Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом, який згодом уточнила про поділ майна подружжя, в якому просить у порядку поділу майна подружжя стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за ? частину автомобіля марки RENAULT TRAFIC, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], у сумі 101455,00 гривень. Позов обґрунтований тим, що від шлюбу укладеного 04.11.1995 року з відповідачем у сторін є повнолітня дитина [PERSON] Перебуваючи у шлюбі сторони придбали житловий будинок, розташований по вул.. Тельмана 78 у м. Мелітополі Запорізької області, право власності на який за взаємною згодою оформили на імя відповідача. Позивач з 2005 року займалась приватним підприємництвом, Крім того останні 10 років працювала бухгалтером, зокрема у ПрТ ВКФ «Універсал» тобто отримувала значний заробіток, який був джерелом родинного прибутку. 28 лютого 2013 року у період шлюбу сторони на сумісні кошти (без залучення будь яких кредитних коштів на придбання) придбали автомобіль RENAULT TRAFIC, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]., який за взаємною згодою оформили на імя відповідача згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу CAP 006285. З травня 2017 року сторони, припинили сімейні правовідносини, з того часу спільне господарство не ведуть, спільного бюджету не мають, проживають окремо один від одного на території одного домоволодіння. 14 листопада 2017 року шлюб між сторонами було розірвано Мелітопольським міським відділом державної реєстрації цивільного стану Головного територіального управління петиції у Запорізькій області. Після припинення сімейних відносин автомобіль RENAULT TRAFIC, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], який є спільною власністю сторін, залишився у користуванні відповідача. Відповідач продовжує користуватися вказаним автомобілем до теперішнього часу (станом на день подання уточненої позовної заяви про поділ майна). Житловий будинок перебуває у спільному користуванні сторін. Восени 2017 року на адресу помешкання сторін на імя відповідача надійшов лист з Територіального сервісного центру № 2343, датований 25 липня 2017 року, з якого позивач дізналася про те що її чоловік відчужив належний їм на праві спільної власності автомобіль третій особі, виходячи з розміру обовязкових платежів від відчуження приблизно за 100 000 грн. згідно договору купівлі продажу № 2343/2017/547684 від 19.07.2017 року. На вимогу надати пояснення щодо розпорядження ним сумісним майном без згоди позивача, відповідач відповів відмовою. При цьому він продовжує користуватися вказаним автомобілем. Намагання вирішити питання поділу майна у добровільному порядку шляхом отримання від відповідача грошової компенсації від половини вартості автомобіля, до позитивного результату не привели. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя та те, що знаходиться у третіх осіб. Позивач звернулася за допомогою адвоката у Територіальний сервісний центр запит від 18.10.2017 року, отримала відмову від 27.10.2017 року у наданні інформації про те за ким зареєстровано право власності на вищевказаний автомобіль який є власністю подружжя. На запит суду отримано інформацію від 25 січня 2018 року № 31/8/2343-66 про те, що власником автомобіля за договором купівлі продажу від 19 липня 2017 року став [PERSON], [INFO], з яким вони добре спілкувались до цього часу, особою по справі. Таким чином, виявилось, що поки позивач намагалась вирішити питання поділу майна з відповідачем у добровільному порядку, він з метою приховати від поділу спільне майно за час шлюбу, відчужив майно подружжя - транспортний засіб третій особі. Після цього третя особа надав довіреність, посвідчену нотаріально на імя відповідача на керування та розпорядження вказаним транспортним засобом. Отже, відповідач продовжує користуватися вказаним транспортним засобом та має можливість ним розпорядитись на підставі нотаріальної довіреності, що підтверджує факт намагання приховати майно подружжя від поділу. По закону, у відповідності до вимог ст. 60.70 СК України, позивач має право на 1/2 частину вищевказаного автомобіля. Так, позивач вважає, що у порядку поділу майна подружжя буде доцільно залишити право власності на вказаний автомобіль за третьою особою, а з відповідача стягнути на користь позивача грошову компенсацію половини середньої ринкової вартості вказаного автомобіля. Отже, згоди відповідачу по справі на продаж вищевказаного автомобіля, належного на праві спільної сумісної власності, позивач не надавала, що свідчить про незаконність даного правочину та порушення законних прав позивача на одержання своєї частки майна при поділу майна належного сторонам на праві спільної сумісної власності. Крім того 12.03.2018 року позивач [PERSON] звернулася до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом, який згодом уточнила, в якому просить визнати обєктом права спільної сумісної власності позивача та відповідача житловий будинок № 78, що знаходиться по вулиці Павла Савицького (до перейменування Тельмана), м. Мелітополь, Запорізької області