Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з цим позовом, вимагаючи стягнення з відповідача [PERSON] 92800 гривень позики, 132472 гривні відсотків за користування позикою та судові витрати, посилаючись на те, що 14 лютого 2013 року між сторонами було укладено договір позики на суму 4000 доларів США на строк до 30 грудня 2014 року, яким передбачено нарахування відсотків за користування позикою у розмірі 3 % щомісячно. Позивач стверджує про те, що відповідач порушив умови укладеного договору. Дослідивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до статті 1046, частини 2 статті 1047, статті 1048 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей; позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Судом встановлено, що дійсно 14 лютого 2013 року між сторонами було укладено договір позики на суму 4000 доларів США на строк до 30 грудня 2014 року, яким передбачено нарахування відсотків за користування позикою у розмірі 3 % щомісячно, що підтверджується оригіналом укладеного правочину. Відповідач [PERSON] порушив умови укладеного договору, тому відповідно вимог частини 1 статті 1050 ЦК України є законні підстави для стягнення з відповідача суми боргу та відсотки за користування грішми позивача. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-63цс13 від 18.09.2013 року письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідач [PERSON] не надав суду письмові докази, які підтверджують факт не отримання грошей, або повернення позики. Відповідно до частини 1 статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Відповідно до роздруківки банківської установи про встановлення курсу купівлі-продажу іноземної валюти за гривню, станом на 12 серпня 2015 року курс долара США до гривні складав: за 1 долар США 23,2 гривень. Таким чином, розмір заборгованості за договором позики від 14.02.2013 року становить: 4000 доларів США х 23,2 = 92800 гривень. Крім того, в договорі позики зазначено, що відповідач [PERSON] позичив у позивача [PERSON] 4000 доларів США на строк до 30 грудня 2014 року під 3% за кожен місяць користування позикою. Тому, відповідач [PERSON] зобовязаний сплатити позивачеві [PERSON] відсотки за користування позикою в період з лютого 2013 року по серпень 2015 року в такій сумі: (4000 х 3%) х 30 місяців = 3600 доларів США х 23,2 = 83520 гривень. Для стягнення з відповідача відсотків в сумі 132472 гривні суд не вбачає законних підстав, оскільки розрахунок заборгованості, який надано позивачем, не відповідає умовам укладеного договору позики і спростовується розрахунком суду, здійсненим шляхом простих арифметичних дій. сторони установили Судові витрати слід присудити позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: approved