Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в Монастириський районний суд Тернопільської області з позовом до [PERSON], про визнання останньої такою, що втратила право користування житлом, що розташоване за адресою вул.Вадівська №42 с.Світле Монастириського району Тернопільської області. Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона є власником житлового будинку по вул.Вадівська №42 с.Світле Монастириського району Тернопільської області згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та Свідоцтва про право на спадщину за заповітом. В даному будинку крім неї зареєстрована [PERSON], [INFO]. З 1995 року відповідач не проживають у вказаному житловому будинку. Крім цього позивач посилається на ст. 405 ЦК України згідно якої член сімї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилася, через канцелярію суду представником позивача адвокатом [PERSON] подано заяву про розгляд справи в його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечують.. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, хоча судом вживались заходи для належного її повідомлення про день, час та місце розгляду справи за останнім відомим місцем проживання (реєстрації) та повідомленням розміщеним на WEB сторінці Монастириського районного суду Тернопільської області, про причини неявки суд не повідомила, відзив на позовну заяву суду не надіслала. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Тому суд вважає за можливе розгляд справи проводити у відсутності позивача та представника позивача на підставі наявних у справі доказів. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), а тому суд, дослідивши матеріали справи не вбачає підстав для відкладення справи і вважає можливим розглянути її на підставі наявних в матеріалах справи доказів з винесенням заочного рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши подані позивачем письмові документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно ст. 317 ЦК України, власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Як передбачено приписами ст.ст. 386, 391 ЦК України, власник має право звертатися до суду за захистом свого права\~\~власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкод\~\~у здійсненні ним права користування та розпорядження\~\~своїм майном. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку по вул.Вадівська №42 с.Світле Монастириського району Тернопільської області, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 35622816 сформованого 30.03.2015 року та Свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданого 31.03.2015 року та посвідченого державним нотаріусом Монастириської державної нотаріальної контори Тернопільської області (Спадкова справа №127 за 2013 рік). Згідно наданої суду Відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Тернопільській області та Довідки про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданою Коропецькою селищною радою Монастириського району Тернопільської області за №257/10-07 від 08.02.2018 року вбачається, що в вищевказаному житловому будинку зареєстрована [PERSON] відповідач по справі. Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Підставою звернення [PERSON] з позовом про визнання втрати [PERSON] права на користування житлом є її відсутність протягом року за місцем реєстрації. Факт відсутності [PERSON] за місцем реєстрації, вул.Вадівська №42 с.Світле Монастириського району Тернопільської області, підтверджується Актом опиту свідків №19 від 08.02.2018 року, згідно якого комісією в складі селищного голови [PERSON], секретаря селищної ради [PERSON], депутата селищної ради [PERSON], при проведенні опитування свідків [PERSON] та [PERSON], встановлено, що [PERSON] на даний час у вказаному житловому будинку не проживає з 1995 року. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, у разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сімї, суд враховує, що право користування житлом має речово-правовий характер, у звязку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні. А тому аналізуючи вищевказане суд приходить до переконання, що позовні вимоги щодо визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, підлягають задоволенню. На підставі викладеного, враховуючи той факт, що відповідач з 1995 року не користується житловим приміщенням (будинком), що по вул.Вадівська №42 с.Світле Монастириського району Тернопільської області, який належить на праві власності позивачу, обов'язки по утриманню житла не здійснює, суд вважає, що відповідача слід визнати такою, що втратила право користування вказаним житлом.

Outcome: approved