Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-20 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернулась з позовом до відповідачів територіальної громади Слобожанської (Ювілейної) селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, [PERSON] , який в ході судового розгляду було уточнено та просила суд визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії І-ДП №091207 від 28.12.2002 року виданий на ім`я [PERSON] . В судовому засіданні представники позивача [PERSON] , - [PERSON] , і [PERSON] , підтримали уточнені позовні вимоги і просили суд їх задовольнити. Від представника відповідача Слобожанської (Ювілейної) селищної ради Дніпропетровського району надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника, та ухвалити рішення згідно вимог чинного законодавства (т1 а.с.45). Представник третьої особи [PERSON] , - [PERSON] , заперечувала щодо позовних вимог, зокрема посилаючись на строк позовної давності і на письмові заперечення, долучені до матеріалів справи. Та додатково повідомила, що договір купівлі - продажу земельної ділянки № [NUMBER] (кадастровий номер 1221455800-02-017-0598), що розташована за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] , та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петренко К.В. 18 травня 2010 року за реєстровим №671 та договір купівлі - продажу земельної ділянки, укладений між [PERSON] , та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Перфіловою O.A., 12 травня 2011 року за реєстровим №1267 укладені в чіткій відповідності до вимог діючого законодавства України. Доводи позивача, що державний акт на право власності на землю серія ДП Дн №005887 виданий [PERSON] , є дійсним, а державний акт на приватної власності на землю серія І-ДП №091207 від 28.12.2002 року, виданий [PERSON] , - є підробленим, не відповідають дійсності. Крім того, рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 березня року встановлено, що «вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2012 року, ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2014 року та ухвала Вищого спеціалізованого України з розгляду цивільний і кримінальних справ з від 11 вересня 2014 року щодо [PERSON] , не є доказом того, що [PERSON] , реєстрував на своє ім`я право власності на спірну земельну ділянку на підставі підроблених його сином документів. Інші учасники в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, заслухавши пояснення сторін, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позови, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Як встановлено у судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, що 31.10.2006 року [PERSON] , та [PERSON] , було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки за реєстром №2812 розташованою за адресою: [ADDRESS] , який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Чаладзе Г.О., за реєстром № 2812 та зареєстрований у Державному реєстрі правочинів за номером 1680050. На підставі рішення виконавчого комітету Ювілейної селищної Ради народних депутатів за №48 від 04.04.1996 року [PERSON] , було безкоштовно передано в приватну власність земельну ділянку площею 0,1200 га з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . В подальшому зазначеній земельній ділянці було присвоєно кадастровий номер 1221455800-02-017-0598. Відповідно до договору [PERSON] , володів зазначеною земельною ділянку на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ДП Дн № 005887, виданого Ювілейною селищною радою Дніпропетровського району Дніпропетровської області 17.05.1996 року. В акті зазначено, що він видавався на підставі рішення виконкому Ювілейної селищної ради № 48 від 04.04.1996 року, а також був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №6187. В 2013 році позивач звернулась до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Чаладзе Г.О., де вони з попереднім власником, [PERSON] , уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки, та отримала усну інформацію, що спірна земельна ділянка належить іншим власникам, про що свідчить інформація в реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відповідач [PERSON] , користуючись державним актом на право приватної власності на землю серії І-ДП № 091207, від 28.12.2002 року, який був виданий йому Ювілейною селищною радою, Дніпропетровського району Дніпропетровської області та був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 5994. У цьому акті містились відомості про договір купівлі-продажу, котрий ніколи не укладався та був посвідчений нотаріусом: [PERSON] , приватна нотаріальна діяльність якої не реєструвалась, що підтверджується відповіддю-листом Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 18.08.2015 року № 38341/06-57/3854. Судом також встановлено, що відповідач [PERSON] , підставі недійсного державного акта уклав 18.05.2010 року з третьою особою [PERSON] , договір купівлі-продажу земельної ділянки. [PERSON] , 12.05.2011 року продала спірну земельну ділянку [PERSON] [PERSON] , земельну ділянку було продано [PERSON] , про що 18.05.2010 року було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петренко К.