Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини та визнання права власності, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що [INFO] у м. Вінниці помер [PERSON] , який на момент смерті проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Після його смерті відкрилась спадщина на спадкове майно - цілий житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за [ADDRESS] . Приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Павлюк І.І. заведено спадкову справу до майна померлого за №7/2018. А тому, позивач як дружина померлого подала до згаданого вище приватного нотаріуса заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Проте, свої стосунки як подружжя позивач та померлий [PERSON] не реєстрували. Так, позивач з 1998 року по листопад 2017 року проживала постійно без реєстрації разом з [PERSON] у його житловому будинку за адресою: [ADDRESS] .Позивач та померлий проживали однією сім`єю як подружжя, вели спільне господарство, називали один одного чоловіком та дружиною. У інших шлюбах жоден з них на протязі періоду спільного проживання не перебував. Протягом тривалого часу позивач та померлий працювали у Державному професійно-технічному навчальному закладі «Вінницьке міжрегіональне вище професійне училище», підтримували один одного, мали спільний бюджет, спільно планували його використання. Позивач доглядала чоловіка, який останні роки свого життя мав незадовільний стан здоров`я, постійно купувала продукти та ліки, готувала, прибирала, сплачувала комунальні платежі, займалась різними питаннями спільного побуту, мали взаємні права та обов`язки тощо. Також, позивач із померлим святкували разом усі приємні події та пам`ятні дати, не приховували їхніх фактичних сімейних стосунків від колег по роботі, родичів і знайомих. Протягом спільного проживання померлий [PERSON] мав дещо напружені стосунки з сином. У листопаді 2017 року [PERSON] стало гірше - загострились хронічні хвороби, одночасно з`явився його син, з яким у позивача сталася сварка. В результаті вказаної сварки відповідач вигнав позивача з будинку свого батька, з того часу позивач проживає за місцем своєї реєстрації. [INFO] [PERSON] помер, позивачу не відома офіційна причина смерті останнього. Позивач не змогла забрати з будинку свої особисті речі, не може отримати свідоцтво про смерть чоловіка, відповідно не може реалізувати свої спадкові права. А тому, на думку позивача, вона являється спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті [PERSON] , оскільки проживала зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Окрім того, протягом спільного проживання позивача та померлого [PERSON] однією сім`єю ними було здійснено суттєві поліпшення житлового будинку [ADDRESS] , який належав [PERSON] . Зокрема, було зведено житлову прибудову до будинку, погріб, туалет, проведено ремонтні роботи у будинку, зокрема комплекс робіт з водопостачання будинку (прокладено труби до криниці, встановлено водяний насос, прокладено труби у будинку тощо). Описані добудови та поліпшення були побудовані/здійснені за спільні кошти позивача та померлого [PERSON] . Вказані поліпшення є невід`ємними від будинковолодіння і мають значну вартість. А тому, оскільки майно [PERSON] - будинковолодіння [ADDRESS] істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат позивача та померлого за час їхнього проживання однією сім`єю, є всі підстави вважати вказаний об`єкт нерухомого майна спільною власністю подружжя. А частки позивача та померлого у вказаному майні є рівними, зважаючи на принцип рівності часток. Таким чином, вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, в якому просила встановити факт, що позивач постійно проживала з [PERSON] , який помер [INFO] , однією сім`єю з 1998 року по листопад 2017 року, тобто не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини; визнати за позивачем право власності на 1/2 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд за [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник за довіреністю [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові (а.с.2-5 т.1). В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Солоненко О.І. позовні вимоги не визнали та просили в задоволенні останніх відмовити з мотивів, викладених у відзиві (а.с.55-60 т.1). Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних міркувань. