Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], третіх осіб [PERSON], Державного комунального підприємства «Червоноградського міжміського бюро технічної інвентаризації», Камянка-Бузької державної нотаріальної контори, Камянка-Бузької міської ради, Служби у справах дітей Камянка-Бузької райдержадміністрації про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання недійсним договору, визнання права власності та продовження строку на прийняття спадщини. В обгрунтування заявлених вимог зазначає, що [INFO] помер її батько [PERSON], а [INFO] померла мати [PERSON] На момент смерті батька вона являлась спадкоємцем першої черги за законом, а також, оскільки на той час була непрацездатною, мала право на обов'язкову частку в спадщині, від отримання якої її було незаконно усунуто і спадщину без її відмови отримали інші особи. Спадщина батька була оформлена на її матір [PERSON], котра в подальшому продала успадкований будинок, що по [ADDRESS] своєму онукові [PERSON] Останній зареєстрував право власності на будинок, отримав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 800 м.кв. для обслуговування житлового будинку. Вважає, що після смерті батька фактично вступила у володіння спадковим будинком, в якому проживала, утримувала в належному стані, сплачувала комунальні послуги, а тому просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, визнати недійсною реєстрацію права власності та витягу з реєстру права власності на житловий будинок по [ADDRESS] за [PERSON], [PERSON], визнати недійсним договору купівлі-продажу вказаного житлового будинку, визнати недійсним рішення Кам'янка-Бузької міської ради про надання дозволу на приватизацію земельної ділянки, визнати недійсним та скасувати Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 800 м.кв., виданий на ім'я [PERSON], визнати за нею право на спадкування за законом першої черги, спадкування обов'язкової частки в спадщині на житловий будинок, визначити додатковий строк для прийняття спадщини. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] - [PERSON], [PERSON], позовні вимоги підтримали, зіславшись на обставини, викладені в позовній заяві та додаткових поясненнях, просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позов не визнали, подали письмові заперечення, просили в задоволенні позову відмовити за безпідставністю позовних вимог. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилась. Представники третіх осіб Державного комунального підприємства «Червоноградського міжміського бюро технічної інвентаризації», Камянка-Бузької державної нотаріальної контори та Камянка-Бузької міської ради в судове засідання не з'явились, скерувала в адресу суду листи про розгляд справи в їх відсутність. Представник третьої особи Служби у справах дітей Камянка-Бузької райдержадміністрації в судовому засіданні пояснила, що їй не відомо, чи необхідним був дозвіл органу опіки та піклування на відчуження нерухомого майна станом на 2000 р. Щодо вирішення справи поклалась на розсуд суду. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, представника Служби у справах дітей Камянка-Бузької райдержадміністрації, дослідивши зібрані по справі докази, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Як вбачається з копії свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 30.04.2000 р. державним нотаріусом Кам'янка-Бузької держнотконтори, [PERSON] є спадкоємцем до майна її чоловіка [PERSON], померлого [INFO] Спадкове майно складається з житлового будинку по [ADDRESS], який належав померлому на підставі свідоцтва про право власності. Відповідно до п.4 «Прикінцевих та Перехідних положень» Цивільного кодексу України N 435-ІУ від 16.01.2003 р., який набув чинності з 01.01.2004р. (зі змінами та доповненнями), цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Окрім цього, Постановою Пленуму ВСУ «Про практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. №7 визначено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України 2004 р. ( 435-15 ), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР ( 1540-06), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Таким чином, до правовідносин щодо спадкування після смерті гр. [PERSON], необхідно застосовувати положення Цивільний кодекс Української РСР від 18 липня 1963 року. Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно з ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До спадкоємців, які мали право на обов'язкову частку у спадщині ст. 535 ЦК УРСР було віднесено неповнолітніх або непрацездатних дітей спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого, які успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка, належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). Виходячи зі змісту статті 535 ЦК УРСР право на обов'язкову частку виникає у вичерпного переліку осіб, лише у випадку наявності заповіту спадкодавця, до якого не включено цих осіб. Судом встановлено, що [PERSON] заповіту не складав, у зв'язку з чим спадкування відбувалось виключно за законом, при якому не передбачено наявності обов'язкової частки, а отже вимога позивача щодо визначення додаткового строку як спадкоємцю на обов'язкову частку є безпідставними та такими, що не відповідають чинному на момент відкриття спадщини законодавству. Не підлягає задоволенню й вимога позивача про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини як спадкоємцю за законом першої черги, з наступних підстав. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. В силу положень ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Позивач вказала, що після смерті батька [PERSON] почала проживати в спадковому будинку, проводила поточні ремонти, сплачувала комунальні платежі, а тому вважає, що фактично вступила у володіння спадковим майном. Однак, у судовому засіданні встановлено, що у вищезгаданому будинку позивач не проживала, натомість у ньому проживала її донька [PERSON] разом із сім'єю. Окрім цього, як вбачається з копії спадкової справи № 155/2000 від 21.03.2000 р. спадкодавця [PERSON], заяву про прийняття спадщини, як цього вимагає ст. 549 ЦК УРСР, позивач у встановлений законом строк не подала державній нотаріальній конторі, а отже не вчинила всіх дій, що свідчать про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК УРСР строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину. Позивачем не наведено суду поважних причин пропуску строку прийняття спадщини після смерті її батька [PERSON], померлого [INFO], а тому в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. Щодо вимог позивача [PERSON] про визнання недійсним та незаконним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого [PERSON], визнання недійсною та незаконною реєстрацію права власності на житловий будинок по [ADDRESS] за [PERSON], витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, то такі до задоволення не підлягають, оскільки позивачем в силу ст. 60 ЦПК України не надано суду доказів на підставі яких суд міг би встановити наявність обставин, що обґрунтовують дані вимоги позивача. Аналогічні висновки робить суд відмовляючи й у задоволенні вимоги позивача про визнання недійсним Договору купівлі-продажу від 05.05.2000 р. № 1396, визнання недійсною реєстрацію права власності на житловий будинок по [ADDRESS] за відповідачем [PERSON], вважаючи останнього добросовісним набувачем вказаного нерухомого майна, оскільки він не має жодного відношення до прийняття спадщини після смерті [PERSON], а підстав для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, виданого [PERSON] судом не встановлено. При цьому слід звернути увагу на те, що на момент укладення Договору купівлі-продажу від 05.05.2000 р. № 1396 єдиним власником житлового будинку по [ADDRESS] була [PERSON], якій в повному обсязі належало право володіння, розпорядження і користування цим майном. В свою чергу, факт прописки [PERSON] та її неповнолітньої дитини, які не являлись власниками будинку, не міг стати підставою обмеження прав [PERSON] на розпорядження її майном, шляхом укладення договору купівлі-продажу. Окрім цього, нормами законодавства, чинного на момент посвідчення Договору купівлі-продажу від 05.05.2000 р. № 1396, не було передбачено отримання дозволу органу опіки та піклування на відчуження нерухомого майна право на користування яким мали неповнолітні особи. Щодо вимог позивача [PERSON] про визнання недійсною та скасування технічної документації на земельну ділянку площею 800 м.кв. для обслуговування житлового шинку по [ADDRESS] та державного акту на дану земельну ділянку, то в ході розгляду справи встановлено, що у власності відповідача [PERSON] відсутня земельна ділянка вказаної площі. Як вбачається з рішенням виконавчого комітету Кам'янка-Бузької міської ради №550 від 26.12.2002 р. [PERSON] передано у приватну власність для обслуговування будинку земельну ділянку, площею 630 кв.м по [ADDRESS], на підставі якого видано Державний акт на право власності на земельну ділянку. Отже, вказану вище земельну ділянку відповідачу [PERSON] передано у власність після смерті [PERSON], яка не входила до складу спадкового майна на момент відкриття спадщини, а тому вимоги Позивача в цій частині також є безпідставними та необгрунтованими. З огляду на вищезазначене суд дійшов висновку, що в позові слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed