Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, який уточнила та яким просила усунути перешкоди в користуванні власністю, а саме будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] шляхом виселення з зазначеного будинку відповідача [PERSON], а також стягнути з відповідача [PERSON] на її користь судові витрати в розмірі 2500 гривень. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 19.11.2007 року [PERSON] являється власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] в зазначеному будинку ніхто не проживав. Також, [PERSON] являється власником 1/2 частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], а власником 1/2 частини вказаного будинку являється [PERSON]. Відповідач по справі [PERSON] являється донькою позивача та членом її сім'ї, а також з дня свого народження по 17.09.2012 року [PERSON] проживала разом із позивачем за адресою: [ADDRESS]. 17.09.2012 року після конфлікту між сторонами, відповідач [PERSON] разом зі своїм сином [PERSON] переїхали жити до житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], який на праві власності належить [PERSON], при цьому дозволу на переїзд до зазначеного житлового будинку позивач [PERSON] не давала. Як вказано позивачем в позові, зазначеними діями відповідач [PERSON] порушила її право власності. Крім цього, як зазначила позивач, відповідач [PERSON] здійснює перешкоди в користуванні житлом, оскільки не пускає її до будинку. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник позов не визнали з підстав, викладених у запереченні та просили суд відмовити у його задоволенні. В свою чергу відповідач пояснила, що вона разом із сином [PERSON] проживала в будинку позивача, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Позивач [PERSON] також є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] та саме нею було запропоновано їй та її сину зробити в зазначену будинку ремонт та з 2007 року [PERSON] та її син [PERSON] почали проводити ремонтні роботи в будинку. Влітку 2012 року за згодою з позивачем [PERSON] відповідач [PERSON] та її сина [PERSON] переїхали до житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], проте її та її сина речі залишились в будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] вважає, що з позивачем [PERSON] вона та її син [PERSON] складають одну родину та проживають в двох будинках, підтримують зазначені будинки та проводять ремонтні роботи в вказаних будинках. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та заперечувала проти задоволення позову в повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно адресної довідки про реєстрацію місця проживання або місця перебування фізичної особи від 07.09.2013 року, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17.07.2013 року у задоволенні позову [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Ізмаїльський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання втратившими право користування житлом, а саме жилим будинком розташованим за адресою [ADDRESS] у зв'язку з вибуттям на інше постійне проживання було відмовлено. Підставою для відмови у задоволенні позову було те, що позивачі не надали жодних належних та допустимих доказів того, що відповідачі добровільно змінили місце свого проживання, переїхавши до будинку по [ADDRESS] та судом встановлено, що вказаний будинок є для них постійним місцем проживання. Також, зазначеним рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17.03.2013 року було встановлено, що відповідач [PERSON] та її син [PERSON] все життя проживали та зареєстровані у будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 02.10.2013р. вказане рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17.07.2013 року залишено без змін. Як визначено ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 30 Конституції України кожному громадянину гарантується право на недоторканість житла. Частиною 5 ст.9 ЖК України передбачено, що житлові права громадян охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Право на повагу до житла гарантує і ст.8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Статтею 109 ЖК України передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до вимог ч.3 ст. 116 ЖК України осіб які самоправно, зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Згідно із ст.ст. 150, 156 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок ( частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати , укладати інші, не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Звертаючись до суду з позовом, свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що відповідач здійснює їй перешкоди в користуванні житловим будинком розташованим за адресою: [ADDRESS] та дозволу на її вселення у вищевказаний будинок вона як власник майна не надавала. Відповідно до вимог ст. ст. 10, 11, ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так, судом встановлено, що постійним місцем проживання відповідача [PERSON] є будинок розташований за адресою: [ADDRESS] в якому вона проживала все життя та переїхала жити у будинок [ADDRESS] не з власної волі, а в зв'язку з неприязними стосунками з матір'ю [PERSON] та постійними конфліктами. Позивач [PERSON] зазначала, що вона не надавала дозволу своїй донці [PERSON] на вселення у будинок [ADDRESS] а відповідач не надала жодних належних та допустимих доказів того, що вона мала правові підстави для вселення до спірного будинку. На підставі викладеного, суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житлом та виселення підлягає задоволенню. На підставі ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивач [PERSON] понесла і документально підтвердила витрати по сплаті судового сбіру у сумі 114 грн. 70 коп. Відповідно до вимог ч.ч. 1 та 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. В свою чергу, [PERSON] брав участь у справі саме як представник позивача, відповідною ухвалою суду як особа, яка надає правову допомогу допущений не був та квитанцій про оплату юридичних послуг суду не надавалось. Таким чином, судом відмовляється в задоволенні вимог щодо стягнення судових витрат в розмірі 2500 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial