Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-18 00:00:00

Позивач [PERSON], звернулась до суду через свого піклувальника [PERSON], з позовом до [PERSON], про витребування майна із чужого незаконного володіння. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24.07.2018 року, залучено до\~участі у\~справі за\~позовом [PERSON]\~в особі\~піклувальника [PERSON]\~до [PERSON]\~про витребування\~майна із\~чужого незаконного\~володіння у\~якості співвідповідача\~-\~[PERSON] /місце\~проживання:\~[INFO].\~/л.с.213/. Свої вимоги обґрунтовує тим, що згідно рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.07.1996 року право власності на все домоволодіння по вул. Шкільній, 9 в м. Білгород-Дністровський визнано за [PERSON] в цілому. Вказаним рішенням суд визначив, що відповідно до п.2 ст. 183 ЦК України домоволодіння № 9 по вул. Шкільній у Білгород-Дністровський Одеської області є річ неподільна, її неможливо поділити без втрати цільового призначення. Також, рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 06.07.1996 року було зобовязано позивача [PERSON] сплатити [PERSON] суму 284920000 карбованців. На той час, у неї не було таких грошей, а тому [PERSON] як родич надав їй таку суму коштів, які вона віддала [PERSON] та виконала рішення суду. Сам же, [PERSON] попросив прийняти його з дружиною проживати у її будинку та сплачувати йому позичені кошти частками. Вона з такою пропозицією погодилась, однак не могла собі уявити, що [PERSON] зі своєю дружиною відповідачем по справі приховували наміру заволодіти її майном. Вона є інвалідом дитинства, а тому після смерті її батьків та брата над нею було встановлено опіку та її піклувальниками були: тітка [PERSON] з 1996 року по 2008 рік, а з 2008 року по 2016 рік її сестра [PERSON] [PERSON] був впевнений, що після смерті піклувальника [PERSON], вже літньої жінки, право на піклування над [PERSON] перейде до нього. Проте після того, як дізнався про зворотне, він став шантажувати її з піклувальником [PERSON], погрожувати, щоб вони віддали його грошові кошти, виганяв з будинку, погрожував фізичною розправою. Оскільки піклувальник [PERSON] була пенсіонеркою, людиною похилого віку та дуже переживала за свою підопічну [PERSON], то під натиском [PERSON], від імені [PERSON] уклала у Білгород-Дністровському представництві Одеської товарної біржі договір купівлі-продажу 6/100 частин будинку №9 по вул. Шкільній в м. Білгород-Дністровському Одеської області. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 30.10.2012 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 30.11.2012 року були винесені рішення про скасування судового рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22.03.2006 року, яким [PERSON] визнала дійсним договір, укладений в Білгород-Дністровському представництві Одеської товарної біржі 28.03.1997 року між [PERSON] та [PERSON] на 6/100 частин по вул. Шкільній, 9 в м. Білгород-Дністровський Одеської області. В звязку з тим, що рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22.03.2006 року скасоване, тому договір дарування від 17.01.2012 року, укладений між [PERSON], яка діяла по довіреності від імені [PERSON], за яким остання подарувала своєму синові [PERSON] 6/100 часток будинку №9 по вул. Шкільній в м. Білгород-Дністровському Одеської області правових підстав немає. Так само як і немає правових підстав, договір дарування від 14.04.2015 року за яким [PERSON] подарував своїй дружині відповідачу по справі [PERSON] вказану частину спірного житлового будинку. Визнання таких правочинів недійсними судом не вимагається, однак у неї є законні підстави, які підтверджують недійсність договору купівлі-продажу це рішення апеляційного суду Одеської області від 30.10.2012 року та ухвала Вищого спеціалізованого суду України від 30.11.2012 року, які скасовують даний правочин. Звертає увагу суду, що первинний договір дарування був укладений 17.01.2012 року, однак [PERSON] зі своєю сімєю зайняли незаконно її житлову площу та проживають у ній з 1997 року, тобто вже більше 20 років. Посилаючись на те, що належна їй частина житлового будинку №9 по вул. Шкільній в м. Білгород-Дністровському Одеської області вибула з її власності незаконно, та враховуючи вимоги ст. 388 ЦК України, вона, уточнивши свої позовні вимоги 10.08.2018 року остаточно просить суд: витребувати у [PERSON] майно, яке належить їй на праві власності, згідно рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.07.1996 року, а саме: 6/100 частин в домоволодінні №9 по вул. Шкільній в м. Білгород-Дністровському Одеської області та складається з: житлового будинку літ. «А» 1-4 глинобит. житловою площею 45,1 кв.м., загальною площею 62,5 кв.м., літньої кухні літ. «Б», сараю літ. «В», убиральні силікат літ. «Д», сараю літ «Є», споруд № 4-6,1; визнати за нею право власності на 6/100 частин в домоволодінні №9 по вул. Шкільній в м. Білгород-Дністровському Одеської області та складається з: житлового будинку літ. «А» 1-4 глинобит. житловою площею 45,1 кв.м., загальною площею 62,5 кв.м., літньої кухні літ. «Б», сараю літ. «В», убиральні силікат літ. «Д», сараю літ «Є», споруд № 4-6,1. Позивач та її представники в судовому засіданні свої уточнені позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити у повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не зявились, про слухання справи сповіщались належним чином, від [PERSON] надійшов відзив на позов від 14.12.2018 року, у якому він заперечує проти задоволення позовних вимог. Представник [PERSON] в ході судового розгляду справи з позовними вимогами не погодився. вважає їх необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач [PERSON] приєднав до матеріалів справи свої письмові заперечення від 13.04.2016 року, згідно яких він підтверджує факт, що з 1997 року зі своєю вагітною дружиною вселився у спірне домоволодіння і з цього часу проживає у ньому. Вказує, що узгодивши з [PERSON] він проживає у прибудові під літ. «Б» - літня кухня, обладнавши у вказаній будівлі санвузол, кухню та кімнату. Отже, стверджує, що з 1997 року за згодою сторін склався певний порядок володіння та користування майном, яке є їх спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності на житловий будинок № 9 по вул. Шкільна в м. Білгород-Дністровський не припинялось, ідеальні частки сторін не перетворювались на обєкти самостійної власності кожного співвласника. Відтак доводи «піклувальниці» про те, що будівля літньої кухні літ. «Б» належить на праві власності виключно [PERSON] у складі 94/100 частин, тоді як відповідач [PERSON] набував за договором дарування виключно житлову кімнату літ. «1-4», площею 8,9 кв.м. у вказаному домоволодінні є помилковими та суперечать змісту як інституту спільної часткової власності, так і вказаному в договорі дарування, який недійсним в судовому порядку не визнано, хоча вказана позовна вимога із вимогою про виселення заявлялась позивачем. Зокрема, рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23.05.2014 року № 495/326/13-ц частково задоволено позов [PERSON], від імені та в інтересах якої діє [PERSON]; визнано недійсним договір дарування, укладений 17 січня 2012 року між [PERSON], яка діяла по довіреності від імені Гриценко-Кнорак Іюлії Іванівни та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 70, згідно якого Гриценко-Кнорак Іюлія Іванівна подарувала, а [PERSON] прийняв у дар 6/100 частин житлового будинку №9 по вул. Шкільна, у м. Білгород-Дністровському, \~Одеської області, які належали [PERSON] [PERSON] на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22.03.2006 року, зареєстрованого у КП «Білгород-Дністровське БТІ» 10.11.2011 року реєстраційний номер 35119763, номер запису 4874 в книзі 37. За наслідками апеляційного перегляду зазначене рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23.05.2014 року у частині задоволення позову скасоване рішенням апеляційного суду Одеської області від 22.01.2015 року. Відмовлено [PERSON] у позові про визнання договору дарування недійсним. В іншій частині рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області залишено без змін. [PERSON] ухвали ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.05.2015 року рішення апеляційного суду Одеської області залишено без змін, а касаційна скарга без задоволення. Вислухавши пояснення позивача, представників позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що дійсно рішенням Білгород-Дністровського міського суду Одеської області від 04.07.1996 року, позов [PERSON] задоволено, визнано за нею право власності на житловий будинок по вул. Шкільна, 9 м. Білгород-Дністровський Одеської області. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 284920000 карбованців. /л.с.12/ Так, у вказаному рішенні було зазначено, що [PERSON] у домоволодінні № 9 по вул. Шкільна в м. Білгород-Дністровський Одеської області належало згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом та за законом право на 5/6 часток вказаного вище житлового будинку. [PERSON] в свою чергу 1/6 частина у домоволодінні № 9 по вул. Шкільна в м. Білгород-Дністровський Одеської області. [PERSON] висновку експертизи виконати розподіл спірного домоволодіння в натурі неможливо, а тому з урахуванням вказаного вирішено спір саме таким чином, що право власності в цілому на домоволодіння № 9 по вул. Шкільна в м. Білгород-Дністровський Одеської області перейшло до [PERSON] з відшкодуванням [PERSON] розміру вартості його частки у спірному будинку. Позивач зазначає, що вказаних грошових коштів у неї на той час не було, а тому вона запозичила їх у відповідача її родича [PERSON] задля подальшого виконання наведеного вище рішення суду. Матеріали справи навіть містять письмову розписку [PERSON] від 04.07.1996 року, з якої вбачається, що дійсно [PERSON], яка на той час була опікуном [PERSON], що також підтверджується рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.12.2008 року /л.с.11/ отримала у [PERSON] грошові кошти у розмірі 285000000 карб. для виплати їх в якості грошової компенсації гр. [PERSON] для вирішення судового спору в інтересах підопічної. Також, у розписці встановлено, що за отримання вказаних коштів [PERSON] погодилась з [PERSON] у продажі йому 1/6 частки будинку №9 по вул. Шкільна за вказану суму /л.с.59/. Вказаним вище спростовуються ствердження позивача щодо шантажу та погроз фізичною розправою з боку відповідача [PERSON] для подальшого укладання договору купівлі-продажу частини житлового будинку № 9 по вул. Шкільна в м. Білгород-Дністровський Одеської області. Так, з матеріалів справи вбачається, що 28.03.1997 року в Білгород-Дністровському представництві Одеської товарної біржі між [PERSON]. та [PERSON] / матірю відповідача [PERSON]Г./ було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна № 690/Б, згідно якого [PERSON] купила у [PERSON] 6/100 частин житлового будинку №9 по вул. Шкільна в м. Білгород-Дністровський Одеської області. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22.03.2006 року, задоволено заяву [PERSON]; визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна № 690/Б, укладений 28.03.1997 року у Білгород-Дністровському представництві Одеської товарної біржі, згідно якого позивач [PERSON] купила у відповідача [PERSON] 6/100 частин житлового будинку № 9 по вул. Шкільна в м. Білгород-Дністровський Одеської області. Визнано за [PERSON] право власності на 6/100 частин житлового будинку № 9 по вул. Шкільна в м. Білгород-Дністровський Одеської області, які складаються з кімнат житловою площею 8,9 кв.м., які складаються з: житлового будинку літ. «А» 1-4 житлова з усієї будівлі глинолит. Житлового будинку літ. «А» 1 житловою площею 45,1 кв.м., саман літн. кухня літ. «Б», саманні сараї літ. «В», літ. «Е», селик. кам. вбиральня літ. «Д», споруди №1-5, І /л.с.16/. [PERSON] з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 21.11.2011 року, [PERSON] зареєструвала свої право власності на 6/100 часток житлового будинку №9 по вул. Шкільна в м. Білгород-Дністровський Одеської області. /л.с.17-18/. Згодом, 17.01.2012 року, [PERSON], діюча від імені [PERSON], з однієї сторони, та [PERSON], з іншої, уклали договір дарування частини житлового будинку, що був посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 70, за яким [PERSON] подарувала [PERSON] 6/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Шкільна під №9. /л.с.15/ Проте, матеріалами справи встановлено, що 30.10.2012 року рішенням апеляційного суду Одеської області, апеляційну скаргу [PERSON] в інтересах підопічної [PERSON] задоволено частко. Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22.03.2006 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання угоди купівлі-продажу нерухомого майна дійсною і визнання права власності відмовлено. /л.с.14/ Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.11.2012 року, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника [PERSON] на рішення апеляційного суду Одеської області від 30.10.2012 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання угоди купівлі-продажу нерухомого майна дійсною відмовлено. /л.с.13/. Проте, суд частково не погоджується з запереченнями відповідача, вважає їх необґрунтованими та не приймає їх до уваги: з приводу того, що оскільки частка відповідача не виділена в натурі, він має право займати узгоджену з позивачем будівлю літ. «Б». Вказане ствердження не має за собою жодного правового підґрунтя, оскільки попередній власник [PERSON], право власності якої скасовано рішенням апеляційного суду Одеської області від 30.10.2012 року, за договором купівлі-продажу купила визначену частку у праві спільної часткової власності. Вказане також підтверджується листом № 412 від 23.03.2016 року з КП «Білгород-Дністровське БТІ», згідно якого повідомлено, що матеріали інвентаризаційної справи на житловий будинок № 9 по вул. Шкільній в м. Білгород-Дністровський Одеської області містять договір купівлі-продажу №690/Б від 28.03.1997 року, згідно якого [PERSON], що діяла від імені [PERSON], продала, а [PERSON] купила 6/100 часток вищевказаного житлового будинку, які складались в цілому: з житлового будинку літ. «А» 1-4 житлова /л.с.42/. Більш того, в ухвалі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.05.2015 року, копію якого приєднав у якості обґрунтування своїх заперечень відповідач, йдеться про те, що та обставина, що рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22.03.2006 року, яким визнано дійсним договір купівлі-продажу, згідно якого [PERSON] купила у [PERSON] 6/100 частин житлового будинку по вул. Шкільній, 9 у м. Білгород-Дністровський Одеської області і за набувачем визнано право власності на цю частину будинку, скасовано може бути підставою для витребування вказаного майна від [PERSON], відповідно до ст. 388 ЦК України як спосіб захисту порушеного права власника майна, а не шляхом визнання недійсним правочину, стороною якого власник не був. /л.с. 60-62/. З врахуванням вказаних вимог позивач і звернулась до суду з даним позовом. Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 3 жовтня 2011 року, яка в обовязковому порядку підлягає застосуванню, при прийнятті рішення місцевим судам, наголошено наступне: права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом пред'явлення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст.ст. 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикацiйного позову у разі, якщо існують підстави, передбачені\~ст. 388 ЦК України, що дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У відповідності до\~ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав i не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, який він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, який він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, який він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Правові позиції Верховного Суду України, висловлені вище по тексту, зводяться до висновку про можливі способи захисту прав особи, з володіння та власності якої вибуло окреме майно. Приймаючи до уваги, що, як правило, у подібних правовідносинах майно за ланцюгом перепродається декілька разів за правочинами, сторонами яких реальний власник не виступає, а також враховуючи презумпцію добросовісності набуття права власності, яку майже неможливо спростувати, титульний власник спірного майна на момент вирішення аналогічної категорії спорів майже завжди є добросовісним набувачем. Верховним Судом наголошено, що реальний власник майна, права якого порушені у подібних ситуаціях, має право пред'явити до добросовісного набувача виключно вимоги віндикацiйного характеру, оскільки застосування\~\~реституції є неможливим по відношенню до особи, яка не є стороною правочину. Істотною обставиною, яка має значення для правильного вирішення аналогічних спорів є встановлення факту