Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання права власності на ? частку квартири, а саме квартири [ADDRESS]. Відповідно до позовної заяви пояснила, що з 15.09.1990 року вона перебуває з відповідачем у шлюбі. За час їх спільного проживання була придбана квартира №101 у житловому будинку №31 по вул.Велика Набережна в м.Кременчуці. Відповідно до Договору купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON] 24 квітня 2000року, квартира зареєстрована на імя відповідача [PERSON], хоча фактично була придбана за їхні спільні кошти. Прохала суд визнати за нею право власності на ? частку квартири №101 у житловому будинку №31 по вул.Велика Набережна в м.Кременчуці Полтавської області та стягнути судові витрати. В процесі розгляду справи позивач змінила свої вимоги та остаточно прохала суд визнати за нею право власності на ? частку квартири №101 у житловому будинку №31 по вул.Велика Набережна в м.Кременчуці Полтавської області. Від стягнення судових витрат відмовилася. В судовому засіданні представник позивача змінені позовні вимоги підтримала та прохала суд задовольнити позов. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник з позовом погодилися, не заперечують проти задоволення позову. Суд, заслухавши сторони по справі, дослідивши матеріали, докази справи, вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи. В судовому засіданні встановлено, що 15 вересня 1990року між [PERSON] та [PERSON] укладений шлюб. За час їх спільного проживання подружжя була придбана квартира №101 у житловому будинку №31 по вул.Велика Набережна в м.Кременчуці. Відповідно до Договору купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON] 24 квітня 2000року, квартира зареєстрована на імя відповідача [PERSON]. Відповідач визнає право позивача на володіння та користування квартирою, не чинить перешкоди. Згідно ч.1 ст.368 Цивільного кодексу України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Крім того, згідно ст. 61 Сімейного кодексу України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Зважаючи на те, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ст. 68 Сімейного кодексу України), квартири належать сторонам на праві спільної сумісної власності. Домовленості про добровільний поділ квартири, що є спільною сумісною власністю подружжя, між сторонами не досягнуто. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Відповідно до ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та визнання права власності на майно, що є спільною сумісною власністю подружжя в рівних частках. На підставі вищевикладеного суд вважає, що позов [PERSON] є законним, обґрунтованим та підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved