Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини, мотивуючи свої вимоги тим, що 25.02.2006 року між сторонами у відділі реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області було зареєстровано шлюб, який в послідуючому рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20.03.2015 року було розірвано. Від даного шлюбу у сторін є син [PERSON], [INFO], який після розірвання шлюбу залишився проживати із позивачем за адресою: м. Вінниця, вул. Космонавтів, 36А/165. Після розлучення, з метою створення нормальних умов для розвитку дитини, турбуючись про його емоційний стан та рівновагу позивач не заперечувала щодо побачень дитини з батьком. Відповідач кожної неділі, а саме з понеділка по вечора середи забирав до себе дитину з ночівлею. Однак, позивач вважає, що постійні переїзди дитини з місця на місце є небажаним та можуть призвести до емоційних стресів у дитини. Окрім того, на разі також між сторонами наявний спір щодо місця реєстрації неповнолітньої дитини, так як не зважаючи на те, що неповнолітня дитина проживає разом із позивачем, місце реєстрації останньої залишається за адресою відповідача. Позивач зазначає, що вона цілком здорова, не страждає на психічні захворювання, шкідливих звичок не має, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, житлом та роботою забезпечена, що дозволяє їй забезпечити належне виховання сина, а тому вважає, що є всі достатні підстави для ухвалення рішення, яким визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON], [INFO], разом із матірю [PERSON]. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові. Також, просили стягнути з відповідача на користь позивача витрати щодо сплати судового збору у розмірі 592,55 грн., а також витрати на правову допомогу у розмірі 11\~021,00 грн. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав та просив в задоволенні останніх відмовити у звязку з безпідставністю. Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради за довіреністю [PERSON] заперечувала проти задоволення позовних вимог, оскільки між сторонами фактично відсутній спір. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що 25.02.2006 року між сторонами у відділі реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області було зареєстровано шлюб, який в послідуючому рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20.03.2015 року у цивільній справі №127/3132/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу було розірвано (а.с.9). Дана обставина також підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00015532254 від 30.06.2015 року, наданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області (а.с.10). Від даного шлюбу у сторін є син [PERSON], [INFO], згідно свідоцтва про народження серії І-АМ №314170, виданого повторно В ДРАЦС РС Вінницького МУЮ у Вінницькій області 30.06.2015 року (а.с.12). З пояснень сторін в судовому засіданні вбачається, що після розлучення сторін дитина проживає разом із позивачем за адресою: м. Вінниця, вул. Космонавтів, 36А/165, однак відповідач регулярно спілкується з дитиною, в тому числі забирає її на ночівлю за місцем свого проживання. Окрім того, хлопчик зареєстрований за місце проживання батька відповідача по справі за адресою: м. Вінниця, вул. Київська, 148/42. Позивач та її представник в судовому засіданні стверджували, що між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання дитини та щодо реєстрації місця проживання останньої. В той час, як відповідач заперечував щодо наявності будь-якого спору між сторонами з приводу визначення місця проживання дитини, більше того відповідач надав суду копію заяви від 28.04.2016 року, посвідченої державним нотаріусом Третьої вінницької державної нотаріальної контори [PERSON], відповідно до змісту якої відповідач заявляє уповноваженим на те органам України, а також повідомляє усіх заінтересованих осіб у тому, що надає згоду на зняття з місця реєстрації (на виписку) за адресою: м. Вінниця, вул. Київська, 148/42, його малолітнього сина [PERSON], [INFO], а також не заперечує щодо реєстрації (прописки) та постійного проживання його малолітнього сина [PERSON] за адресою: м. Вінниця, пр-т Космонавтів, 36а/165 (а.с.76). Право на свободу вибору місця проживання кожному гарантоване статтею 33 Конституції України, а також закріплено у багатьох міжнародних актах: Загальною декларацією прав людини від 10.12.1948 року (ст.13), Міжнародним пактом про громадянські та політичні права від 16.12.1966 року (ст.12), Протоколом №4 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод від 16.09.1963 року (ст.2) та іншими. За Цивільним кодексом України (ст.29) місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч.3 ст.160 СК України); місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини (ч.2 ст.160 СК України); місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (ч.1 ст.160 СК України). Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Так, у принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Однак, принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю лише у винятковій ситуації та на якому наголошував представник позивача в судовому засіданні як на підставу про задоволення позову, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що передбачено ст.141 СК України та витікає зі змісту Конвенції про права дитини. Разом з тим, в ході судового розгляду з пояснень сторін в судовому засіданні, показань свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] достеменно судом встановлено, що неповнолітня дитина [PERSON] проживає разом із позивачем за місцем проживання останньої, відповідач не заперечує проти проживання та реєстрації місця проживання дитини разом із матірю, про що свідчить його нотаріальна посвідчена заява, яка є підставою для зняття з реєстрації місця проживання дитини за адресою відповідача з одночасною реєстрацією місця проживання за адресою позивача. В той час, як укладення мирової угоди у даній справі чи договору між батьками щодо здійснення батьківських прав, визначення місця проживання дитини та її утримання, на укладенні яких наполягала позивач, є правом, а не обовязком відповідача. Натомість, суд звертає увагу, що відповідач як батько незважаючи на проживання дитини з матірю не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з матірю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки і піклування, або за судовим рішенням, що позивачем не заперечувалось. За змістом ч.1 ст.15 ЦК України, ч.1 ст.3 ЦПК України звернення особи до суду за захистом має бути зумовлене порушенням, невизнанням або оспорюванням її права, свободи чи інтересу, у протилежному випадку, за відсутності такого порушення судовий захист чинним законодавством України не передбачений. Таким чином, з огляду на вищевикладене, право позивача ніяким чином не порушено, а відтак останнє не підлягає судовому захисту. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому задоволенню не підлягають. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. А тому, зважаючи на відмову в задоволенні позову судові витрати, які складаються із витрат на правову допомогу та судового збору, що понесені позивачем, також не підлягають задоволенню, та, відповідно, залишаються за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed