Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовом про визнання недійсним договору дарування і визнання недійсними змін до установчих документів юридичної особи. Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що наприкінці 2013 року їй стало відомо про те, що її чоловік [PERSON] ще у 2006 році за договором дарування відчужив [PERSON] приватне підприємство «Флора». Посилаючись на те, що на час укладення договору дарування ПП «Флора» було спільною сумісною власністю подружжя, а вона як дружина не давала згоди на укладення договору дарування. Просить суд визнати недійсним договір дарування корпоративних прав та визнати недійсними усі зміни до установчих документів ПП «Флора», внесені після 31 жовтня 2006 року. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] пред'явлений цивільний позов в судовому засіданні підтримав, просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] пред'явлений цивільний позов в судовому засіданні визнав, просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON], представник відповідачів ПП «Флора», [PERSON] - [PERSON], представник відповідачів [PERSON], [PERSON] - [PERSON], цивільний позов в судовому засіданні заперечили, просили в задоволені позову відмовити та застосувати строки позовної давності. Заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі із відповідачем [PERSON] з 1983 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] (т.1 а.с.22). Згідно ч.3 ст. 368 ЦК України, ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Відповідно до ст. 369 ЦК України, ст. 65 СК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпоряджання спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпоряджання спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпоряджання спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Судом встановлено також, що ПП «Флора» належало [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя, оскільки свідоцтво про державну реєстрацію юридичної особи ПП «Флора» видане Луцькою районною державною адміністрацією Волинської області 11.03.2004 року. Дане підприємство набуте під час зареєстрованого шлюбу, тому воно є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Однак, в порушення вищезазначених норм Закону [PERSON] з [PERSON] 31 жовтня 2006 року уклали договір дарування корпоративних прав, згідно якого [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв у власність безоплатно корпоративні права на приватне підприємство «Флора» (т.1 а.с.21). Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1, 2, 3, 5, 6 ст. 215 ЦК України. Як вбачається з листа від 24 березня 2015 року приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу М.В.Гаврилюк, всупереч вимог законодавства, без письмової згоди позивача по справі, як другого з подружжя, та з порушенням Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, посвідчувала договір дарування корпоративних прав на користь [PERSON] (т. 2 а.с.156). Згідно рішення Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі № 1-8/2012 приватне підприємство (або його частина), засноване одним із подружжя - це окремий об'єкт права спільної сумісної власності подружжя, до якого входять усі види майна, у тому числі вклад до статутного капіталу та майно виділене з їх спільної сумісної власності. Тому, суд приходить до висновку, що при укладенні договору дарування корпоративних прав на ПП «Флора» були порушенні права позивача, оскільки остання не надавала згоди щодо розпорядження її часткою у майні ПП «Флора», у зв'язку з цим, слід визнати недійсним договір дарування корпоративних прав від 31.10.2006 року на приватне підприємство «Флора», укладеного між [PERSON] та [PERSON]. Позовна вимога позивача про визнання недійсним усіх змін до установчих документів ПП «Флора» внесені після 31.10.2006 року на думку суду також підлягає задоволенню з наступних підстав. Зокрема, відповідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. На підставі оспорюваного договору відчуження ПП «Флора» від 31 жовтня 2006 року були проведені відповідні зміни до установчих документів - Статуту ПП «Флора», які і були внесені в Єдиний державний реєстр. Крім того, до установчих документів ПП «Флора» вносились і інші зміни, які підлягають скасуванню, так як вони проведені після 31 жовтня 2006 року та є недійсними, оскільки договір дарування корпоративних прав укладений з порушенням вимого ст. 215 ЦК України. Крім того, дана вимога позивача є наслідком виконання рішення суду. Доводи представника відповідачів [PERSON], що позовна вимога позивача про визнання недійсним усіх змін до установчих документів ПП «Флора» внесені після 31.10.2006 року не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства так як наявний корпоративний спір є безпідставними. Зокрема, відповідно до п. 13 Постанови № 3 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України від 01.03.2013 року у порядку цивільного судочинства підлягають розгляду справи, пов'язані зі створенням, діяльністю, управлінням інших суб'єктів господарювання, які не є господарськими товариствами, якщо у спорі є фізична особа. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ГПК України, не підлягає застосуванню за аналогією щодо спорів, пов'язаних з створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності господарського товариства, якщо однією зі сторін не є учасник господарського товариства, у тому числі такий, який вибув. ПП «Флора» не є господарським товариством, а стороною у справі є фізична особа - позивач по справі. Крім того, як вбачається з позовної заяви дані вимоги є похідними від позовних вимог про визнання недійсним договору дарування корпоративних прав від 31 жовтня 2006 року, які є наслідком виконання рішення суду. Тому даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Відповідно до ст.ст. 256, 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вбачається з позовної заяви, що про укладення [PERSON] договору дарування від 31.10.2006 року позивачу [PERSON] тривалий час нічого не було відомо, так як вона повністю довіряла своєму чоловіку, з яким по даний час перебуває в шлюбі. Враховуючи те, що строк позовної давності вже минув, просить його поновити, оскільки дізналася про оспорюваний правочин лише в грудні 2013 року від гр. [PERSON]. Той факт, що [PERSON] до 2013 року не знала, про те, що [PERSON] подарував відповідачу [PERSON] корпоративні права ПП «Флора», підтвердив в судовому засіданні допитаний в якості свідка відповідач по справі [PERSON]. Пояснення свідка [PERSON] в частині того, що [PERSON] було відомо про відчуження корпоративних прав ПП «Флора», ще у жовтні 2006 року, так як вона була присутня на святкуванні укладення оспорюваного договору дарування в ресторані «Камелот» по вул. Дубнівській, 36, в м.Луцьк, де були присутні близько 30 осіб, де [PERSON] йому повідомив, що позивач по справі це дружина [PERSON], суд до уваги не бере, оскільки з відповіді ТОВ «Фірма Феміда Інтер», яке являється власником бару «Камелот» по вул. Дубнівській, 36, в період з 24.09.2006 року по 16.12.2006 року жодних значних розрахунків за замовлення, які б перевищували суму в 500 грн. в день у барі «Камелот» не було. У відповідності до цін згідно меню бару 2006 року, замовлення на кооперативи, святкування інших урочистих подій здійснювалось у відповідності з розрахунку не менше 65 грн. на людину . Також той факт, що після укладання договору дарування будь-яких святкувань з даного приводу не було, підтвердив відповідач [PERSON]. Доводи представників відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], що позивач по справі знала про укладення оспорюваного договору дарування до 2013 року, оскільки працювала з 2006 по 2010 роки фінансовим директором ПП «Флора», суд до уваги не бере, оскільки даний факт не є підтвердженим в судовому засіданні. Крім того, як показав свідок [PERSON], що він працював до укладення оспорюваного договору дарування виконавчим директором, після його укладення з 2007 року, більше двох років - директором ПП «Флора», що він не пам'ятає, той факт, що [PERSON] працювала на посаді фінансового директора чи займала іншу посаду у ПП «Флора». Копію заяви від 01.03.2006 року про надання згоди позивачем на відчуження відповідачем [PERSON] корпоративних прав ПП «Флора», яка була посвідчена приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Малежиком Д.А., суд до уваги не бере, оскільки як вбачається з відповіді Житомирського обласного державного нотаріального архіву Головного управління юстиції у Житомирській області та копії Реєстру для вчинення нотаріальних дій приватного нотаріуса Малежика Д.А., даних про нотаріальне посвідчення заяв від позивачки по справі для вчинення нотаріальних дій немає, тому даний доказ є неналежним і не допустимим в силу ст.ст. 58,59 ЦК України. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із викладених обставин, суд вважає, що позивач по справі не пропустила строку позовної давності для звернення до суду за захистом свої прав та законних інтересів. Судові витрати, згідно ст. 88 ЦПК України слід стягнути з відповідачів по справі в рівних частинах. На підставі ст.ст.60, 61, 63, 65 СК України, ст.ст. 88, 368, 369 ЦК України,

Outcome: approved