Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовом до [PERSON] , в якому просила визнати за нею в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/3 частину житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . В подальшому позивач уточнила свої позовні вимоги відповідно до яких просила суд визнати за нею в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON] відповідно до якої просив визнати за ним в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог як за первісним позовом, так й за зустрічним позовом, сторони зазначили, що з 17 вересня 1994 року вони перебували у зареєстровану шлюбу, який згідно рішення Нововодолазького районного суду Харківської оласті від 23 березня 2016 року було розірвано. В період шлюбу подружжям придбано житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи відсутність домовленості між подружжям щодо поділу майна, сторони просять виділити кожному у власність в порядку поділу майна подружжя по 1/2 частині житлового будинку, що знаходиться за вищевказаною адресою. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.08.2017 року головуючим суддею визначено суддю Пархоменко І.О. Ухвалою від 22 серпня 2017 року під головуванням судді Пархоменко І.О. цивільну справу прийнято до провадження. Строк відрядження судді Пархоменко І.О. закінчився 06.08.2018 року, цивільна справа по суті не розглянута. Згідно розпорядження керівника апарату суду від 20.09.2018 року за № 1113 та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.09.2018 року, справу передано до розгляду судді Трояновській Т.М. Ухвалою від 21 вересня 2018 року справу прийнято до провадження суддею Трояновською Т.М., розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 07 червня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 20 червня 2019 року. Позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом - [PERSON] та її представник - адвокат Вдовиченко О.І. в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були сповіщені завчасно відповідно до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Скориставшись своїм правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, представник позивача - адвокат Вдовидченко О.І., що діє на підставі довіреності, посвідченої 22.05.2018 року приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Крючковою Л.А., зареєстрованою в реєстрі за № 636, направив на адресу суду заяви, що були зареєстровані за одним вхідним № 2772/19 - вх від 18.04.2019 року, відповідно до яких просив визнати за [PERSON] в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , зазначивши, що [PERSON] не заперечує проти задоволення зустрічного позову [PERSON] та визнання за ним права власті на другу частину вказаного домоволодіння, справу просить розглядати за наявними матеріалами, без особистої участі позивача та його представника (а.с. 185 - 187). Аналогічні за змістом заяви також були направлені на електрону адресу суду 30 травня 2019 року та були зареєстровані за вхідними № ЕП - 542/19 - вх та № ЕП - 543/19 - вх (а.с. 197, 198). Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник - адвокат Крецул Л.М., що діє на підставі договору про надання правової допомоги № 1 від 15.01.2017 року та ордеру серії ПТ № 025929 від 15.01.2017 року, у судове засідання також не прибули, про дату, час і місце засідання повідомлялися належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України. Через канцелярію суду представник відповідача - Крецул Л .М . 05.03.2019 року надала клопотання, зареєстроване за вхідним № 1635/19-вх, згідно якого попросила справу розглядати без її участі та особистої участі відповідача - [PERSON] . зазначивши, що відповідач не має заперечень проти задоволення позову [PERSON] (а.с. 175). Відповідач [PERSON] також через канцелярію суду 09.04.2019 року надав клопотання, зареєстроване за вхідним № 2497/19-вх, згідно якого попросив справу розглядати без його участі, зазначивши, що підтримує свої зустрічні позовні вимоги у повному обсязі та не заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON] та визнання за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с. 176). Положеннями частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у сторін свідчать їх відповідні заяви, долучені до матеріалів справи. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання явки учасників справи обов`язковою для надання особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності, при цьому відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши доводи позовної заяви за первісним позовом та позовної заяви за зустрічним позовом, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно - правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Із матеріалів справи судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , перебували у шлюбі, зареєстрованому 17 вересня 1994 року Виконавчим комітетом Охоченської сільської ради Нововодолазького району Харківської області, актовий запис № 11, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого повторно Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Нововодолазького районного управління юстиції у Харківській області 12.02.2016 року (а.с 12). Рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 23 березня 2016 року, яке набрало законної сили 04.04.2016 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.11). Як зазначили сторони, за час перебування у шлюбі у грудні 2000 року, подружжям було придбано житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зазначена обставина учасниками справи не оспорювалась та належним чином не спростована, а тому у суду не має сумнівів щодо достовірності цієї обставини та добровільності її визнання, а отже відповідно до частини 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України вона не підлягає доказуванню. З свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого 19 грудня 2000 року Охочанською сільською радою народних депутатів Нововодолазького району Харківської області на підставі рішення виконавчого комітету Охоченської сільської ради від 12 грудня 2000 року № 88, зареєстрованого 19.12.2000 року Комунальним підприємством «Нововодолазьке МДПТІ» за реєстровим № 702 та записано у реєстрову книгу № 8, вбачається, що право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] цілому належить [PERSON] (а.с.15, 39, 163). Відповідно до копії рішення виконавчого комітету Охоченської сільської ради Нововодолазького району Харківської області № 8 від 19.02.2013 року встановлено, що за заявою [PERSON] вирішено присвоїти юридичну адресу житловому будинку по [ADDRESS] власником якого є [PERSON] (ціла доля) [ADDRESS] (а.с. 106, 165). З копії паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого Нововодолазьким РВ УМВС України в Харківській області вбачається, що [PERSON] , [INFO] , з 17.06.1994 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7, 31). Крім того, відповідно до копії довідки № 410, виданої сільським головою Охоченської сільської ради Нововодолазького району Харківської області Шестаковим М.В . 31.08.2018 року, вбачається, що [PERSON] мешкає в домоволодінні за адресою: [ADDRESS] та має наступний склад сім`ї: донька - [PERSON] , [INFO] та донька - [PERSON] [INFO] (а.с. 126). Вирішуючи даний спір суд виходить з положень частини 1 статті 58 Конституції України відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до статті 5 Цивільного кодексу України, цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Згідно пункту 1 розділу VII «Прикінцеві Положення» Сімейного кодексу України, цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина 1 статті 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми Сімейного кодексу України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися Кодексом про шлюб та сім`ю України, який був чинним на час набуття (побудови) спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими Сімейним кодексом України. Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Вищевказане положення закону кореспондується з положеннями статті 60 Сімейного кодексу України. Конструкція норми статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України та статті 60 Сімейного кодексу України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Відповідно до приписів частини 3 статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 372 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Як вже зазначалося майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 61 Сімейного кодексу України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. При цьому, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 Сімейного кодексу України). Положеннями частини 1 статті 69 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1 та 2 статті 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11). Зі змісту пунктів 23 та 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, враховуючи, що спірний житловий будинок набутий (побудований) сторонами під час перебування у шлюбі, то такий є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, у зв`язку з чим суд доходить висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем та відповідачем право власності по 1/2 частини житлового будинку. Крім того, вирішуючи спірні правовідносини суд також виходить з приписів частини 4 статті 206 Цивільного процесуального кодексу України відповідно до яких, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Із поданих до суду заяв сторін по справі вбачається, що [PERSON] визнав уточненні позовні вимоги [PERSON] , яка в свою чергу, також визнала зустрічні вимоги відповідача за первісним позовом у повному обсязі. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що уточненні позовні вимоги позивача за первісним позовом - [PERSON] , а також вимоги відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом [PERSON] знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи та, відповідно, є такими, що підлягають до задоволення. Ухвалюючи рішення про задоволення первісних та зустрічних позовних вимог, суд відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до частини 1, підпункту 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем, ставка судового збору встановлюється у розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. З матеріалів справи вбачається, що позивачем за первісним позовом [PERSON] при подачі позовної заяви до суду було сплачено судовий збір на суму 551 гривня 20 копійок, що підтверджено квитанцією № 0.0.534894127.1 від 13.04.2016 року, виданою Приватним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» Харківське ГРУ (а.с. 2). Також, позивачем за зустрічним позовом [PERSON] при подачі зустрічної позовної заяви до суду було сплачено судовий збір у сумі 551 гривня 20 копійок, що підтверджено квитанцією № 0.0.568354840.1 від 15.06.2016 року, виданою Приватним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» (а.с. 29). Частиною 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача (пункт 1 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України). З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в сумі 551 гривня 20 копійок, та з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору у сумі 551 гривня 20 копійок.

Outcome: approved