В., за реєстровим номером 671. У свою чергу, [PERSON] , продала цю земельну ділянку [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 12.05.2011р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Перфіловою О.А., за реєстровим номером 1267, та яка почала самочинне будівництво та збудувала житловий будинок на спірній земельній ділянці. Згідно ч.2 ст.158 Земельного кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян». Перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку визначений ст. 140 ЗК. Підставами припинення права власності на земельну ділянку є: добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; відчуження земельної ділянки за рішенням власника; звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; конфіскація за рішенням суду; невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Відповідно до вищезазначених підстав позивач як єдиний законний власник мала право здійснювати відчуження своєї земельної ділянки і ніхто інший крім неї. До того ж, згідно ч.1, статті 117 ЗК передача земельних ділянок державної власності у комунальну власність чи навпаки здійснюється за рішеннями відповідних органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, які здійснюють розпорядження землями державної чи комунальної власності відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом. Крім цього, згідно статті 132 ЗК угоди про перехід права власності на земельні ділянки мають містити документ, що підтверджує право власності на земельну ділянку, а також як додаток державний акт на право власності на земельну ділянку, що відчужується. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно листа архівного відділу Дніпропетровської райдержадміністрації від 07.02.2014 року №66, за протоколами сесій та засідань виконкому Ювілейної селищної Ради народних депутатів інших рішень про передачу у приватну власність земельної ділянки, розташованої на території [ADDRESS] за період з 1993 року по 04.04.1996 року [PERSON] , а також іншим громадянам немає. Листом архівного відділу Дніпропетровської райдержадміністрації від 10.10.2016 року №382-2016 надається архівний витяг виконавчого комітету Ювілейної селищної Ради народних депутатів Дніпропетровського району, Дніпропетровської області, рішення від 04.04.1996р. №48 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і користування», де вирішено передати у безкоштовну приватну власність і постійне користування земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд слідуючим громадянам: [PERSON] , по [ADDRESS] . Згідно інформації, наданої архівним відділом, державний акт на право приватної власності на землю серії ДП Дн № 005887, виданого Ювілейною селищною радою Дніпропетровського району Дніпропетровської області 17.05.1996 року, виданий [PERSON] , є дійсним. Згідно виконкому Ювілейної селищної ради № 48 від 04.04.1996р. було видано державний акту на право приватної власності на землю серії ДП Дн № 005887, [PERSON] , після цього відповідно до інформації, наданої архівного відділу Дніпропетровської райдержадміністрації, державних актів на цю земельну ділянку надано не було. Тому, [PERSON] , як законний власник продав позивачу земельну ділянку. Оскільки позивач не здійснювала її відчуження, то є власником відповідно договору. Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Відповідно до ст.15, ч.2 ст.16, ч.1 ст.20 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Так, відповідно до п.5 ч.3 ст.2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема диспозитивність. Яка відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За приписами ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Із змісту ч. 2 ст.5 ЦПК України вбачається, що суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону лише у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду. З наведеного вище випливає, що суд позбавлений за своїм розсудом визначати інший спосіб захисту права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду якщо законом чи договором передбачено інший спосіб захисту ніж той який особа обрала при зверненні до суду. Зокрема ч.2 ст.16 ЦК України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6)\~зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Отже звертаючись до суду позивачем на свій розсуд було обрано спосіб захисту свого права згідно ч.2 ст.16 ЦК України. Суд вважає, що спосіб захисту права, що обрав позивач передбачений вищенаведеними нормами закону є ефективним засобом захисту, і є таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення, наслідкам, спричиненим цим порушенням. З огляду на наведене, суд доходить висновку, що позивач виконав обов`язок по доведенню обставин, на які посилається як на підставу своїх вимог, тому позов підлягає задоволенню. Судові витрати суд вирішує у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved