Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-11 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: усунути перешкоди у здійсненні нею права власності, вселивши її у квартиру [ADDRESS]; визначити порядок користування квартирою [ADDRESS], виділивши в користування: їй жилу кімнату зазначену у плані під № 4 площею 12,3 кв.м., [PERSON] жилу кімнату зазначену у плані під № 3 площею 12,3 кв.м. з лоджією, що прилягає до даної кімнати, [PERSON] жилу кімнату зазначену у плані під № 2 площею 17,4 кв.м. з лоджією, що прилягає до даної кімнати, коридор під № 1, кухню під № 5, вбиральню під № 6, ванну кімнату під № 7 залишити в спільному користуванні [PERSON], [PERSON], [PERSON]; стягнути з [PERSON], [PERSON] на її користь солідарно судовий збір у розмірі 1102 гривень 40 копійок. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона є власником 2/9 частин трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Іншими співвласниками даної квартири є відповідачі у справі: [PERSON] в розмірі 1/3 частини та [PERSON] на 1/3 частину та 1/9 частину. Вказана квартира знаходиться на дев'ятому поверсі [ADDRESS], загальною площею 71,2 кв.м., жилою площею 42,0 кв.м., складається з трьох ізольованих жилих кімнат: під № 2 площею 17,4 кв.м., під № 3 площею 12,3 кв.м., під № 4 площею 12,3 кв.м.; коридора під № 1 площею 13,9 кв.м., кухні під № 5 площею 8,3 кв.м., вбиральню під № 6 площею 1,3 кв.м., ванної кімнати під № 7 площею 2,6 кв.м., лоджії площею 3,1 кв.м. У спірній квартирі зареєстровані відповідачі, а вона зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Однак, відповідачі чинять їй перешкоди у користуванні даною квартирою, замінили замки від вхідних дверей та не бажають надати їй їх дублікат, у квартиру категорично не впускають, у зв'язку з чим вона змушена була неодноразово звертатися до правоохоронних органів. Листом Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 12 квітня 2015 року № 48/Б-1399 їй було повідомлено, що за результатами перевірки встановлено, що факти викладені нею у заяві знайшли своє підтвердження та вирішуються в цивільно-правовому порядку, у зв'язку з чим їй рекомендовано звернутися до суду. Позивач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві, просила позов задовольнити, проти заочного рішення не заперечувала. Пояснила суду, що квартира [ADDRESS] являється спадковим майном після смерті її чоловіка. Відповідачі чинять їй перешкоди у користування вказаною квартирою. Вона неодноразово розмовляла з [PERSON] та остання обіцяла їй сплатити компенсацію за її частину квартири, проте нічого не здійснила. Відповідач [PERSON] звільнився з місць позбавлення волі та відповідачі просто погрожують їй, не впускають до квартири, по телефону погрожують побиттям. Зазначила, що деякий час у спірній квартирі проживала квартиранти. Вона ж наразі проживає в квартирі своїх батьків по [ADDRESS], яка не приватизована та в якій зареєстрована вона, двоє її дітей та онука. Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві, просила позов задовольнити, проти заочного рішення не заперечувала. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, відповідно до вимог ст. ст. 74, 75, 76 ЦПК України, про причини неявки в судове засідання суд не повідомили. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чи\-ном повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідачів та за згодою позивача, представника позивача ухвалити заочне рішення. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази у всій сукупності, суд приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, позивачу на праві власності належить 2/9 частини квартири [ADDRESS], що підтверджується договором дарування частини квартири від 02 грудня 2005 року, за яким дарувальниця [PERSON] передала безоплатно 1/9 частину квартири [ADDRESS], та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 01 грудня 2014 року, за яким [PERSON] є спадкоємцем майна померлого [PERSON] - 1/9 частини квартири [ADDRESS], витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 01 грудня 2014 року (а.с.6 -8). Відповідно до довідки-характеристики від 15 квітня 2010 року, виданої Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, [PERSON] та [PERSON] належить на праві власності по 1/3 частині квартири [ADDRESS] кожному на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане Дніпровською райдержадміністрацією м. Києва від 16 грудня 1997 року, згідно з розпорядженням (наказом) 16-12-97 р. № 37-623 (а.с.10). Згідно довідки форми 3 № 2223 від 04 березня 2016 року, виданої Центром комунального сервісу № 96, у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] - з 16 лютого 1982 року та [PERSON] - з 20 липня 1989 року (а.с.63). Статтею 358 Цивільного кодексу України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно із ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як роз'яснено в п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. З матеріалів справи вбачається, що 15 березня 2015 року позивач зверталася до Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві із заявою, в якій повідомила, що до спірної квартири [ADDRESS] відповідачі її не впускають, погрожують, що якщо вона буде приходити, то їй розіб'ють голову. В квартирі проживають незареєстровані особи (а.с.11). Відповідно до листа-відповіді Дніпровського районного управління Головного управління МВС України в м Києві від 12 квітня 2015 року, перевіркою було встановлено, що факти викладені в заяві знайшли своє підтвердження та є цивільно-правовими які вирішуються за обопільною згодою або за допомогою цивільного судочинства (а.