з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами, поділити вищевказаний житловий будинок з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами між [PERSON] та [PERSON], визнавши за кожним право на це домоволодіння в рівних частках по ? та визнати за позивачем [PERSON], право приватної власності на ? частину житлового будинку № 78, що знаходиться по вулиці Павла Савицького (до перейменування Тельмана), м. Мелітополь, Запорізької області з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами. Позов мотивований тим, що з відповідачем [PERSON] позивач знаходилась в зареєстрованому шлюбі з 04 листопада 1995 року. Від цього шлюбу сторони мають повнолітнього сина [PERSON], [INFO]. В звязку с тим, що сімя сторін розпалася з 14 листопада 2017 року, подружні стосунки припиненні та відновлювати їх вони не бажають, постало питання про поділ спільного сумісного майна подружжя. Під час спільного проживання в шлюбі сторони за спільні кошти та в інтересах сімї придбали у власність майно, яке позивач вважає обєктом права спільної сумісної власності подружжя. 22 серпня 2000 року на підставі договору купівлі-продажу сторонами за спільні кошти на імя відповідача був придбаний житловій будинок № 78, що знаходиться по вулиці Тельмана, м. Мелітополь, Запорізької області, з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами. Загальна площа - 42,9 кв.м, на земельній ділянці розміром 2164 кв.м. Вартість цього будинку на даний час складає 183044,00 грн., що підтверджується Висновком оцінювача про вартість обєкта оцінки від 06 березня 2018 року. Позивач вважає, що оскільки все майно було придбано в період спільного сумісного проживання у шлюбі, за участі у його придбанні обох з подружжя трудом та коштами в інтересах сімї вищеназване майно є спільною сумісною власністю сторін. Позивач готова добровільно вирішити питання щодо поділу спільного майна та оформити це у нотаріуса, але відповідач не визнає з ним спільного сумісного права на цей будинок, поділити спільне сумісне майно добровільно він відмовляється тому позивач змушена звернутися до суду з цим позовом. Провадження у цивільній справі відкрито 12 грудня 2017 року. Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08 травня 2018 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя № 320/8825/17 обєднано з цивільною справою за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна що є обєктом спільного майна подружжя № 320/1842/18. У судове засідання позивач [PERSON] не зявилася, але від неї та її представника адвоката [PERSON] до суду надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягають у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судове засідання не зявилися з невідомих причин, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення. Раніше у судовому засіданні відповідач [PERSON] позов у частині поділу житлового будинку визнав. Згідно наданого відповідачем відзиву на позовну заяву про поділ транспортного засобу, він просить відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення грошової компенсації посилаючись на те що автомобіль RENAULT TRAFIC не є сумісним майном, а придбаний на позичені гроші у кума, пояснюючи що, розпорядився автомобілем на користь кума за згодою позивачки, оскільки борг у розмірі 10 000 євро куму ні він, ні позивачка не віддали. Відповідач та його представник підтвердили у судових засіданнях, що гроші при складанні розписки від 25.02.2013 року про отримання коштів у сумі 10 000 євро, а також за договором купівлі продажу транспортного засобу від 19 липня 2017 року - не передавались. Третя особа [PERSON] у судове засідання не зявився з невідомих причин, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. У попередньому судовому засіданні третя особа [PERSON] пояснив, що при складанні розписки від 25.02.2013 року, про отримання коштів у сумі 10 000 євро для купівлі транспортного засобу гроші не передавались, за договором купівлі продажу транспортного засобу від 19 липня 2017 року грошові кошти також не передавались. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у звязку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, врахувавши пояснення сторін по справі та їх представників, третьої особи, оцінивши зібрані у справі докази, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому позов підлягає повному задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено наступні факти та відповідні правовідносини. 04 листопада 1995 року, відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Мелітополю Мелітопольського міськрайонного управління юстиції Запорізької області було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с.13). Шлюб між сторонами було розірвано 14.11.2017 року, про що свідчить копія свідоцтва про розірвання шлюбу виданого 14.11.2017 року Мелітопольським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Запорізькій області (т. 2 а.с. 11). Перебуваючи у шлюбі сторони придбали житловий будинок, розташований по вул. Тельмана № 78 у м. Мелітополі Запорізької області, право власності за взаємною згодою оформили на імя відповідача. Вказаний факт підтверджується копією договору купівлі продажу від 22.08.2000 року, який посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], та зареєстрований у реєстрі за № 3559, копією реєстраційного посвідчення виданого Мелітопольським МБТІ, 03.11.2001 року (т. 2 а.с.15,16). 28 липня 2009 року сторони придбали автомобіль [PERSON] 110Д реєстраційний номер [NUMBER], відповідно до відповіді ТСЦ № 2343 № 31\\8\\2343-66 від 25.01.2018 року. З 13.03.2014 року автомобіль було знято з обліку за дорученням. З 28.02.2013 року було зареєстровано автомобіль RENAULT TRAFIC, з 19.07.2017 року вказаний автомобіль було перереєстровано за іншим власником по ДКП укладено в ТСЦ. Станом на 24.04.2018 року за [PERSON] автотранспортні засоби не зареєстровані (а.с.58). 28 лютого 2013 року, а саме у період шлюбу сторони придбали автомобіль RENAULT TRAFIC, 2007 року випуску, державний номерний знак АР 9847 CI, оформили на імя [PERSON] згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САР 006285 (а.с.64). Судом встановлено, що вартість вказаного автомобілю на час придбання склала 10 000 євро. Вказаний факт визнається сторонами справи та не заперечується. Відповідно до довідки з місця проживання від 06 березня 2018 року, яка посвідчена головою квартального комітету № 77, [PERSON] проживає в одному будинку із [PERSON] та з травня 2017 року сумісне господарство між ними не ведеться, спільного бюджету вони не мають (а.с.94). За договором купівлі продажу від 19 липня 2017 року відповідач [PERSON] відчужив автомобіль RENAULT TRAFIC третій особі [PERSON], що підтверджується копією договору купівлі продажу транспортного засобу (т. 1 а.с.68-69). Після укладання договору купівлі продажу автомобіля, [PERSON] 31.10.2017 року оформив на імя [PERSON] довіреність, яка посвідчена приватним нотаріусом Мелітопольського районного нотаріального округу [PERSON] на керування та розпорядження вказаним транспортним засобом RENAULT TRAFIC (т. 1 а.с. 166). Вказані події відбувалися до розірвання шлюбу сторін однак вже після припинення сімейних правовідносин, що мало місце з травня 2017 року. Отже судом встановлено, що згоду на продаж вищевказаного автомобіля, належного на праві спільної сумісної власності подружжя, відповідач по справі [PERSON], у позивача [PERSON] не отримував. Судом встановлено, і не спростовано належним чином відповідачем, приховування відповідачем від позивача факту переоформлення у липні 2017 року спільно придбаного за час шлюбу автомобіля, тому доводи відповідача про взаємну згоду спростовуються. Восени 2017 року позивач з листа Територіального сервісного центру № 2343, від 25 липня 2017 року дізналася про переоформлення автомобіля, згідно договору купівлі продажу № 2343\\2017\\547684 від 19.07.2017 року. Згідно звіту незалежної оцінки вартість автомобіля при укладенні правочину складала 110 398 грн. Вартість автомобіля зазначена у договорі купівлі продажу є значно заниженою, нижче ринкової вартості майже у два рази, тому суд її не бере до уваги. Належні, допустимі докази того, вказана вартість автомобіля є обґрунтованою та обєктивно підтвердженою, відсутні. Згідно довідки про оцінку автомобіля спеціаліста оцінщика [PERSON] від 10 листопада 2017 року середньо ринкова вартість автомобіля RENAULT TRAFIC, 2007 року випуску відповідно до Бюллетеня автотоварознавця № 97 від 01 вересня 2017 року складає 202 910 грн. (т.1 а.с.16). Факт звернення позивача [PERSON] з адвокатським запитом 18.10.2017 року у ТСЦ № 2343 про те за ким зареєстровано право власності на автомобіль RENAULT TRAFIC, 2007 року випуску, до розірвання шлюбу сторін, підтверджує наявність спору з приводу поділу майна подружжя ще до розірвання шлюбу. У відповідності до вимог ст.ст. 60, 70 СК України, позивач має право на 1/2 частину всього майна придбаного за час шлюбу, у тому числі на половину спільно набутого житлового будинку та половину вартості вищевказаного автомобіля. Розпорядження майном, що є об'єктом спільної сумісної власності, здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно довідки про оцінку автомобіля оцінщика [PERSON] від 10 листопада 2017 року середньо ринкова вартість автомобіля складає 202 910 грн. Відповідач не оспорив і не спростував вказаної довідки про вартість майна, не надав іншої альтернативної оцінки. Відповідно частка позивача у сумісній власності подружжя у грошовому вираженні становить 101 455 грн. 00 коп., ( 202 910 грн : 2 = 101 455 грн. 00) яку позивач згодна отримати від відповідача. Також в судовому засіданні допитані свідки, а саме свідки [PERSON] та [PERSON], які пояснили про те, що їм відомо, що сторони не проживають разом з травня 2017 року, їм відомо що подружжя придбали у лютому 2013 року автомобіль RENAULT TRAFIC за 10 000 євро, з яких 7000 євро виручили від продажу попереднього автомобіля [PERSON], та додали свої заощадження у сумі 3 000 євро. Вони особисто були присутні на святі призначеному в честь придбання автомобіля, де сам відповідач розповідав про те що вони придбали автомобіль Рено а на передодні продали [PERSON]. Кум [PERSON] допоміг їм вибрати цей автомобіль, однак у борг гроші він не давав на