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області 20.03.2018 року, [INFO] у м. Вінниці Вінницької області помер [PERSON] (а.с.65 т.1). Стаття 1216 ЦК України визначає, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). А тому, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на спадкове майно, яке складається з цілого жилого будинку з господарськими будівлями, розташованого в [ADDRESS] , яке належало померлому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.03.1997 року, посвідченого державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори Храпенко Н.В. та зареєстрованого в реєстрі за №2-579 (а.с.67 т.1). Державна реєстрація права власності [PERSON] на вказане будинковолодіння зареєстрована ВООБТІ 25.03.1997 року за №20247, що підтверджується матеріалами інвентаризаційної справи КП «ВМБТІ» №2113, що сторонами не заперечується. Окрім того, зі змісту свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.03.1997 року, посвідченого державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори Храпенко Н.В. та зареєстрованого в реєстрі за №2-579, вбачається, що будинковолодіння [ADDRESS] містить: жилий будинок з прибудовою «А», глинобитний, обкладений цеглою, 1960 року прибудови, загальною жилою площею 21,6 кв.м., господарські будівлі - сараї «Б», «В», «Г», «г», «Ж», «Е», «З», «И», «Л», погріб «К», вбиральня «Д», огорожа №1-2, 1/2 криниці «Н». Перелік вищезазначених господарських будівель та споруд, які входять до складу спірного будинковолодіння, також підтверджується технічним паспортом на житловий будинок індивідуального житлового фонду по [ADDRESS] , виготовленим ВООБТІ 07.02.1997 року (а.с.68-70 т.1). Згідно ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідач [PERSON] є сином померлого [PERSON] , а відтак являється спадкоємцем за законом першої черги на спадкове майно після смерті батька, що сторонами не заперечується. В установленому законом порядку відповідач звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька (а.с.7, 121 т.1). Як вбачається зі змісту позову та пояснень позивача, її представника в судовому засіданні, позивач з 1998 року по 14.10.2017 року проживала постійно без реєстрації разом з [PERSON] у його житловому будинку за адресою: [ADDRESS] .Позивач та померлий проживали однією сім`єю як подружжя, вели спільне господарство, проводили ремонтні роботи у житловому будинку [PERSON] , називали один одного чоловіком та дружиною. У інших шлюбах жоден з них на протязі періоду спільного проживання не перебував. Протягом тривалого часу позивач та померлий працювали у Державному професійно-технічному навчальному закладі «Вінницьке міжрегіональне вище професійне училище», підтримували один одного, мали спільний бюджет, спільно планували його використання. Позивач доглядала чоловіка, який останні роки свого життя мав незадовільний стан здоров`я, постійно купувала продукти та ліки, готувала, прибирала, сплачувала комунальні платежі, займалась різними питаннями спільного побуту, мали взаємні права та обов`язки тощо. Також, позивач із померлим святкували разом усі приємні події та пам`ятні дати, не приховували їхніх фактичних сімейних стосунків від колег по роботі, родичів і знайомих. А тому, позивач є такою, що проживала зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а відтак має право на спадкове майно після смерті [PERSON] як спадкоємець за законом четвертої черги. Аналогічні покази надали суду в судовому засіданні свідки [PERSON] (донька позивача), [PERSON] (сестра позивача) та допитана в судовому засіданні в якості свідка позивач [PERSON] . Проте, суд не погоджується з вищезазначеними твердження та відноситься до показань вказаних свідків, які являються близькими родичами позивача, критично з наступних міркувань. Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (ч.4 ст.3 СК України). Верховний Суд у своїй постанові від 21.03.2019 року у справі №461/4689/15-ц звернув увагу, що для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення з спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Таким чином, у даній справі підлягають встановленню, як факт проживання позивача однією сім`єю разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, так і тривалість такого проживання - щонайменше п`ять років. Сторона позивача, як на підставу про задоволення вимог в частині встановлення факту проживання однією сім`єю з [PERSON] у період з 1998 року по листопад 2017 року посилається на акт від 08.08.2018 року, складений [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , підписи яких посвідчено секретарем квартального комітету «Хутір Шевченка» Березовською Т.