с.12). Будучи допитаною в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що в середині березня 2016 року вона разом з позивачем останній раз була у спірній квартирі. При цьому, відповідач [PERSON] вела себе агресивно, не допускала їх до квартири, погрожувала, що розіб'є позивачу голову. Раніше поведінка відповідача [PERSON] була такою ж, [PERSON] років десять не має доступу до квартири. Позивач немає навіть ключів від квартири, відповідач [PERSON] давно поміняла замки від дверей. Щодо відповідача [PERSON] зазначила, що їй відомо, що останній наркоман, перебував у місцях позбавлення волі, бачила вона його лише декілька разів. Свідок [PERSON] пояснив суду, що відповідач [PERSON] перешкоджає позивачу у доступу до спірної квартири, погрожує їй. Він особисто бачив даний факт у лютому 2016 році, коли пішов разом з позивачем до квартири. В той день вони бачили у квартирі якогось чоловіка, який назвався квартирантом. Потім прийшла [PERSON] та сказала у грубій формі, що не допустить їх до квартири. Відповідач [PERSON] також дуже різкий та погрожує позивачу фізичною розправою. Зазначив, що спори щодо спірної квартири у позивача та відповідачів розпочалися ще у 2003 році. У квартирі спочатку проживав [PERSON], який був чоловіком позивача та колишнім чоловіком [PERSON] Після смерті [PERSON] між позивачем та відповідачами стосунки стали дуже напруженими саме із-за спірної квартири. Позивач пропонувала відповідачам розподіл квартири, але відповідачі не погоджуються. Зазначив, що після смерті чоловіка позивач взагалі у квартирі не проживала. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила суду, що перед новим 2016 роком вона разом з позивачем намагалися потрапити до квартири, але відповідач [PERSON] не допустив їх та сказав, що якщо позивач прийде, то він її вб'є. В 2015 році вони з позивачем також приходили до квартири, але їх не пускали, в подальшому двері взагалі не відкривали. Вже на протязі останніх семи років позивача не допускають до квартири, так як відповідачі вважають, що дана квартира їхня. Таким чином, з викладеного вбачається, що з боку відповідачів беззаперечно існує порушення права спільної часткової власності позивача на спірну квартиру, що проявляється в недопущенні останньої до квартири. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Аналізуючи вищевикладене, враховуючи належність 2/9 частини спірної квартири на праві приватної власності позивачу, чинення відповідачами перешкод у користування позивачем спірною квартирою, відсутність будь-яких заперечень по суті позовних вимог з боку відповідачів, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача про усунення перешкод у здійсненні [PERSON] права власності, вселивши її у квартиру [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Як роз'яснено пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 р. №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при поділі жилого приміщення за вимогою члена сім'ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром, меншим за жилу площу, що припадає на нього. Однак поділ не може бути допущений, коли це призведе до штучного погіршення житлових умов позивача і викличе необхідність постановки його на облік як такого, що потребує поліпшення житлових умов. Відповідно до журналу внутрішніх обмірів та розрахунків площ приміщень (технічний план) будинку [ADDRESS] складається з: № 1 приміщення - коридор площею 13,9 кв.м., № 2 приміщення - жила площа 17,4 кв.м., № 3 приміщення - одна кімната площею 12,3 кв.м., № 4 приміщення - друга кімната - 12,3 кв.м., № 5 приміщення - кухня площею 8,3 кв.м., № 6 приміщення - уборна площею 1,3 кв.м., № 7 приміщення - ванна площею 2,6 кв.м., 50% лоджія площею 3,1 кв.м., загальна площа - 71,2 кв.м. (а.с.9). Згідно ст. 166 Житлового кодексу УРСР, договір найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, може бути змінено тільки за згодою наймача, членів його сім'ї і наймодавця, за винятком випадків вселення батьками своїх неповнолітніх дітей (частина перша статті 161), а також надання наймачеві після закінчення капітального ремонту будинку (квартири) іншого жилого приміщення (частина третя статті 165). У разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення права і обов'язки за договором найму здійснюють члени його сім'ї. Як вбачається із матеріалів справи, позивач має право власності на 2/9 частини спірної квартири. В той же час, між нею та відповідачами не досягнуто згоди з приводу користування вказаною квартирою. Оскільки позивач є співвласником спірного жилого приміщення з відповідачами і має право на володіння та користування часткою свого майна, тому, виходячи з загальної площі квартири, яка складає 71,2 кв.м., виділення в спірній трикімнатній квартирі однієї кімнати площею 12,3 кв.м. під № 4 на технічному плані позивачу є законним і обґрунтованим варіантом у виділенні їй окремого житлового приміщення, а іншим співвласникам - відповідачам по справі [PERSON] та [PERSON] - інші кімнати 12,3 кв.м. з лоджією під № 3 на технічному плані та 17,4 кв.м. з лоджією під № 2 на технічному плані, при цьому дане визначення порядку не буде порушувати житлові права вказаних співвласників. Приміщення загального користування квартири (коридор площею 13,9 кв.м., кухня площею 8,3 кв.м., вбиральня площею 1,3 кв.м., ванна кімната площею 2,6 кв.м.) необхідно залишити у спільному користуванні сторін. Оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо визначення порядку користування спірною квартирою підлягають задоволенню. Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, відсутність будь-яких заперечень з боку відповідачів, суд приходить до висновку про задоволення позову . В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідачів на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 551 гривні з кожного. Враховуючи наведене та

Outcome: approved