відсутності у первісного продавця в ланцюгу договорів купiвлі - продажу майна. Наслідком встановлення такого факту є визнання недійсним першого з договорів купівлі-продажу за позовом дійсного (реального) власника, права якого порушені, що цілком кореспондується з його правомочностями та повноваженнями, визначеними ч. 3\~ст. 215 ЦК України. Лише за результатами встановлення цього факту, виходячи з правової конструкції\~ст. 388 ЦК України, суд вправі задовольняти позовні вимоги про витребування майна від остаточного набувача за наявності на це визначених законом підстав. З матеріалів справи вбачається, що на момент розгляду справи власником спірного майна є вже [PERSON], що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного Реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна. Зважаючи на законодавче встановлення презумпції добросовісності набуття права власності та вiдсутнiсть будь-яких доказів, які б спростовували факт добросовісного набуття [PERSON] права власності на спірне майно, випливає, що [PERSON] є добросовісним набувачем спірного майна. Однак, з огляду на вище приведений правовий аналіз всіх обставин справи в їх сукупності, слід зазначити, що в даному випадку, спірне майно вибуло з володіння власника [PERSON] незаконно, що підтверджується скасуванням рішення суду, за яким було набуто право власності. Вказане вище також підтверджується правовим висновком ВСУ від 25.04.2012 року у справі № 6-1405св12, у якому зазначено, що якщо рішення суду про визнання права власності, на підставі якого частина спірного майна було вилучено з володіння позивача, в подальшому судом було скасовано, слід вважати, що вони вибуло з володіння власника крім його волі і він має право витребувати його від добросовісного набувача за правилами ст. 388 ЦК України. Наведене, в силу положень п. 3 ч. 1\~ст. 388 ЦК України\~є підставою для витребування від добросовісного набувача [PERSON] спірного майна на користь власника - [PERSON] . При цьому, згідно з\~ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до\~ст. 388 цього Кодексу\~майно не може бути витребуване у нього. Враховуючи встановлення наявності правових підстав для витребування від відповідача по справі нерухомого майна відповідно до\~ст. 388 ЦК України, [PERSON], в силу положень\~ст. 330 ЦК України, не набула права власності на спірне майно. У зв'язку з не набуттям [PERSON], так само як і відчужувачем [PERSON] права власності на спірне майно та наявності правових підстав для його витребування на користь власника, у відповідачів відсутні будь-які підстави для користування спірним майном. Вказане вище також підтверджується Постановою Верховного Суду України від 18.01.2018 року по справі № 495/8853/15-ц, до вирішення якого зокрема зупинялось провадження за даною справою про витребування майна з чужого незаконного володіння ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13.12.2016 року, у якій вказано, оскільки рішення суду першої інстанції, на підставі якого особа набула права власності на нерухоме майно, а зокрема, кімнату 1-4, площею 8,9 кв.м. у житловому будинку (літ. «А») житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями №9 по вул. Шкільній в м. Білгород-Дністровському Одеської області та яке було правовою підставою для внесення запису до Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію такого права, скасовано, тому безпідставним є висновок, зокрема апеляційного суду про належність конкретної частки цього майна відповідачу. Приймаючи до уваги усе викладене, на основі повно та всебічно досліджених доказів, оцінивши в сукупності їх достатність, допустимість та належний взаємозвязок, прийнявши до уваги вимоги чинного законодавства та правові висновки ВСУ щодо регулювання подібних правовідносин, враховуючи те, що 6/100 часток житлового будинку № 9 по вул. Шкільній в м. Білгород - Дністровський Одеської області вибули з володіння дійсного власника, тобто позивача по справі проти її волі, незаконно, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в\~особі піклувальника\~[PERSON] до\~[PERSON],\~[PERSON] про\~витребування майна\~із чужого\~незаконного володіння є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved