Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 14.08.1996 року вона є власником будинку з надвірними будівлями який розташований за адресою: [ADDRESS] . Після придбання вказаного будинку позивачу стало відомо, що у її будинку ще попереднім власником 18.04.1996 року тобто до часу укладання договору купівлі-продажу був зареєстрований відповідач [PERSON] , [INFO] , який фактично з моменту реєстрації не проживає за вказаною адресою. До теперішнього часу місце проживання відповідача [PERSON] позивачу не відоме. Також, в своєму позові позивач зазначає, що реєстрація відповідача у її будинку перешкоджає їй здійснювати своє право власності за вказаним житловим приміщенням, користуватися пільгами та субсидією на оплату комунальних послуг. Крім того, відповідач за час знаходження на реєстраційному обліку в належному позивачу будинку оплату комунальних послуг не здійснював, в утриманні будинку участі не приймає, особистих речей в будинку не має і будинком не цікавиться. Перешкод у користуванні жилим приміщенням вона відповідачу не чинить. Просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . В судовому засіданні 30 вересня 2020 року позивач [PERSON] присутня не була, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надала до суду письмову заяву згідно якої просить суд розгляд справи провести у її відсутність, на задоволенні позовних вимог наполягає, проти винесення заочного рішення не заперечує (а.с.58). В судове засідання відповідач [PERSON] повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, відповідно до ст.128 ЦПК України, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Сватівського районного суду Луганської області (а.с.62-63). Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Оскільки сторони у судове засідання не з`явилися, тому відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав: Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 14.08.1996 року посвідченого державним нотаріусом Другої Сватівської державної нотаріальної контори Павленко С.П., зареєстрованого в реєстрі за №1205 (а.с. 9-10). Згідно копії домової книги на будинок [ADDRESS] [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований у вказаному будинку 17 травня 1996 року, тобто ще до придбання будинку позивачем (а.с.11-12). Відповідно до довідки про склад сім`ї виданої Сватівською міською радою від 19 червня 2020 року, №3524, в житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані дві особи: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.13). Відповідно до акту обстеження складеного депутатом Сватівської міської ради Коломайко Л.І., [PERSON] , [INFO] , не проживає у будинку [ADDRESS] (а.с.14). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він є племінником позивача, відповідач [PERSON] у вищезазначеному будинку ніколи не проживав, вони не знайомі, та він його ніколи не бачив, особисті речі відповідача у будинку відсутні. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він є сином позивача по справі, а також зазначив, що після купівлі будинку, його попередній власник прописав у ньому [PERSON] , але останній там не проживає, вони з ним не знайомі та він його ніколи у будинку не бачив. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст.317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно до положень ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном. Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Згідно абз.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Постановою Верховного Суду України від 16.01.2012 року встановлено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Судом встановлено, що реєстрація відповідача [PERSON] у житловому будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , порушує права позивача як власника, оскільки обмежує право вільно ним користуватися та розпоряджатися. Таким чином, із системного аналізу вищевикладених норм та з`ясованих обставин, суд прийшов до висновку, що позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, є обґрунтована та така, що підлягає задоволенню у повному обсязі. На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 16, 317, 319, 321, 391 ЦК України, ст.ст. 72, 150 ЖК України,

Outcome: approved