Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначила, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS]. У будинку також зареєстрована і відповідач - її онука [PERSON] Проте, відповідач у будинку не проживає з листопада 2011 року. Реєстрація місця проживання відповідача за адресою його житлового будинку і не проживання у ньому порушує право власності позивача. Позивач у судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримала, проти ухвалення заочного рішення в справі не заперечує. Відповідач у судове засідання 30.10.2018 року та 15.11.2018 року не з'явилась, була повідомлена належним чином про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки не повідомила, відзив на позов не надала. Суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ч.4 ст.223 ЦПК України. Дослідивши докази, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивач є власником житлового будинку [ADDRESS], що підтверджується договором дарування від 20.11.2000 року, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.10.2018 року. Відповідно до довідки про склад сім'ї від 30.09.2018 №171, довідки про реєстрацію місця проживання особи від 04.10.2018 №10-06/4546 у спірному будинку проживають: позивач [PERSON], відповідач [PERSON] та донька позивача [PERSON]. Відповідач не проживає у житловому будинку з листопада 2011 року та не знялась з реєстраційного обліку за адресою житла, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи. Зазначені обставини впливають на те, що позивач не може розпоряджатися належним їй майном у повному обсязі. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Конституцією України (ст.41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.16, 386, 391 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до положень ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сім'ї права користування помешканням. Суд встановив, що відповідач, яка є членом сім'ї позивача, відсутня за адресою житлового будинку понад 1 рік. Зазначена обставина є підставою для визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача [PERSON] необхідно стягнути на користь позивача сплачений нею судовий збір у сумі 704,80 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved