Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом у якому просить визнати договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS], укладений 04 листопада 2003 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антоновою С.М., реєстраційний номер 5443, недійсним в частині покупця - [PERSON]. Визнати за [PERSON] одноособове право власності на вказану квартиру. Обгрунтовуючи свої вимоги позивач зазначила, що 04 листопада 2003 року між нею, [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з другої сторони, був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] за ціною 330 000,00 грн. (триста тридцять тисяч) гривень. Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антоновою С.М., та зареєстрований в реєстрі під номером 5443. З метою придбання вищевказаної квартири [PERSON] уклала з ВАТ «Комерційний Банк «Хрещатик» кредитний договір № 069 від 03 листопада 2003 року на суму 45 750,00 доларів США. Решта вартості вказаної квартири у розмірі 82 492,50 грн. (вісімдесят дві тисячі чотириста дев'яносто дві) гривні 50 копійок була сплачена за її кошти. Таким чином, позивач зазначає, що квартиру вона придбала самостійно та у вказані договором строки за рахунок кредитних та власних коштів. При цьому другим покупцем за вказаним договором був визначений [PERSON], лише формально та за його проханням, оскільки мав потребу у власному житлі, а вона, як матір погодилась допомогти сину. В свою чергу, [PERSON] запевнив позивача що протягом 10 років поверне грошові кошти в сумі половини вартості квартири, однак цього не зробив. Крім того, відповідач не проживав у вищевказаній квартирі, не користувався нею та не ніс витрати на її утримання. Тому позивач вважає, що відповідач не набув права власності на вказану квартиру у рівній частині з нею, в порушення вимог ст. 655 ЦК України не прийняв майно і не сплатив за нього певну грошову суму. З огляду на викладене та враховуючи, що договір купівлі-продажу квартири «[ADDRESS] від 04.11.2003 року укладений з порушенням положень ч.5 ст. 203, ст. 215 ЦК України - в частині визнання відповідача покупцем, позивач вважає даний правочин удаваним, а також зважаючи на те, що відповідач не визнає позивача власником в цілому даної квартири, позивач не може безперешкодно розпоряджатись придбаною квартирою, що змушує її звернутись з даним позовом до суду. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2015 року в якості третьої особи залучено приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Антонову С.М. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Проти ухвалення заочного рішення суду не заперечувала. Відповідач та треті особи у судове засідання не з'явились, хоча про день, час і місце слухання справи повідомлялись судом належним чином, про, причини неявки суд не повідомили. Клопотань про відкладення розгляду справи або заперечень проти позову до суду не надійшло. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, суд вважає за можливе розглядати і вирішувати справу відповідно до вимог ст.ст. 224, 225 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 04 листопада 2003 року між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON], [PERSON], з другої сторони укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] за ціною 330 000,00 грн. (триста тридцять тисяч) гривень, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антоновою С.М. (а.с. 7-а). Право спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] зареєстроване 05 листопада 2003 року за [PERSON] та [PERSON] в рівних долях, що підтверджується даними реєстраційного посвідчення Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від, про що внесено запис у реєстрову книгу №312-241, за реєстрованим №41944 ( а.с. 8). Відповідно до кредитного договору №069 від 03.11.2003 року укладеного між ВАТ «Комерційний Банк «Хрещатик» та [PERSON], позивач отримала кредит в сумі 45750,00 доларів США терміном на 5 років, із щомісячною сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14% річних в порядку та на умовах визначених цим договором, для придбання квартири. Станом на 04.11.2003 року за офіційним курсом НБУ 45750,00 доларів США становило 243 847,50 грн. (5,3319х45750,00). Таким чином, суд приймає до уваги твердження позивача, що купівля спірної квартири відбулась частково за кредитні кошти. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Посилання позивача на ту обставину, що [PERSON] покупцем був зазначений лише формально та безпідставно був зареєстрованим у вказаній квартирі, що свідчить про удаваність правочину суд не приймає до уваги з огляду на наступне. З урахуванням положень ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 4) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Таким чином, укладення удаваного правочину само по собі не спричиняє недійсності правочину, оскільки згідно із ч. 2 ст. 235 ЦК України якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. А тому такий правочин може бути визнаний судом недійсним лише у тому разі, коли буде встановлено, що правочин, який сторони насправді вчинили, не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Під час розгляду справи судом не встановлено, що договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладений між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON], [PERSON], з другої сторони від 04.11.2003 року, вчинено з метою приховати іншій правочин, а тому підстав для визнання договору купівлі-продажу 04.11.2003 року удаваним - не має. Виходячи зі змісту ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Наведені позивачем обставини не доводять недодержання сторонами при укладанні договору купівлі-продажу від 04.11.2003 року вимог закону. Не проживання відповідача у квартирі [ADDRESS] не дає підстав для визнання вказаного договору купівлі-продажу квартири недійсним в частині покупця [PERSON], оскільки за правилами ст.ст. 317, 319 ЦК України на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Надаючи оцінку розписці від 04.11.2003 року, зі змісту якої вбачається, що [PERSON] зобов'язується повернути позивачу 165000 грн. до 04.11.2013 року, а в разі неповернення вказаних грошових коштів переоформити на [PERSON] в рахунок погашення боргу належні йому 50% квартири [ADDRESS]. Суд, приходить до висновку, що викладені в даному доказі обставини, дають підстави для виникнення зобов'язань у зобов'язальному праві та не являються підставою для визнання правочину недійсним. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed