Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] у якому просить суд позбавити відповідача батьківських прав відносно її сина [PERSON]. В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що розпорядженням Міловської районної державної адміністрації Луганської області від 14 травня 2015 року [PERSON] було надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Розпорядженням Міловської РДА Луганської області від 30 червня 2015 року № 111 [PERSON], було призначено опікуном Малолітнього [PERSON] Зазначила, що мати [PERSON] перестала піклуватись про свого сина та у квітні 2015 року пішла з дому і не повернулась. Наразі її місцезнаходження невідоме. У судовому засіданні [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали заявлений позов та просили суд його задовольнити. Представник третьої особи до суду не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності у зв'язку із перебуванням на лікарняному та зазначив, що позов [PERSON] підтримує у повному обсязі. Відповідач у судове засідання повторно не з'явилась, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась завчасно та належним чином через публікацію оголошення в друкованому засобі масової інформації «Урядовий Кур'єр». Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх наявними у матеріалах справи письмовими доказами, надавши їм оцінку, суд приходить до наступного. Відповідно до вимог ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Судом встановлено, що згідно з свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 01.10.2001 року (а.с. 7) матір'ю [PERSON] є [PERSON]. Розпорядженням Міловської районної державної адміністрації Луганської області від 14 травня 2015 року [PERSON] було надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Розпорядженням Міловської РДА Луганської області від 30 червня 2015 року № 111 [PERSON], було призначено опікуном Малолітнього [PERSON] З 10.04.2015 року [PERSON] перебуває у розшуку як безвісті зникла особа, що підтверджується довідкою Міловського ВП ГУНП в Луганській області від 29.09.2016 року № 4364/111/39-2016. Зі змісту довідки виданої Великоцькою ЗОШ І-ІІІ ступенів Міловської РР Луганської області від 07.02.2017 року [PERSON] дійсно не приймає ніякої участі у вихованні та утриманні сина [PERSON]. Згідно Листа Міловського РВ ВДВС ГТ управління юстиції у Луганській області від 31.01.2017 року № 292/15.20-34 за період з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року аліменти боржником [PERSON] на користь стягувача [PERSON] не сплачувались. З копій актів обстеження житлово-побутових умов від 30.10.2015, 04.05.2016, 08.09.2016, 17.02.2017, 20.02.2017 років слідує, що [PERSON] участі у вихованні та утриманні свого сина [PERSON] не бере. Відповідно до висновку органу опіки та піклування при ВК Великоцької СР Міловського району Луганської області від 17.03.2017 року № 123 визнано за доцільне позбавити [PERSON], [INFO] батьківських прав у відношенні неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Згідно з ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Зокрема ст. 164 СК України передбачає, що мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав у разі ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток. Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» визначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Пунктом 18 Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 грудня 2008 року № 20) (далі - Постанова) передбачено, що відповідно до статті 165 СК України з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яке тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Судом було встановлено, що [PERSON] починаючи з квітня 2015 року взагалі не приймає участі у вихованні свого сина [PERSON], злісно ухиляється від сплати аліментів на його утримання. Відповідно до роз'яснень Пленум Верховного Суду України від 30 березня 2007 року в постанові № 3, позбавлення батьківських прав, тобто наданих батькам до досягнення дитиною повноліття прав на її виховання, захист її інтересів є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування вирішується лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи та характеру ставлення батьків до дітей. При вирішенні питань, що стосуються дітей, згідно ст. 3 «Конвенції про права дитини», суд має виходити з принципу максимального забезпечення інтересів дитини, її захисту і забезпечення турботи про неї. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню свого сина [PERSON] 24.09.2001 року, а відтак, наявні підстави для позбавлення її батьківських прав. На підставі ст.ст. 150, 155, 164 СК України, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 3 «Конвенції про права дитини»,

Outcome: approved