М., відповідно до якого вказані особи стверджують, що [PERSON] фактично проживала з 1998 року по листопад 2017 року однією сім`єю з [PERSON] , який помер [INFO] та вели з ним спільне господарство (а.с.8 т.1); а також на акт від 06.08.2018 року, складений [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , підписи яких посвідчено в.о. голови квартального комітету «Київський» Пінаєвою О.С., відповідно до якого вказані особи стверджують, що [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , не проживала з 1998 року по листопад 2017 року (а.с.9 т.1). Однак, суд не бере до уваги вищезазначені акти як належні та допустимі докази, оскільки, як вбачається з правової природи акта, останній являється письмовим документом, що фіксує певну ситуацію, що сталась, засвідчує факт певної події. Однак, станом на момент складання вищезазначених актів, тобто станом на серпень 2018 року [PERSON] не було в живих, оскільки останній помер [INFO] . Таким чином, вищезазначені акти були складені після смерті [PERSON] , а відтак не можуть підтверджувати достовірно факт проживання позивача разом з померлим за адресою: [ADDRESS] , та не проживання позивача за адресою її місця проживання на протязі досить тривалого часу з 1998 року по листопад 2017 року, а тим паче факт проживання саме однією сім`єю з відповідним розподілом прав та обов`язків. Тоді, як згідно довідки квартального комітету «Хутір Шевченка» №52 від 08.11.2018 року вбачається, що відповідно до обліку в будинку [ADDRESS] проживала одна особа [PERSON] . Стосовно проживання інших осіб - записи відсутні (а.с.72 т.1). Що ж стосується фотокарток, які містяться в матеріалах справи та на яких прослідковується періодичний спільний відпочинок позивача та померлого за життя, то останні не являються достатніми доказами для визнання факту проживання однією сім`єю, в тому числі як чоловіка та жінки без шлюбу, без наявності інших ознак сім`ї, про що звернув увагу Верховний Суд у своїй постанові від 27.02.2019 року у справі №522/25049/16-ц. Згідно особової справи звільнених працівників Державного професійно-технічного навчального закладу «Вінницьке міжрегіональне вище професійне училище», зокрема особистого листка з обліку кадрів [PERSON] від 01.10.2002 року вбачається, що сімейний стан [PERSON] на момент заповнення особового листка одружений, дружина [PERSON] , [INFO] (а.с.172-175 т.1); згідно автобіографії (без зазначення дати написання останньої) [PERSON] зазначає, що одружений, має 4 дітей (а.с.176 т.1). Разом з тим, вказані докази не свідчать про проживання позивача разом із померлим на час відкриття спадщини понад п`ять років. Більше того, з матеріалів справи вбачається, що позивач з 22.01.2015 року по 13.07.2015 року перебувала за межами території України, про що свідчить інформація Головного центру обробки спеціальної інформації вих.№0.184-3655/0/15-19-Вих від 29.01.2019 року (а.с.112 т.1), а також копія паспорта позивача для виїзду за кордон (а.с.149 т.1), що виключає проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Також, суд звертає увагу, що спадкодавець [PERSON] помер [INFO] , тоді як позивач стверджує, що вона проживала зі спадкодавцем лише до листопада 2017 року, тобто остання не проживала із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень статті 1264 ЦК України. Що ж стосується думок та тверджень сторони позивача, що у зв`язку з конфліктом, який стався між сторонами по справі, позивач вимушено покинула місце проживання за адресою: [ADDRESS] , то останні не заслуговують на увагу, оскільки належних та допустимих доказів з приводу вказаних обставин стороною позивача не надано, зокрема звернення до квартального комітету, правоохоронних органів щодо вказаних обставин тощо. Тоді, як з матеріалів справи вбачається, що померлий [PERSON] за життя в Вінницьку обласну клінічну лікарню ім. М.