Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з вищезазначеним позовом до [PERSON], який мотивує тим, що є власником житлового будинку № 16 по вул. Садова в с. Невицьке Ужгородського району. З травня 2014 року по 08 вересня 2015 року вказаним будинком на платній основі користувався відповідач, у якому мешкав зі своєю сім'єю. При цьому, відповідач взяв на себе зобовязання здійснювати оплату не тільки за користування будинком, а також і за спожиті ним комунальні послуги. Однак, в порушення договірних зобовязань відповідач не здійснив перед нею повної оплати всіх коштів, у звязку з чим 24 вересня 2015 року написав розписку, у якій погоджену сторонами спору суму боргу в розмірі 3 073 грн. зобовязався сплачувати щомісяця до кінця 2015 року. Оскільки, [PERSON] допустив порушення умов позики, а саме не повернув у встановлений розпискою строк грошові кошти, тому просить позов задовольнити та стягнути з відповідача на її користь суму основного боргу у розмірі 3 073 грн., витрати, які вона здійснила на оплату правової допомоги адвоката у сумі 2 400 грн., а також судові витрати. У судове засідання позивач не зявилася, однак її представник [PERSON] подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, однак подав заяву про визнання позову. Згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які вона посилається на підставу своїх вимог та заперечень. У судовому засіданні встановлено, що в період з травня 2014 року по вересень 2015 року [PERSON] надала відповідачу [PERSON] для тимчасового проживання на платній основі житловий будинок, за користування яким останній заборгував позивачу 3 073 грн., про що надав [PERSON] відповідну розписку (а. с. 5). Також встановлено, що згідно вказаної розписки [PERSON] зобовязався повернути суму грошових коштів до 31 грудня 2015 року, однак на час розгляду справи судом відповідач перед позивачем свого зобовязання не виконав, суму боргу не повернув. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 1047 цього Кодексу договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Згідно ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж установлено договором. Оскільки, на підтвердження своїх вимог позивач надала суду розписку [PERSON] про зобовязання сплати ним боргу в сумі 3 073 грн., та з врахуванням позиції відповідача про повне визнання позову, суд вважає доведеним, що між сторонами був укладений договір позики з обумовленням строку її повернення, але відповідач позику позивачеві не повернув, що підтверджується тим, що оригінал розписки на час звернення до суду знаходився у позивача. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, як встановлено судом, у вказані наведеним договором позики строки відповідач позивачу борг не повернув, а саме не сплатив 3 073 грн., а тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача борг за договором позики, укладеним 24 вересня 2015 році в сумі 3 073 грн. Що стосується вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу, то суд приходить до наступного висновку. Як розяснено в п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних спав № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Отже, згідно положень ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір, а тому з [PERSON] на користь [PERSON] необхідно стягнути суму сплаченого нею судового збору в розмірі 551,20 грн., а також судові витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги згідно надано суду договору № 09/с про надання правової допомоги від 08 квітня 2016 року та квитанції до прибуткового касового ордеру №03 від 08 квітня 2016 року, яка підтверджує їх оплату, у розмірі 2 400 грн. На підставі наведеного та

Outcome: approved