Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, у якому просила суд визнати недійсними договір про надання споживчого кредиту № 11069161000 від 01.11.2006 та договір поруки № 110690161000/П від 01.11.2006, укладені АКІБ «УкрСиббанк» та нею, стягнути у солідарному порядку з відповідачів на її користь суму, понесених судових витрат на правову допомогу та сплату судового збору /а. с. 2-7/. В обґрунтування позову вказано, що позивач дізналася у вересні 2012 про виконавче провадження про стягнення з неї на користь ПАТ «УкрСиббанк» за рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 14.09.2010 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 11069161000 від 01.11.2006 та договором поруки № 110690161000/П від 01.11.2006, укладеного відповідачами [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк». Стверджуючи, що вказані договори є недійсними, позивач вказала, що їх не укладала, підпис у них відрізняється від її особистого, що міститься у паспорті. У судове засідання позивач та її представник не з'явилися, у матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за відсутності позивача, у якій вона просить позов задовольнити у повному обсязі /а. с. 226/. Присутній у судовому засіданні представник відповідача ПАТ «Дельта Банк» проти позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на доводи у письмових запереченнях /а. с. 222-223/. Відповідач [PERSON] та / або його представник у судове засідання не з'явився, про час, дату, місце судового розгляду повідомлявся належним чином, у відповідності до вимог ст. 122 ЦПК України за адресою реєстрації, проте із зазначеної адреси повернувся конверт з відміткою поштового зв'язку «за закінченням терміну зберігання». Суд вважає, що неприбуття відповідача / його представника до поштового відділення за одержанням судової повістки не свідчить про неналежне його повідомлення про дату час та місце розгляду справи, відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України. Суд, заслухавши заперечення представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. 01.11.2006 позивачем та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» укладеного договір про надання споживчого кредиту № 11069161000, предметом якого є надання позивачеві кредитних коштів у сумі 2500 доларів США, еквівалентом чого є сума у розмірі 12625 грн., строком не пізніше 30.04.2008 з процентною ставкою протягом перших 30 календарних днів 24 %, що підлягає перегляду кожного наступного місяця кредитування /а. с. 12-14/. Цього ж дня 01.11.2006 з метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника, укладено договір поруки № 110690161000/П, відповідно до якого поручителем став [PERSON] /а. с. 16/ Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 14.09.2010 (справа № 2-651/10) присуджено солідарне стягнення з позивача як з позичальника та відповідача [PERSON] як з поручителя на користь АКІБ «УкрСиббанк» 30750 грн. загального боргу за договором про надання споживчого кредиту та суму витрат інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи та судового збору у розмірі 427 грн. /а. с. 20-21/. Постановою від 01.10.2012 державного виконавця Уласевича Д. О. відкрито виконавче провадження № 34612526 для примусового виконання рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 14.09.2010 /а. с. 19/. Як вбачається з листа прокуратури Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська, датованого 11.01.2013, заява позивача про кримінальне правопорушення 04.12.2012, з приводу ймовірної підробки її підпису у договорі від 01.11.2006 про надання споживчого кредиту і договору поруки від 01.11.2006, прийнята та 05.12.2012 зареєстрована в ЄРДР за № 42012049990000124, підслідність досудового розслідування обставин якої визначено за СВ Амур-Нижньодніпровським РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області /а. с. 26/. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10.12.2013 апеляційну скаргу позивача на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 14.09.2010 відхилено, вказане рішення суду залишено без змін, зокрема в мотивуючи своє рішення тим, що доводи апеляційної скарги про те, що кредитний договір нею не підписувався, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки доказів того, що була порушена кримінальна справа з цього питання нею суду не надано, у судове засідання для відібрання зразків вільного почерку та підпису не з'явилася до суду без пояснень /а. с. 22-23/. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.02.2014 позивачу [PERSON] відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі /а. с. 24-25/. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 16 ЦК Україна кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов'язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 60 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставини які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. ст. 11, 27, 60 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Аналогічну думку висловлено пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», яким роз'яснено, що судам необхідно враховувати, згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України, що зміст правочину не може суперечити Цивільного кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно з роз'ясненнями пункту 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205- 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ч. 1 ст. 204 ЦК України). Положеннями ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою (ч. 2 вказаної статті). Обґрунтування позивача своїх вимог полягає у твердженні, що її підпис у оспорюваних правочинах був підробленим, кредитний договір був оформлений з використанням викраденої копії її паспорту. Вказане спростовується тим, що у розпорядженні АКІБ «УкрСиббанк» була не лише копія паспорту позивача, а й інші документи, необхідні для укладення договору про надання споживчого кредиту, надані нею та завірені особистим підписом: звіти суб'єкта малого підприємства-фізичної особи-платника єдиного податку за перший, другий та третій квартал 2006 року, копія свідоцтва про державну реєстрацію суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи, копія договору поставки № В-03-0106 від 03.01.2006, власноручно заповнена Анкета позичальника, копія реєстраційної картки платника податків. Окрім того, суд бере до уваги, що позивачем не надано відомостей з приводу стану досудового розслідування кримінального провадження № 42012049990000124, відомості за заявою якої внесено до ЄРДР 05.12.2012. Таким чином, суд приходить до висновку про необґрунтованість позову, тому відмовляє у його задоволенні. Судом враховуються роз'яснення, надані у пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі» про те, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у справі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Оскільки суд, на підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, прийшов до висновку про необґрунтованість позову, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, заява представника відповідача про застосування строків позовної давності відхиляється.

Outcome: dismissed