І. Пирогова (довідка від 27.11.2018 року №2695/01.01-25), Подільський регіональний центр онкології (довідка №01-27/790 від 14.11.2018 року), Вінницький обласний клінічний шкірно-венерологічний диспансер (довідка №921 від 13.11.2018 року), Вінницький обласний клінічний високоспеціалізований ендокринологічний центр (довідка від 21.11.2018 року №1702), Регіональний клінічний лікувально-діагностичний центр серцево-судинної патології (довідка від 13.11.2018 року №01-10/104), Вінницьке обласне спеціалізоване територіальне медичне об`єднання «Фтизіатрія» від 23.11.2018 року №3444 не звертався за медичною допомогою, стаціонарно не лікувався (а.с.142-145, 147-148 т.1), інвалідом не являвся. Згідно довідки КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4 м. Вінниці» №1649 від 20.11.2018 року [PERSON] за медичною допомогою до закладу звертався 12.06.2015 року, 23.09.2016 року, 21.04.2017 року з приводу діагнозу: Гіпертонічна хвороба 2 ст. Гіпертензивне серце. СНІ ст. Аліментарно-конституційне ожиріння ІІ ст. (а.с.146 т.1), проте вказані захворювання не свідчать про безпорадний стан померлого восени 2017 року, не можливість усвідомлювати померлим значення своїх дій та керувати ними тощо. В той час, як довідки з місця роботи ДПТНЗ «Вінницьке міжрегіональне вище професійне училище», де працювали позивач та померлий життя, отримання останніми заробітної плати у відповідному розмірі не вказують про наявність у останніх спільного сімейного бюджету, проведення спільних витрат (а.с.18-25 т.1), сплату комунальних послуг. Тоді, як оригінали книжок, квитанцій про сплату комунальних послуг зберігаються саме у відповідача (а.с.73-85 т.1). Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (колишні колеги позивача та [PERSON] ), [PERSON] (дружина колишнього колеги позивача та [PERSON] ), [PERSON] (сусідка [PERSON] ) суду показали, що з 1998 року померлий за життя проживав однією сім`є з позивачем як чоловік та дружина, в них був спільний бюджет, зі слів [PERSON] та [PERSON] останні спільно проводили ремонтні роботи у будинку [PERSON] , зокрема, провели водопостачання, облаштували вигрібну яму, вбиральню тощо. Також, свідок [PERSON] стверджувала, що у 2015 році з [PERSON] проживала інша жінка на ім`я [PERSON] та, що позивач проживала з померлим однієї сім`єю до дня смерті спадкодавця. Тоді, як із показань свідка [PERSON] , [PERSON] судом встановлено, що на момент смерті спадкодавця позивач та [PERSON] спільно не проживали та не підтримували шлюбних відносин. Тому, з огляду на наведене, суд не бере до уваги покази свідка [PERSON] , оскільки останні суперечать показам свідків [PERSON] , [PERSON] , поясненням позивача та показам останньої як свідка, яка стверджувала, що вона проживала з померлим однією сім`єю лише до 14.10.2017 року. Із показів свідків [PERSON] (племінника [PERSON] ), [PERSON] (невістки [PERSON] ), [PERSON] (куми [PERSON] ), [PERSON] (знайома [PERSON] ) судом встановлено, що померлий [PERSON] за життя проживав один, любив жінок, тому періодично з ним проживали останні, в тому числі позивач. У 2015-2016 роках з померлим спадкодавцем проживала [PERSON] , яку померлий за життя вважав своєю дружиною та яка опікувалась ним. За життя [PERSON] нічим не хворів, мав задовільний стан здоров`я, любив сина, його сім`ю, радів народженню онука, мав намір спірний житловий будинок залишити сину. Ремонтні роботи у будинку, зокрема ремонт у кімнаті, облаштування водопостачання до будинку, будівництво вбиральні були здійснені відповідачем та кумом [PERSON] - чоловіком свідка [PERSON] . Під час проведення вказаних робіт у будинковолодінні вказані свідки позивача не бачили, її речей у будинку не було. Факт проживання [PERSON] разом із жінкою [PERSON] однією сім`єю на протязі 2015-2016 року не заперечувала позивач в судовому засіданні. Також, проживання [PERSON] одиноко, сплату ним житлово-комунальних послуг лише за одну особу підтвердила свідок [PERSON] - голова квартального комітету «Хутір Шевченка». Таким чином, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження обставин, які б свідчили про проживання позивача з особою, яка померла, однією сім`єю щонайменше п`ять років на час відкриття спадщини, що давало б підстави для визнання позивача спадкоємцем четвертої черги після її смерті. Окрім того, в матеріалах справи також відсутні докази ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов`язків тощо. Що ж стосується позовних вимог позивача про визнання права власності на 1/2 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд за [ADDRESS] , оскільки вказане будинковолодіння істотно збільшилось у своїй вартості внаслідок спільних трудових, грошових затрат, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, частки в якому є рівними, то суд вважає за можливе зазначити наступне. Статтею 74 СК України визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Згідно п.2 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Проте, відповідно до ч.1 ст.62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об`єкту в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також і визначена на час розгляду справи ринкова вартість будинку не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкту. Житловий будинок з господарськими будівлями, розташований в [ADDRESS] , належав померлому [PERSON] згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.03.1997 року, посвідченого державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори Храпенко Н.В. та зареєстрованого в реєстрі за №2-579 (а.с.67 т.1). Згідно висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 08.08.2019 року №2487/2488/2523/19-21, у період часу з 1998 року по листопад 2017 року у будинковолодінні, розташованому по [ADDRESS] були здійснені будівництво: прибудови до житлового будинку з прибудовами, вбиральні та входу до погребу; улаштування: водопостачання від житлового будинку до криниці, водяного насосу у криницю, раковини, змішувача, тумбочки під раковину. Вартість поліпшень у будинковолодінні, розташованого по [ADDRESS] , проведених у період часу з 1998 року по листопад 2017 року, станом на час проведення експертизи може складати 29 845,00 грн. Ринкова вартість вказаного будинковолодіння з урахуванням поліпшень, проведених в період часу з 1998 року по листопад 2017 року станом на час проведення експертизи складає 321 136,00 грн. (а.с.226-229 т.1). Таким чином, частка у відсотковому розмірі вартості проведеного капітального будівництва, реконструкцій, поліпшень та ремонтно-будівельних робіт, які були здійснені у період з 1998 року по листопад 2017 року складає лише 9,30% від ринкової вартості вказаного будинковолодіння. Суд звертає увагу, що законодавцем поняття істотності збільшення вартості житлового будинку не розкрито, ця дефініція є оціночною, визначається судом у кожному конкретному випадку, виходячи із співвідношення вартості матеріалів, створеного об`єкта нерухомості, з урахуванням принципів справедливості, розумності та добросовісності. А тому, з огляду на вищевикладене, суд не вважає збільшення цінності спірного нерухомого майна на 9,30% істотним. Більше того, оскільки, під час судового розгляду справи не знайшов свого підтвердження факт проживання позивача з померлим [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тому позовні вимоги позивача про визнання права власності на 1/2 частки нерухомого майна з підстав, передбачених ч.1 ст.62 СК України, є похідними від позовних вимог щодо встановлення факту проживання однією сім`єю, в задоволенні яких судом було відмовлено, то й у задоволенні позову позивача в частині визнання права власності на 1/2 частки майна слід також відмовити у зв`язку з безпідставністю. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому останні задоволенню не підлягають. Окрім того, суд звертає увагу, що 28.09.2018 року при зверненні позивача до суду з даним позовом останньою було сплачено судовий збір за вимогу майнового характеру у розмірі 704,80 грн., виходячи із ціни позову 70 480,00 грн., яка визначена позивачем на власний розсуд. Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 08.08.2019 року №2487/2488/2523/19-21 ринкова вартість спірного будинковолодіння становить 321 136,00 грн. (а.с.206-217 т.1). Тому, зважаючи на висновок експерта, ціна позову складає 160 568,00 грн. А відтак, судовий збір за подання до суду даного позову в частині майнової вимоги відповідно до п.п.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» складає 1 605,68 грн. Таким чином, зважаючи на сплату позивачем судового збору у розмірі 704,80 грн., відмову в задоволенні позову, суд вважає за необхідне стягнути з позивача судовий збір у розмірі 900,88 грн. (1 605,88 грн. - 704,80 грн. = 900,88 грн.) в дохід держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved