Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом, в обґрунтування якого вказала, що вона з 1972 року перебувала у шлюбі з [PERSON], [INFO], має від цього шлюбу двох доньок - [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO]. Її чоловік [PERSON] з 28.01.1991 року перебував у трудових відносинах з Державного підприємства «Красноармійськвугілля» ВП «Шахта «Стаханова». 08.08.1995 з [PERSON] на підприємстві під час виконання трудових обов'язків стався нещасний випадок, про що був складений акт № 419 за формою Н-1 від 10.08.1995. З 08.08.1995 по 26.08.1995 чоловік знаходився на стаціонарному лікуванні у травматологічному відділенні ДЦМЛ з діагнозом: закритий розрив крижово-повздошного зчленування ліворуч, розрив лонного зчленування зі зміщенням, закритий перелом 5-6, 10 ребер зліва; ускладнений діагноз: сепсис з полі органною патологією. [INFO] [PERSON] помер, за результатами дослідження його смерть настала внаслідок травмування тіла, між травмуванням тіла на виробництві і настанням смерті є прямий причинний зв'язок. Після смерті чоловіка вона отримувала пенсію за втратою годувальника на доньку [PERSON], потім - пенсію за віком, потім знов пенсію за втратою годувальника. Зі смертю чоловіка їй стало дуже важко виховувати двох дочок, хоча і одна з них вже була повнолітньою. Вважає, що під час життя її чоловік [PERSON] мав право на відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 440-1 ЦК УРСР 1963 року, але не встиг його використати, тому вона, як його дружина та член сім'ї, має право на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю чоловіка. Смертю чоловіка їй завдані моральні страждання, вона не може вести звичайний спосіб життя, життєві зв'язки порушені, потрібні додаткові зусилля для організації життя. Чоловік був годувальником у родині, працював та мав достатній заробіток. Його загибель викликала у неї психічні та фізичні страждання, ця обставина негативно вплинула на стан її життя. Моральні страждання носять тривалий характер і вже тепер протягом всіх цих років вона вимушена жити одна з вічною думкою про трагічну смерть чоловіка. Належним відшкодуванням моральної шкоди вважає грошову компенсацію в розмірі 200000 гривень, яку просить стягнути з відповідача на її користь. В судове засідання позивач не з'явилася, надала клопотання про розгляд справи за її відсутності, в якому зазначила про наполягання на задоволенні вимог в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання також не з'явився, надавши заяву про розгляд справи у відсутність представника та письмові заперечення проти позову. Так, відповідач, не заперечуючи факт наявності нещасного випадку, не згоден з розміром вказаної позивачем моральної шкоди. Наведені в позові обґрунтування моральних і фізичних страждань не підтверджені матеріалами справи. Згідно з актом Н-1 у смерті [PERSON] вбачається його вина - неприведення робочого місця до належного стану. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Представник третьої особи до судового засідання також не прибув, згідно з наданим відзивом, страховий випадок з [PERSON] у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України в м. Покровськ Донецької області не зареєстрований, ДП «Красноармійськвугілля» ВП «Шахта «Стаханова» на обліку у відділенні не перебуває. Відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є дружиною [PERSON] (а.с. 6). З 28.01.1991 [PERSON] перебував у трудових відносинах із п/о «Красноармійськвугілля», працюючи гірником очисного забою шахти ім. О.Г. Стаханова (а.с. 20). 08.08.1995 з [PERSON] у відповідача стався нещасний випадок на виробництві, який був зафіксований під № 419 у журналі № 14 реєстрації нещасних випадків на виробництві за 1995 рік (а.с. 47-49). Після проведення розслідування нещасного випадку відповідачем складено акт № 419 про нещасний випадок на виробництві від 10.08.1995 за формою Н-1. Відповідно до акту, нещасний випадок, під час якого був травмований [PERSON], стався внаслідок обвалення порід, а [PERSON] були порушені правила пересування лавою (а.с. 9-10). З 08.08.1995 по 26.08.1995 [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні у травматологічному відділенні ДЦМЛ з діагнозом: закритий розрив крижово-повздошного зчленування ліворуч, розрив лонного зчленування зі зміщенням, закритий перелом 5-6, 10 ребер зліва; ускладнений діагноз: сепсис з полі органною патологією (а.с. 13, 14). [INFO] [PERSON] помер (а.с. 11). Прямий зв'язок смерті [INFO] [PERSON] з його травмуванням на виробництві 08.08.1995 підтверджений як довідкою ВП «Шахта «Стаханова», виданою на підставі акту Н-1 від 10.08.1995 (а.с. 15), так і відповіддю відділу експертизи трупів Донецького обласного бюро судово-медичної експертизи (а.с. 16). Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого. Відповідно до положень статті 3, ч. 4 ст. 43, ч. 1 ст. 46 Конституції України, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. За ч. 2 статті 4 Закону України «Про охорону праці» (в редакції, яка діяла станом на 08.08.1995), державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності власника за створення безпечних і нешкідливих умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. З урахуванням конституційної значущості життя і здоров'я як невідчужуваного та непорушного блага, що належить людині від народження і охороняється державою, законодавець закріпив за працедавцем обсяг обов'язків для забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці та відповідальність за їх можливе невиконання і травмування працівника. Згідно з ч. 2 ст. 153 Кодексу законів про працю України (в редакції станом на 08.08.1995), забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Відповідно до ст. 173 Кодексу законів про працю України (в редакції станом на 08.08.1995) шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Статтею 17 Закону України «Про охорону праці» (в редакції станом на 08.08.1995), передбачено, що власник зобов'язаний створити в кожному структурному підрозділі і на робочому місці умови праці відповідно до вимог нормативних актів, а також забезпечити додержання прав працівників, гарантованих законодавством про охорону праці. В судовому засіданні встановлено, що смерть [PERSON] настала внаслідок нещасного випадку - травмування під час виконання трудових обов'язків, з причини обвалення порід і порушення потерпілим правил пересування лавою, що підтверджується наведеним висновками в акті, складеному за формою Н-1 від 10.08.1995, та свідчить про наявність в нещасному випадку як вини [PERSON], так і вини підприємства в цілому, яке не упередило настання нещасного випадку на відповідній ділянці шахти. Таким чином, судом встановлено, що умови праці позивача не відповідали вимогам ст. 153 КЗпП України, оскільки підприємство зобов'язано за будь-яких умов забезпечити безпечні та нешкідливі умови праці для своїх працівників. Згідно зі ст. 440-1 ЦК УРСР (1963р.) моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати. Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує питання, яка саме правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин. На час виникнення спірних правовідносин (08.08.1995) можливість відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалася пунктом 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23.06.1993 № 472 (далі - Правила). Саме застосування цих правил і перелік осіб, що мають право на відшкодування шкоди після смерті потерпілого, зазначені у ст. 456 ЦК УРСР. Також за пунктом 8 вказаних Правил (в редакції станом на 08.08.1995), у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мали особи, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Такими особами, зокрема, є діти, які не досягли 18 років; вихованці, учні, студенти, курсанти, слухачі, стажисти - до закінчення навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23 років; жінки, старші 55 років, і чоловіки, старші 60 років; інваліди на час інвалідності; один із батьків або дружина (чоловік) померлого чи інший член сім'ї, якщо він не працює і доглядає дітей, братів, сестер або онуків померлого, які не досягли 8 років. Суд вбачає з матеріалів справи, що на момент травмування та подальшої смерті чоловіка позивач [PERSON] не досягла віку 55 років, нею не надавалися дані, що підтверджують наявність в неї інвалідності на час події, а також того, що вона не працювала і доглядала дітей, братів, сестер або онуків померлого, які не досягли 8 років. Отже, позивач [PERSON] не входить до переліку осіб, вказаних у Правилах, які мають право на відшкодування шкоди після смерті потерпілого, а тому, відповідно, не має право на відшкодування моральної шкоди. Суд не може застосувати при розгляді справи правові позиції Верховного Суду України у справах 6-123цс12 та 6-66цс14, оскільки події, що були предметом розгляду у тих справах, відбулися вже під час існування діючого ЦК України, в той час як події цієї справи мали місце в 1995 році під час дії ЦК УРСР. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. На підставі ст.ст. 3, 43, 46 Конституції України, ст.ст. 440-1, 456 ЦК УРСР (1963 р.), ст.ст. 153, 173 КЗпП України, ст.ст. 4, 17 Закону України «Про охорону праці», п.п. 8, 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23.06.1993 року № 472 зі змінами,

Outcome: dismissed