Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], діючої також в інтересах малолітньої [PERSON], [PERSON] про встановлення факту постійного проживання, визнання права власності. Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що у травні 1984 року її сімя: мати [PERSON], брат [PERSON] переїхали жити до с. Слатине Дергачівського району Харківської області і почали разом проживати в житловому будинку за адресою: Харківська область, Дергачівський район, с. Слатине, вул. Чкалова 1. Частину вказаного домоволодіння, а саме 39/100 частин, придбав брат позивачки [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 16.05.1984 року, хоча кошти на нього збирались усіма членами сім'ї. У 1988 році на підставі рішення Слатинської селищної ради від 14.03.1988 року за № 55 членами сім'ї були спільно побудовані господарські будівлі літньої кухні, сараю з льохом вбиральні. У 1993 році її мати [PERSON] померла. У 1996 році її брат [PERSON] переїхав у місто Харків, де одружився та став постійно проживати за адресою: [INFO]. При цьому брат сказав, що користуватись домоволодінням не буде і з тих пір ніякої участі в утриманні будинку не приймав. Вона проживає в спірній частині домоволодінні з 1984 року, зареєстрована в ньому з 02.12.1994 року, а з 1996 року вона проживає в ньому взагалі одна безперервно та постійно користується його приміщеннями та будівлями, утримує майно, оплачує земельний податок, комунальні послуги, перебуваючи в повній впевненості, що її користування є правомірним. Згідно довідки виконавчого комітету Слатинської селищної ради від 04 11 2015 року житловий будинок № 3 по вулиці Чкалова в смт. Слатине згідно договору купівлі-продажу від 16.05.1984 року та технічної документації значиться як будинок № 1 по вулиці Чкалова в смт. Слатине. У зв'язку із викладеним правового значення набуває встановлення факту постійного проживання позивачки у будинку, який за правовстановлюючими документами рахується як будинок № 1 по вул. Чкалова. Земельна ділянка не приватизована. 29.04.2015 року її брат [PERSON] помер. На той час він вже 19 років не проживав у спірному домоволодінні та не цікавився ним. Його дружина - відповідач [PERSON] також до смерті [PERSON] не виявляла інтересу до домоволодіння, а після смерті чоловіка, прийнявши спадщину, почала вимагати від неї, щоб та звільнила будинок. Таким чином, протягом багатьох років вона добросовісно, відкрито та безперервно володіла та користувалась 39/100 частинами житлового будинку за адресою: Харківська область, Дергачівський район, с Слатине, вул. Чкалова 1. При цьому [PERSON], як власник частини домоволодіння та його дружина жодним чином не виявляли свого інтересу, не несли обов'язків та не заявляли своїх прав у відношенні даного нерухомого майна аж до літа 2015 року. Просить встановити факт постійного проживання в період з травня 1984 року до листопада 2015 року у частині домоволодіння за адресою: Харківська область, Дергачівський район, смт. Слатине, вул. Чкалова, будинок № 1, яка належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 16.05.1984 року, визнати за нею право власності на 39/100 частин домоволодіння за адресою: Харківська область, Дергачівський район, смт. Слатине, вул. Чкалова,1, в порядку набувальної давності. В уточненій позовній заяві просить встановити факт постійного проживання [PERSON] в період з травня 1984 року до листопада 2015 року у житловому будинку з надвірними будівлями за адресою: Харківська область, Дергачівський район, смт. Слатине вул. Чкалова, будинок № 1, визнати за нею право власності на житловий будинок з надвірними будівлями в цілому за адресою: Харківська область, Дергачівський район, смт. Слатине, вулиця Чкалова, будинок № 1, який належить на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Слатинської селищної ради від 08.07.1997 року згідно рішення № 130 від 08.07.1997 року, в порядку набувальної давності. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позов. Надав пояснення аналогічні тим, що містить позовна заява. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково. Пояснив, що в частині встановлення факту проживання проти позову не заперечує, в іншій частині заперечує. Зазначає, що позивач ніяких доказів про те, що кошти, за які було придбано житловий будинок, належали всім членам сім'ї. До придбання [PERSON] будинку він та його матір [PERSON], сестра [PERSON] та брат [PERSON] мешкали за адресою : с. Прудянка Дергачівського району Харківської області. На цей час ніхто з членів сім'ї [PERSON] не працювали, окрім [PERSON], котрий працював, що підтверджується копією з трудової книжки. Після придбання житлового будинку [PERSON] переїхав проживати в даний будинок разом з матір»ю [PERSON] і сестрою [PERSON]. На спірні правовідносини щодо можливого будівництва житлового будинку протягом 1980-х років поширюється ЦК УРСР 1963 року, тому з урахуванням змісту статей 112, 113 ЦК УРСР 1963 року, діючого на час виникнення спірних правовідносин, зазначені обставини на той час могли бути підставою для виникнення між забудовником і членами його сім'ї, з якими існувала домовленість про участь у будівництві, права спільної часткової, а не спільної сумісної власності. Після смерті [PERSON] відповідачка по справі [PERSON] та її неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] звернулися з заявою до П'ятої Держаної нотаріальної контори міста Харкова про видачу свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно після смерті [PERSON] і отримали Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 10.09.2015 року за 41453407. З позивачкою по справі у нього були гарні стосунки, що свідчить про те, що він дозволив проживати їй в своєму будинку, для зручності отримання пенсії по інвалідності він зареєстрував позивачку в своєму будинку 02.121997 році, постійно сплачував всі комунальні платежі та податок на землю. Зазначив, що [PERSON] ніяких вказівок по розпорядженню його будинком [PERSON] не робив, а була тільки усна домовленість про безстрокове і безкоштовне проживання [PERSON] Заслухавши представників сторін, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які підтвердили факт постійного проживання позивачки у вказаному домоволодінні, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про наступне. Як встановлено судом, на підставі договору купівлі-продажу від 16.05.1984р., посвідченого державним нотаріусом Дергачівської державної нотаріальної контори, 39/100 частин домоволодіння №1 по вул.Чкалова у с.Слатине. Дергачівського району Харківської області належать [PERSON]. Відповідно до рішення виконавчого комітету Слатинської селищної ради Дергачівського району Харківської області № 55 від 14.03.1988 [PERSON] дозволено будівництво кухні та надвірних будівель на земельній ділянці № 1 по вул.Чкалова у с.Слатине згідно технічної документації. Згідно довідки Слатинської селищної ради Дергачівського району Харківської області від 04.11.2015р. житловий будинок № 3 по вул.Чкалова у с.Слатине згідно договору купівлі-продажу від 16.05.1984р. та технічної документації значиться, як будинок №1 по вул.Чкалова у с.Слатине. Відповідно до акту депутата Слатинської селищної ради Дергачівського району Харківської області [PERSON] від 15.10.2015р. сімя, а саме [PERSON], його сестра [PERSON], його мати [PERSON] переїхали з с.Прудянка Дергачівського району до с.Слатине Дергачівського району Харківської області. За вказаною вище адресою позивач проживає з 1984 р. Згідно довідки Слатинського КПТІ «Інвентаризатор» від 27.01.2016р. житловий будинок №1 по вул.Чкалова у с.Слатине Дергачівського району Харківської області відповідно архівним даним БТІ зареєстрований за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Слатинської селищної ради від 08.07.1997р. на підставі рішення № 130 від 08.07.1997р. На спірні правовідносини щодо будівництва житла протягом 1980-х років поширюється ЦК УРСР 1963 року. З урахуванням змісту статей 112, 113 ЦК УРСР 1963 року, діючого на час виникнення спірних правовідносин, зазначені обставини на той час могли бути підставою для виникнення між забудовником і членами його сім'ї, з якими існувала домовленість про участь у будівництві, права спільної часткової, а не спільної сумісної власності. У п. 4 Постанови Пленуму «Про судову практику по розгляду спорів, пов'язаних з правом особистої власності на жилий будинок» від 31 липня 1981 р. індивідуальне житлове будівництво здійснюється в метою забезпечення житловою площею тих громадян і членів їх сім'ї , яким у встановленому порядку надано в безстрокове користування земельну ділянку для будівництва будинку. Тому участь сторонніх для забудовника осіб у будівництві будинку не може служити підставою для визнання за ними права власності на частину побудованого будинку . Ці особи мають право вимагати відшкодування власником будинку проведених ними витрат . В окремих випадках з урахуванням всіх обставин справи, суди можуть визнати за зазначеними особами право власності на частину будинку. При цьому необхідно ретельно перевіряти дійсні відносини сторін , встановлювати причини, з яких будівництво будинку проводилось за участю осіб, які претендують на визнання за ними права власності на частину будинку , була чи між сторонами домовленість про створення спільної власності на будинок. Пункт 5 даної постанови вказує, що сам по собі факт сприяння забудовнику з боку членів його сім'ї або родичів в будівництві будинку не може бути підставою для задоволення їхніх претензій до забудовника про визнання права власності на частину будинку. Суду не надані докази того, що між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] була домовленість про створення спільної власності на житловий будинок і саме в цих цілях вони вкладали свою працю й кошти в будівництво житлового будинку. Крім того, правовідносини щодо спільного будівництва житлового будинку врегульовані главою 38 ЦК УРСР сумісна діяльність Згідно із ст. 430 ЦК УРСР за договором про сумісну діяльність сторони зобов'язуються сумісно діяти для досягнення спільної господарської мети, як-то: будівництво і експлуатація міжколгоспного або державно-колгоспного підприємства або установи (що не передаються в оперативне управління організації, яка є юридичною особою), будування водогосподарських споруд і пристроїв, будівництво шляхів, спортивних споруд, шкіл, родильних будинків, жилих будинків і т. ін. При цьому для досягнення мети учасники такого договору можуть робити внески грошима чи іншим майном або трудовою участю (ст. 432 ЦК УРСР). Статтею 431 цього Кодексу передбачено право сторін за таким договором визначатися з порядком ведення спільних справ (за загальною згодою або доручати таке ведення одному з учасників договору на підставі довіреності). Договори про сумісну діяльність повинні укладатись у письмовій формі шляхом складання одного документа, підписаного сторонами (ст. 44 ЦК УРСР). Положеннями ст. 44 ЦК УРСР передбаченог, що повинні укладатись у письмовій формі угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Відповідно до ст. 46 ЦК УРСР недодержання простої письмової форми, що вимагається законом (стаття 44 цього Кодексу), позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків, а у випадках, прямо зазначених у законі, тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Таким чином, посилання позивача на її участь у будівництві спірного будинку є недоведеними. 03.05.1996р. [PERSON] одружився з [PERSON], вони проживали до 1997 р. за адресою: Харківська область, Дергачівський район, с.Слатине, вул.Чкалова.1. З 1997р. [PERSON] з дружиною проживали за адресою: [INFO], у батьків [PERSON] [PERSON] був зареєстрований за адресою: [INFO], до 11.08.2009р. до придбання квартири. 29.04.2015р. [PERSON] помер. Після смерті [PERSON] його дружина [PERSON] та їх неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] звернулися із заявою до П'ятої держаної нотаріальної контори міста Харкова про видачу свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно після смерті [PERSON] та 10.09.2015р. отримали Витяг про реєстрацію у спадковому реєстрі за № 41453407, тобто саме вони є спадкоємцями після смерті [PERSON] Щодо вимог позивача про визнання права власності за набувальною давністю, то суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Права і обов'язки членів сімї власника визначені ст. 156 ЖК УРСР. Таким чином, між позивачем та її померлим братом [PERSON] виникли правовідносини користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду, які врегульовані главою 6 Житлового кодексу Української РСР. В рамках даних правовідносин в позивача виникло саме право користування житловим будинком. Відповідно до ст. 398 ЦК України право володіння припиняється у разі: 1) відмови володільця від володіння майном; 2) витребування майна від володільця власником майна або іншою особою; 3) знищення майна. Право володіння припиняється також в інших випадках, встановлених законом. З роз'яснень, викладених у п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року вбачається, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Виходячи зі змісту зазначеної статті, обставинами, які мають значення для справи, і які відповідно до ч. 1 ст. 60 ІЩК України повинен довести саме позивач є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Так, позивач знала про те, що спірний будинок належав її брату на праві приватної власності та був прийнятий як спадкове майно його дружиною. Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Крім того, зазначаючи про наявність домовленості між позивачем та відповідачем на користування спірним будинком позивач сама визнає той факт, що їй було відомо про відсутність в неї підстав для заволодіння будинком. При вирішенні цієї справи необхідно виходити з того, що до обов'язкових вимог набуття права власності на майно за набувальною давністю відноситься добросовісне заволодіння майном, відкритість та безперервність у його володінні (ст. 344 ЦК України). У даному випадку володіння будинком добросовісним визнано бути не може, оскільки позивач проживаючи в спірному будинку, знала про відсутність у неї підстав для набуття права власності оскільки їм було відомо, що будинок належить її братові [PERSON] на праві приватної власності. Починаючи з моменту вселення, позивач знала про те, що будинок не є її власністю, а вона проживає в ньому з дозволу брата. Таким чином, позов в частині встановлення факту проживання підлягає задоволенню, в частині визнання права власності відмові в задоволенні. На підставі вищезазначеного,

Outcome: partial