Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про встановлення порядку користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є власником 1/4 частки квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідачі у справі є співвласниками вказаної квартири, а саме по 1/6 частці кожен, окрім [PERSON] , якій належить 1/4 частка. Згідно з довідкою управляючої компанії «Замостя» у спірній квартирі зареєстровано місце проживання двох відповідачів - [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до технічного паспорту на квартиру у ній наявні дві житлові кімнати площею 14,4 кв.м. та 12,3 кв.м. Між позивачем та відповідачами [PERSON] , [PERSON] існує усна домовленість про спільне використання кімнати площею 14,4 кв.м. та балкону 0,8 кв.м., який має вхід лише з цієї кімнати. Однак між позивачем та відповідачами [PERSON] , [PERSON] не досягнуто згоди щодо порядку користування квартирою, останні чинять перешкоди позивачу у реалізації її права власності. Позивач змушена проживати за іншою адресою, не має змоги користуватись та розпоряджатись належним їй майном. За захистом свого порушеного права позивач звернулась до суду із цим позовом, в якому просить встановити порядок користування квартирою за адресою: [ADDRESS] згідно з технічним паспортом від 16.09.2020, відповідно до якого виділити у користування позивача та відповідачів [PERSON] , [PERSON] кімнату №4 загальною площею 14,4 кв.м. та балкон 0,8 кв.м., а у користування відповідачів [PERSON] , [PERSON] кімнату №5 загальною площею 12,3 кв.м., у спільному користуванні сторін залишити кухню площею 6,3 кв.м., коридор площею 6,7 кв.м. та санвузол площею 2,2 кв.м. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Каленяк Е.А. позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві (а.с.1-5). У судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник адвокат Крейдін В.О. позовні вимоги не визнали, просили відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених у запереченнях на позов (а.с.109-111, 115-117). Відповідачі [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явилися, однак надали суду заяви про розгляд справи у їх відсутність на підставі ч.3 ст.211 ЦПК України, у якій позовні вимоги визнали та просили їх задовольнити (а.с.87, 89). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча повідомлявся судом належним чином про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомляв. Заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Так, у судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 12 лютого 2008 року квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності (по 1/6 частки) позивачу, відповідачам та [PERSON] (а.с.12). Згідно із свідоцтвом про право власності на спадщину за законом від 06 лютого 2017 року, виданого державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори Єлісєєвою Т.Ю. та зареєстрованого в реєстрі за №3-94, після смерті [PERSON] її спадкоємцями є доньки [PERSON] та [PERSON] , кожна в 1/2 частці. Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається із 1/6 частки квартири [ADDRESS] (а.с.13). Таким чином позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] належить по 1/4 частки квартири, а відповідачам [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] - по 1/6 частки. Зі змісту технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] вбачається, що вона складається із таких приміщень: коридор №1 площею 6,7 кв.м., санвузол №2 площею 2,2 кв.м., кухня №3 площею 6,3 кв.м., кімната №4 площею 14,4 кв.м., кімната №5 площею 12,3, балкон №б/н площею 0,8 кв.м. (а.с.14-18). Таким чином, з урахуванням розміру часток у спільній частковій власності на квартиру, сторони мають право на житлову площу у розмірі: [PERSON] - 6, 675 кв.м., [PERSON] - 6, 675 кв.м., [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - по 4, 45 кв.м. У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Згідно зі ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Зазначена норма регулює саме порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, співмірні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. При встановленні порядку користування майном кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина майна з урахуванням його частки в праві спільної власності на нього. Разом з тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Встановлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них. Вказаний правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13, від якого не відійшов Верховний Суд у постанові від 31 липня 2019 року у справі № 127/7320/13-ц (провадження № 61-18125св18). За правилами статті 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу (ст.47 ЖК УРСР). Пунктом 13 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів Української РСР і Українською Республіканською Радою професійних спілок від 11.12.1984 року №470 встановлено, що потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни забезпечені жилою площею нижче за рівень, що визначається виконавчими комітетами обласних, Київської і Севастопольської міських Рад народних депутатів разом з радами профспілок. Цей рівень періодично переглядається вказаними органами. Відповідно до постанови №21 виконкому Вінницької обласної ради та президіуму обласної ради профспілок від 10.01.1985 підставою для взяття на квартирний облік для поліпшення житлових умов являється 6,5 кв.м. жилої площі на кожного із членів сім`ї. На даний час в спірній квартирі, житлова площа якої 26,7 кв.м., необхідне місце проживання п`ятьох осіб, тобто на одну особу припадає 5,34 кв.м. при нормі жилої площі 13,65 кв.м. на одну особу та обов`язкової площі - 6,5 кв.м, що не відповідає інтересам всіх співвласників. Слід зазначити, що при визначенні порядку користування жилим приміщенням, доцільно враховувати фактичне користування приміщенням, що склалося між співвласниками та не порушує їх прав. Так, відповідач [PERSON] фактично користується всією квартирою, проводить поточний ремонт у ній. Позивачка [PERSON] фактично у квартирі не проживає, а мешкає разом із дітьми та чоловіком у іншій квартирі за адресою: [ADDRESS] . Дана квартира належить на праві власності її чоловіку. На підтвердження існування перешкод у користуванні квартирою позивач та відповідачі [PERSON] , [PERSON] суду будь-яких доказів не надали. Також відповідно до п.52 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР ,затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11 грудня 1984 р. N 470, при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі старшими за 9 років, крім подружжя, а також особами, які хворіють на тяжкі форми деяких хронічних захворювань, у зв`язку з чим вони не можуть проживати в одній кімнаті з членами своєї сім`ї. Із урахуванням того, що вказана норма щодо неможливості надання в користування одного житлового приміщення особам різної статі старше 9 років (крім подружжя), хоч і регулює порядок надання житла у будинках державного і громадського житлового фонду, проте за аналогією закону, вона підлягає застосуванню і у випадках встановлення порядку користування житловими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду. У даному випадку суд також враховує, що сторони є особами різної статі, а за запропонованим позивачами порядком користування жилим приміщенням, неможливо буде забезпечити користування кімнатою особами однієї статі. Також, не підлягають задоволенню позовні вимоги про виділення позивачу та відповідачам [PERSON] , [PERSON] у користування балкону, оскільки балкон - є приміщенням загального користування, а одноособове користування балконом буде порушувати право інших мешканців цієї квартири на користування останнім в побутових потребах, що є неприпустимим. Таким чином, суд приходить до висновку, що по запропонованому позивачем варіанту визначити порядок користування квартирою неможливо, оскільки такий порядок призведе до погіршення житлових умов відповідачів. Інших варіантів порядку користування спірною квартирою, позивачем надано не було, а відтак позовні вимоги не можуть бути задоволені. Відповідно до ч.2 ст.136 ЦПК України якщо у встановлений судом строк судові витрати не будуть сплачені, заява відповідно до статті 257 цього Кодексу залишається без розгляду, або витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли сплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення. Таким чином, з [PERSON] підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 840 грн 80 коп, від сплати якого її було звільнено згідно з ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 10 грудня 2020 року. На підставі викладеного та

Outcome: approved