Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона є власником трьох земельних ділянок, які розташовані на території Маловисківської міської ради: площею 4,21 га, кадастровий номер 3523110000:02:002:0130; площею 4,43 га, кадастровий номер 3523110000:02:002:0129 і площею 4,52 га, кадастровий номер 3523110100:02:002:0128. Позивач зазначила, що з березня 2006 року та березня 2007 року земельні ділянки перебували в оренді ТОВ «Карат»; 24 січня 2013 року між сторонами було укладено угоди про розірвання договорів оренди, дата розірвання договорів 1 вересня 2015 року. Позивач стверджує, що жодних інших документів, які б давали право ТОВ «Карат» на користування належними земельними ділянками, вона не підписувала і згоди не давала. Після закінчення терміну дії договорів відповідач відмовився повертати земельні ділянки, тому позивач вважає, що відповідач безпідставно і самовільно утримує земельні ділянки, які належать позивачеві. 08 вересня 2017 року представник позивача надіслав заяви про зміну предмета і підстави позову, вимагаючи визнати недійсними додаткові угоди від 20 травня 2011 року до договорів оренди земельних ділянок, посилаючись на те, що позивач є інвалідом І групи і вона особисто не підписувала спірні правочини. У судовому засіданні представник позивача підтримав предявлений позов, посилаючись на вищевикладені обставини. Заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно статті 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року N 9 «Про судову практику з розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно частини 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Частиною 1 статті 14 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ч. 2 ст. 207 ЦК України). Відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до частини 1 статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником трьох земельних ділянок, які розташовані на території Маловисківської міської ради Кіровоградської області, а саме земельної ділянки площею 4,21 га, кадастровий номер 3523110000:02:002:0130, земельної ділянки площею 4,43 га, кадастровий номер 3523110000:02:002:0129 та земельної ділянки площею 4,52 га, кадастровий номер 3523110100:02:002:0128, що підтверджується копією відповідних державних актів (а.с. 6-8). 20 березня 2006 року між орендодавцем [PERSON] і орендарем товариством з обмеженою відповідальністю «Карат» укладено договір оренди землі, обєктом оренди якої є земельна ділянка площею 4,43 га. Строк дії оренди 3 років (а.с. 11-13). 19 березня 2007 року між орендодавцем [PERSON] і орендарем товариством з обмеженою відповідальністю «Карат» укладено договір оренди землі, обєктом оренди якої є земельна ділянка площею 4,21 га. Строк дії оренди 5 років (а.с. 9-10). Крім того, 19 березня 2007 року між орендодавцем [PERSON] і орендарем товариством з обмеженою відповідальністю «Карат» укладено договір оренди землі, обєктом оренди якої є земельна ділянка площею 4,52 га. Строк дії оренди 5 років (а.с. 14-15). 25 серпня 2010 року між сторонами укладена додаткова угода про знесення змін в договір від 28 березня 2006 року, в частині збільшення строку дії оренди до 5 років; обєкт оренди не зазначено (а.с. 17). Крім того, 25 серпня 2010 року сторони уклали додаткову угоду про внесення змін в договір від 17 жовтня 2007 року та збільшили строк дії оренди до 5 років, але в даній угоді також не зазначено обєкт оренди (а.с. 16). 25 серпня 2010 року сторони уклали додаткову угоду про внесення змін в договір від 17 жовтня 2007 року та збільшили строк дії оренди до 5 років; обєкт оренди не зазначено (а.с. 18). 24 січня 2013 року товариство з обмеженою відповідальністю «Карат» і громадянка [PERSON] уклали три угоди про розірвання договорів оренди землі, зазначивши, що дата розірвання договорів 01 вересня 2015 року (а.с. 19-21). В судовому засіданні представником відповідача надано три додаткові угоди від 20 травня 2011 року щодо внесення змін в договори оренди землі в частині визначення строків дії оренди земельних ділянок, які належать позивачеві, до 10 років з дня підписання та державної реєстрації (а.с. 55-57, 65-67). Між тим, відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи від 17 березня 2017 року № 17-444 підписи від імені [PERSON] у додаткових угодах від 20 травня 2011 року виконані не самою [PERSON], а іншою особою. Таким чином, враховуючи, що термін дії договорів оренди землі від 20 березня 2006 року та 19 березня 2007 року закінчився, а позивач [PERSON] власноручно не підписувала спірні додаткові угоди від 20 травня 2011 року, дані правочини не створюють юридичних наслідків, крім тих, що повязані з їх недійсністю. Вирішуючи спір в частині позовних вимог щодо повернення земельних ділянок, які на думку позивача були самовільно зайняті орендарем, суд дійшов висновку про відсутність законних підстав для їх задоволення, у звязку з тим, що відповідач посилався на додаткові угоди від 20 травня 2011 року, які зареєстровані в установленому порядку. Судові витрати слід віднести за рахунок відповідача.

Outcome: partial