Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення 500 доларів США авансу, що еквівалентно 13620,00 гривень, обґрунтувавши тим, що 08 лютого 2020 року позивач передала відповідачці аванс у розмірі 500 доларів США в рахунок вартості майбутньої покупки квартири [ADDRESS] , строком укладання Договору купівлі - продажу до 15.03.2020, що підтверджується розпискою від 08 лютого 2020 року. Договір купівлі - продажу будинку, який б за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладений не був, а сторони лише домовились укласти такий договір в майбутньому та попередній договір укладений не у формі основного договору, а тому передана позивачем відповідачу грошова сума є авансом, який підлягає поверненню. Разом з тим, позивач просить суд стягнути з відповідача витрати зі сплати судового збору та витрати на правову допомогу. Ухвалою суду від 18 травня 2020 року відкрито провадження та призначено справу до розгляду в судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні. Відповідач в судовому засіданні не погодилась із позовом та надала суду відзив у якому зазначила, що позивач не повідомила навіть напередодні укладення угоди, що не збирається придбавати у неї квартиру, про що вона дізналась випадково. Та чекати вона не мала змоги, адже дала завдаток за будинок у розмірі 1000 доларів США, який хотіла придбати одразу після угоди з позивачкою. Позивач своїми безвідповідальними діями могла зірвати і її угоду. Тому не чекаючи пояснень, відповідач знайшла іншого покупця та за поспіхом мала зробити знижку покупцю на квартиру у 700 доларів США, на що зовсім не розраховувала. Позивач не намагалась урегулювати спір у досудовому порядку, адже не зверталась до неї з проханням повернення завдатку. Тож вона зробила висновок, що завдаток залишається у неї так як угода не була укладена з вини позивача, але вона навіть не мала наміру про це повідомити особисто. В розписці чітко вказано, що сума у 500 доларів США є завдатком та поставлена чітка умова у зобов`язанні укласти угоду не пізніше ніж 15.03.2020, але договір купівлі - продажу так укладений і не був. Підписуючи цю розписку сторони чітко розуміли, що цей завдаток у разі не укладення угоди залишається у продавця квартири. Заслухавши доводи сторін та врахувавши нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів, суд прийшов до такого. Судом встановлено, що 08 лютого 2020 року [PERSON] передала [PERSON] завдаток у розмірі 500 доларів США в рахунок вартості майбутньої покупки квартири [ADDRESS] , строком укладання Договору купівлі - продажу до 15.03.2020, що підтверджується розпискою від 08 лютого 2020 року. Як встановлено судом, сам договір купівлі-продажу квартири в строк до 15 березня 2020 року, так і до тепер між сторонами укладений не був. Дана обставина визнана сторонами та не підлягає доказуванню відповідно до вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу, зокрема, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно зі ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Частиною 4 ст. 203 ЦК України встановлено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно ч. 2 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У ч. 2 ст. 216 ЦК України передбачено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона отримала на виконання цього правочину. Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу будинку. Таким чином, враховуючи, що договір купівлі-продажу квартири, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладено не було незалежно від того, з чиєї вини, а розписка свідчить про те, що вони лише домовились укласти такий договір у майбутньому, передана позивачем сума не може вважатися завдатком та підлягає стягненню з відповідача, як сплачена ним сума авансу. При цьому, аргументи відповідача щодо не укладання договору купівлі-продажу квартири з вини позивача не заслуговують на увагу, оскільки такі причини не впливають на обов`язок з повернення коштів авансу. Отже, виходячи з аналізу вищевикладеного та враховуючи доведення в судовому засіданні належними, допустимим та достовірними доказами в розумінні ст.ст. 77-79 ЦПК України обставин передання позивачем коштів авансу за розпискою від 08 лютого 2020 року, суд вважає, що вимоги позивача з їх повернення в розмірі 500 доларів США, що еквівалентно національній валюті станом на 16 квітня 2020 року - 13610,00 гривень, підлягають задоволенню. Крім того, згідно з положеннями ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Так, судом встановлено, що позивачем були понесені витрати на професійну правничу допомогу, згідно договору про надання правової (юридичної) допомоги від 10 квітня 2020 року, укладеному між позивачем та адвокатом Кузьміною Н.О (а.с.12). Зокрема, адвокатом Кузьміною Н.О. надано обсяг правової допомоги позивачу у вигляді складання позовної заяви, що підтверджується актом прийому-передачі виконаних робіт щодо надання правової допомоги від 16.04.2020 (а.с.13), за що позивачем було сплачено адвокату 2000,00 гривень згідно квитанції №10.04.2020 (а.с.14). Таким чином, суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу на суму 2000 гривень, витрачені позивачем, є документально підтвердженими, вони співмірні зі складністю цієї справи, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а тому зазначені судові витрати також підлягають стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати понесені по сплаті судового збору в розмірі 840,80 гривень.

Outcome: approved