Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача про визнання кредитного договору недійсним. Позов мотивує тим, що 12.07.2005 року між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено кредитний договір № VOH0GF00000379 строком до 12.07.2020 року у розмірі 17 545 доларів США зі сплатою відсотків в розмірі 0,92) на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісією у розмірі 0,18) від суми виданого кредиту. Окрім того, в забезпечення виконання умов кредитного договору 12.07.2005 року між сторонами було укладено договір іпотеки однокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS]. Крім того, 12.07.2005 року було укладено договір поруки з поручителем [PERSON] Вважає, що при укладенні договору банком було порушено її права. А саме, їй не було надано інформацію про те, що банк має право здійснювати валютні операції, на момент видачі кредиту у банку була відсутня індивідуальна ліцензія на здійснення валютних операцій, а тому, банк не мав права використовувати іноземну валюту як засіб платежу при виконанні договору. Крім того, в кредитному договорі не встановлена істотна умова - банківський (поточний) рахунок клієнта, з якого надаються грошові кошти з операційної каси банку. Крім того, були порушені права позивача як споживача через невиконання банком вимог щодо надання повної, своєчасної та достовірної інформації про послугу. Крім того, не було відкрито банківського рахунку для зарахування на нього сум наданих кредитних ресурсів, що є введенням в оману щодо надання кредитних ресурсів в іноземній валюті. Щомісячний платіж не відповідає відсотковій ставці, установленій в договорі. Відсутня реальна ціна договору. Порушений принцип справедливості, оскільки зміст договору, ціна послуги в іноземній валюті, умови розрахунків суперечать закону. А тому, просила визнати недійсним кредитний договір з моменту його укладення. Крім того, як наслідок визнання недійсним кредитного договору визнати недійсними договори забезпечення. В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримала з викладених у позовній заяві підстав. Подала суду додаткові письмові пояснення (а.с.83-91). Представник відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» в судовому засіданні позов не визнав. Подав письмові заперечення, в яких покликався на те, що банком були дотримані всі вимоги закону при укладенні оспорюваного кредитного договору. А саме, наявність генеральної банківської ліцензії та дозволу НБУ дозволяла видавати кредит у валюті і здійснювати валютні операції. Крім того, позивач у своїх вимогах посилається на нормативно-правові акти, які були прийняті уже після укладення договору. Крім того, розрахунок ефективної відсоткової ставки та повної вартості кредиту проведений позивачем без врахування кредитних коштів, виданих на сплату страхових платежів. Позивач ототожнює реальну відсоткову ставку з ефективною відсотковою ставкою, для обчислення яких використовуються інші формули. За заявою позивача банк мав право видати їй готівку без відкриття рахунку. Просив в задоволенні позову відмовити. Разом з тим, стороною відповідача було заявлено клопотання про застосування позовної давності до вимог позивача. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає. Судом встановлено, що 12.07.2005 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено кредитний договір № VOH0GF00000379 строком до 12.07.2020 року, згідно умов якого позивач отримала кошти в сумі 17 545 доларів США зі сплатою відсотків в розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісією у розмірі 0,18% від суми виданого кредиту. В забезпечення виконання умов кредитного договору 12.07.2005 року між сторонами було укладено договір іпотеки однокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS], та договір поруки з поручителем [PERSON] Відповідно до ч.1 ст.12 та ч.1 ст.13 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у ст. ст. 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Згідно зі ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. 19 березня 1992 року Національним банком України надано відповідачу (ЗАТ КБ «Приватбанк») банківську ліцензію № 22 на право здійснювати операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», письмовий дозвіл № 22-2 на право здійснювати операції з валютними цінностями та додаток до дозволу від 29 липня 2003 року № 22-2 (а. с. 34-35). За наявності вказаних банківської ліцензії і дозволу відповідач мав право надавати кредитні кошти в іноземній валюті та здійснювати валютні фінансові операції, а тому покликання позивача на неправомірність таких дій відповідача є безпідставними. Підписуючи кредитний договір позивач погодилася з усіма його умовами. Під час підписання договору позичальник підтвердила своє ознайомлення у письмовій формі з усіма умовами кредитування, які були запропоновані банком в обсязі, передбаченому Законом України «Про захист прав споживачів». Доводи позивача, щодо порушення банком п. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється, є безпідставними, оскільки вказаний абзац набрав чинності 16 жовтня 2011 року на підставі Закону України від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг». Проте, спірний кредитний договір між сторонами було укладено 12 липня 2005 року й на час його укладення Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчого кредиту в іноземній валюті. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. У той же час, позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 1056 ЦК України). За правилами ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Позивач, зокрема, покликається на те, що при укладенні кредитного договору був порушений принцип справедливості. З кредитного договору № VOH0GF00000379 від 12.07.2005 року вбачається, що в ньому повно викладено інформацію про умови кредитування, детально описано предмет договору, викладено порядок розрахунків. В договорі зокрема зазначено, що для виконання його умов банк відкриває позичальникові рахунок для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості, кредитний рахунок, рахунок по відсотках, рахунок по обліку комісії. Крім того, в договорі чітко прописані права і обов'язки сторін, а також, відповідальність за невиконання умов договору. За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому). Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими (ч. 5 ст. 18). Отже, за змістом ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей Закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування. Судом встановлено, що перед укладенням сторонами кредитного договору банк у письмовій формі надав позивачу у повному обсязі всю необхідну інформацію, передбачену ч. ч. 2, 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»; сторони узгодили всі його істотні умови, а саме: суму кредиту, дату видачі кредиту, відсоткову ставку, порядок розрахунків, відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору; позивач особистим підписом засвідчила, що до підписання (перед його підписанням) цього договору вона уже ознайомилася з умовами кредитування, її волевиявлення було вільним та відповідало її внутрішній волі; виконання банком зазначених умов підтверджено позивачем, яка особисто підписала кредитний договір, чим засвідчила отримання вищевказаної інформації та те, що вона погодилася з умовами договору; на момент укладення кредитного договору позивач не навела жодних зауважень щодо змісту цього правочину, протягом тривалого часу виконувала свої обов'язки за договором із повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, що підтверджується розрахунком заборгованості, що свідчить про прийняття позивачем таких умов договору, а також спрямованість на реальне настання правових наслідків. Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15. Крім того, зі змісту кредитного договору не вбачається жодної з перелічених в законі умов, які визнаються несправедливими, як не вбачається і будь-яких інших несправедливих умов. Позивачем не доведено та необґрунтовано факту несправедливості умов кредитного договору. Постанова Правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», як і рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист споживачів кредитних послуг, на які в своїх вимогах посилається позивач, були ухвалені пізніше, ніж укладався оспорюваний договір їх положення не мають зворотної дії в часі. За таких обставин, суд приходить до висновку, в зв'язку з відсутністю передбачених Законом України «Про захист прав споживачів» підстав для визнання недійсним кредитного договору, вимоги позову є безпідставними, а тому в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. Відповідачем, крім заперечень, заявлялася вимога про застосування позовної давності до вимог позивача. Згідно зі ст.ст. 257, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 4 ст. 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки, позивач оскаржила оспорюваний кредитний договір та договори забезпечення з підстав невідповідності їх вимогам закону на момент укладення 12.07.2005 року. Отже перебіг позовної давності для позивача почався від дня коли остання уклала кредитний договір 12.07.2005 року, саме тоді вона довідалася або могла довідатися про порушення свого права. З огляду на те, що позов про оскарження договорів позивач подала лише в серпні 2015 року, то вона пропустила установлений законом строк позовної давності. Разом з тим, відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Зважаючи на не доведення стороною позивача вимог позову та відмову в позові по суті, суд не вбачає підстав для відмови в позові з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

Outcome: dismissed