купівлю. Кредитних коштів подружжя також не залучали. Також свідкам відомо про те, що без згоди позивача було відчужено автомобіль, оскільки восени 2017 року позивач їм дзвонила та телефоном повідомляла їх про це. Свідок [PERSON] порадила позивачці звернутися до суду з вказаного приводу. Показання свідків суд знаходить такими, що узгоджуються між собою та з іншими матеріалами справи, свідки були попереджені судом про кримінальну відповідальність за неправдиві показання і наполягали на своїх поясненнях. І жоден з цих свідків не зацікавлений в результаті цієї справи. Отже, судом встановлено, що згоди відповідачу по справі на продаж вищевказаного автомобіля, належного на праві спільної сумісної власності подружжя, позивач не надавала, що свідчить про порушення законних прав позивача на одержання своєї частки майна при поділі майна належного на праві спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Вказане узгоджується із роз'ясненнями, викладеними у п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно з якими у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Суд враховує пояснення третьої особи надані у судовому засіданні по справі [PERSON], що гроші за розпискою від 25.02.2013 року у борг [PERSON] не передавались. З огляду на викладене, суд вважає встановленою обставину того, що грошові кошти [PERSON] відповідачу [PERSON], згідно розписки датованої 25 лютого 2013 року, не передавалися. Крім того, суд ставиться критично до пояснень відповідача та третьої особи з приводу того що вказана розписка складалася [PERSON] саме 25 лютого 2013 року, оскільки розписка не завірена нотаріально, а давність складання вказаного документу не підтверджена обєктивно. Окрім вищевикладеного, суд, надаючи оцінку вказаній розписці також з точки зору відповідності вимогам ст.ст.76,77 ЦПК України, виходить з того, що розписка є лише борговим документом, який видається на підтвердження факту отримання коштів, але не може бути доказом витрат на певні потреби, оскільки таку функцію не виконує. Таким чином, відповідач у підтвердження своїх заперечень не надав суду жодних доказів що придбаний спірний автомобіль на позичені гроші, також не надав доказів що вказаний автомобіль не є спільним майном подружжя, не надав жодних доказів того що він розпорядився автомобілем за взаємною згодою з позивачем. У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч ст. 65 СК України інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки. Згідно п.30. П ВСУ №11 Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є обєктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У відповідності до вимог ст.71 ч.2 СК України неподільні речи присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Таким чином, у відповідності і з Сімейним Кодексом України діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Також з матеріалів справи вбачається, що спірний будинок та спірний автомобіль був придбаний за спільні грошові кошти сторін, під час перебування їх у шлюбі, а тому належить кожному із них на праві спільної сумісної власності в рівних частках. З врахуванням встановлених судом обставин, слід прийти до висновку, що спірний автомобіль являється спільною сумісною власністю подружжя, цінним майном, відповідач в супереч вимогам ЦК та СК України, розпорядився ним на власний розсуд, здійснив його відчуження, використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сімї і на її потреби так само як приховав його, без письмової згоди подружжя, а тому позивач має право на 1/2 грошової компенсації вартості спірного транспортного засобу. Даний висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові від 27 квітня 2016 року (справа № 6-486цс16), прийнятій за наслідками розгляду заяв про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, та має враховуватись судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у сумі 3500 гривень та сплаченого судового збору при зверненні до суду суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Згідно з п.1 ч.3 вказаної статті до витрат, повязаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до вимог ч.2,3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження складу та розміру витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, позивачем надані до суду договір про надання правової допомоги документ, що свідчить про оплату витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги квитанція б/н від 09 листопада 2017 року, а також звіт щодо обсягу наданих послуг з правової допомоги та їх вартості та акт про виконані надані послуги. Таким чином, враховуючи викладене,оскільки позивач надала суду належні докази про обсяг виконаних адвокатом робіт, тому є достатні підстави для задоволення позовних вимог та покладенні на відповідача відшкодування зазначених витрат. Крім того, позивачем при зверненні до суду також був сплачений судовий збір у сумі 1640 гривень 00 копійок, що підтверджується доданими до матеріалів справи квитанціями, який також підлягає стягненню з відповідача у відповідності до вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved