Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовною заявою, в якій просить здійснити поділ майна, що є об'єктом спільної сумісної власності, а саме, визнати за нею право власності на частку у розмірі 1/2 у готельному комплексі з вбудованими приміщеннями громадського харчування, яке розташоване за адресою: [ADDRESS]; визнати недійсними договори іпотеки готельного комплексу з вбудованими приміщеннями громадського харчування, яке розташоване за адресою: [ADDRESS]., укладені ТОВ «Готель «Європа-Броди»; витребувати у відповідача ТОВ «Готель Європа-Броди» копії договорів іпотеки спірного майна. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася повторно, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, від неї не надходило до суду жодних клопотань. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримав. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився повторно, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, від нього не надходило до суду жодних повідомлень чи клопотань. Представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] в судове засідання не з'явився, представив суду відзив на позовну заяву. Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Готель «Європа-Броди» в судове засідання не з'явився повторно, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, від товариства не надходило до суду жодних клопотань. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні вимоги позивача заперечив. Представник третьої особи відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Львівській області в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи представник відділу Берегових В.С. повідомлений належним чином, від нього не надходило до суду жодних повідомлень чи клопотань. Суд, з'ясувавши обставини по справі, взявши до уваги пояснення сторін, приходить до висновку, що в задоволені позову слід відмовити з огляду на таке. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Частиною 3 ст. 12, ст. ст. 76 - 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові і електроні докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України). Реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду, позивач повинен вказати в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Отже, зміст положень ЦПК України, ЦК України дає підстави для висновку, що право на судовий захист пов'язане виключно з порушенням суб'єктивного права позивача. Суд може захистити лише порушене право позивача. Відсутність хоча б однієї з умов надання судового захисту суб'єктивного права виключає можливість задоволення матеріально-правових вимог позивача. При цьому обставину дійсного (реального) порушення відповідачами прав, свобод чи інтересів позивача (або наслідки у вигляді збитків чи інших обмежень) має довести належними, допустимими і достовірними доказами саме позивач. Порушення прав позивача має існувати на момент розгляду спору в суді. Тобто, призначенням суду є захист лише порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів учасників правовідносин через здійснення правосуддя. За правилами ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно з ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03.06.1999 року №5-рп/99 установлено, що до членів сім'ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. У силу ч.1 та ч. 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя. За правилами ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Верховний Суд України у справі № 6-135цс13, зазначив, зокрема, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Пленум Верховного Суду України у п. 20 постанови № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснив, що при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Разом з тим згідно із ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України факт проживання однією сім'єю чоловіка і жінки без шлюбу може бути встановлений у судовому порядку. Представник позивача [PERSON] [PERSON] у позові стверджує, що позивач з 2007 по 2016 рік перебувала у фактичних шлюбних відносинах із відповідачем [PERSON] Проте, на підтвердження цього суду не надано жодного доказу. При цьому враховано, що позовну заяву підписано представником позивача та скеровано до суду через відділення поштового зв'язку. Жодного разу в судове засідання позивач не з'являлася і про жодне із засідань не повідомлена належним чином, оскільки судових повісток не отримувала, вони повертались до суду не врученими позивачу. Як вбачається із змісту відзиву на позовну заяву, поданого суду представником відповідача [PERSON], сторона відповідача визнає факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю з 2007 по 2015 рік. Проте, до відзиву долучено лише фотокопію ордеру на надання правової допомоги [PERSON] адвокатом [PERSON] На підтвердження того, що [PERSON] є власником Готельного комплексу з вбудованими приміщеннями громадського харчування, яке розташоване за адресою: [ADDRESS], суду представлено лише фотокопію договору дарування, яку з оригіналом не звірено належним чином. Отже, суду не надано жодного доказу на підтвердження тих обставин, на які покликаються представники як позивача, так і відповідача. За таких обставин слід відмовити в задоволенні позову.

Outcome: dismissed