Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-31 00:00:00

Позивач [PERSON]\~ звернулася до Заставнівського районного суду з даною позовною заявою, в якій просить визнати договір купівлі-продажу житлового будинку , реєстраційний номер 2205 від 12.09.2013 та договір купівлі-продажу земельної ділянки, реєстраційний номер 2207 від 12.09.2013 удаваними правочинами, вчиненими з метою приховання іншого правочину договору довічного утримання. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що будучи одинокою особою та потребуючи сторонньої допомоги, вона запропонувала [PERSON], щоб вона після одруження із [PERSON] перейшли проживати до її будинку, вести спільний побут та домовилися, що надалі вказане домоволодіння перейде до них. Починаючи із серпня 2012 року [PERSON] разом із своєю сімєю перейшли проживати до її будинку, що розташований в м. Заставна по вул. Чкалова, 48. Після одруження сім»я [PERSON] зробила в будинку капітальний ремонт, на який вона також виділяла свої кошти. Позивач посилається на те, що 12 вересня 2013 року між нею та [PERSON] були укладені договори купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та земельної ділянки, що розташовані в м. Заставна по вул. Чкалова, 48 Чернівецької області, проте вона сприйняла вказані договори, як договір довічного утримання з забезпеченням в розмірі 40000 грн. на рік, так як саме ця сума була передана чоловіком [PERSON] Зазначає, що на момент укладання договорів вона перебувала у дружніх відносинах із відповідачем та її чоловіком, а тому підписуючи вказані договори не прочитала, який саме договір підписала. Позивач посилається на те, що про існування договору купівлі-продажу, на підставі якого вона не є власником вказаного домоволодіння , дізналася від відповідачки, коли в неї погіршилися сімейні відносини із чоловіком. Намірів продавати свій будинок вона не мала, оскільки це єдине житло яке в неї існує. Позивач вказує, що на сьогоднішній день між нею та відповідачем є спір щодо правомірності вказаних вище правочинів щодо відчуження нерухомого майна шляхом укладання договорів купівлі-продажу у звязку із тим, що між ними впродовж 2012-2015 років були правовідносини, які мають ознаки договору довічного утримання. В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали повністю, обґрунтували його вищенаведеним. Позивач [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] її родичка. Після одруження сім»я [PERSON], а саме восени 2012 року за її згоди перейшли проживати до її будинку, що розташований в м.Заставна по вул.Чкалова, 48. Зазначила, що переписувати будинок на відповідача чи третю особу [PERSON] не бажала. При укладенні договору в нотаріуса була присутня, проте нею особисто договір не був прочитаний, оскільки вона не вміє ні писати, ні читати. Крім того, текст договору не зачитувався їй нотаріусом. Позивач зазначила, що вона тільки розписалася в договорі, але який саме і про що він не знала. На сьогоднішній день ніхто із сторін їй грошей не давав. При укладанні договору в нотаріуса думала, що підписує договір довічного утримання. Вважала, що сума, яка зазначена в договорі являється сумою її довічного утримання. Представник позивача суду пояснив, що починаючи із осені 2012 року сімя [PERSON] проживала в будинку [PERSON] Укладаючи договір в нотаріуса, позивач не знала, який саме договір вона підписувала, оскільки ні читати, ні писати не вміє. Між [PERSON] та позивачем була розмова про укладання договору довічного утримання. Будь-яких коштів від відповідача та третьої особи [PERSON] вона не отримувала. Кошти в розмірі 47500 грн., які зазначені в договорі купівлі-продажу, позивачка вважала, що це вартість довічного утримання. Вважає, що договір купівлі-продажу будинку був укладений, щоб в подальшому мати змогу поділити майно, оскільки за договором довічного утримання це не було б спільним майном подружжя. Умисел у відповідача був, щоб захистити від визнання недійсним цього правочину. Відповідач в судовому засіданні позов визнала. Суду пояснила, що вона із чоловіком запропонували позивачу, що вони будуть за нею доглядати, а тому вирішили укласти договір довічного утримання. Приїхавши до нотаріуса побачила, що підписалися в договорі про купівлю-продаж житлового будинку. Відповідачка вказала, що на даний час вона із чоловіком та двома дітьми продовжує проживати із позивачем однією сімєю, забезпечує її всім необхідним. Крім того відповідачка зазначила, що не може пояснити у чому полягає мета приховування укладеного договору, також відмовилася від своїх пояснень, наданих при розгляді іншої справи, яка розглядалась судом за позовом [PERSON] Третя особа [PERSON] та його представник в судовому засіданні позов не визнали. [PERSON] суду пояснив, що в 2012 році [PERSON] запропонувала йому та його колишній дружині [PERSON] перейти проживати до неї. Перед тим , як переходити проживати до позивача вони із дружиною зробили ремонт в будинку, вклавши кошти із сімейного бюджету. Укладаючи договір купівлі-продажу в нотаріуса позивачу було достовірно відомо про нього, оскільки перед поїздкою до нотаріуса він особисто дав 40000 грн. позивачу в рахунок купівлі вказаного будинку. Перед підписанням договору купівлі-продажу нотаріусом був зачитаний сам текст договору . Третя особа - приватний нотаріус [PERSON] в судовому засіданні вказав, що 12.09.2012 ним було посвідчено договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, які розташовані в м. Заставна по вул.. Чкалова, 48. Даний договір був укладений між [PERSON] та [PERSON] При посвідченні договору був присутній чоловік [PERSON] [PERSON], який надавав згоду на це. При укладанні вказаного договору був виготовлений проект договору, який надавався сторонам для ознайомлення, а потім підписаним ними. [PERSON] зазначив, що на його запитання чи отримувала кошти [PERSON], остання вказала, що отримала. Із сторонами була розмова, який саме договір має бути посвідчений. В п.4 вказаного договору передбачено, що 47500 грн. сплачується перед укладання договору. Під час укладання договору купівлі-продажу мови про договір довічного утримання не було. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з огляду на наступне. Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій сторона (покупцю), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Приписами ст.744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона ( відчужувач) передає другій стороні ( набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно, або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобовязується забезпечувати відчужувача утриманням та ( або ) доглядом довічно. Судом встановлено, 12.09.2013 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договори купівлі продажу житлового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки за адресою: Чернівецька область, м. аставна, вул. Чкалова буд, 48 (а.с.8,11). Згідно п.4 договору продаж будинку здійснено за 47500 гривень, які сплачені покупцем продавцю до підписання договору. Згідно п.п.2.1,2.2 договору купівлі продажу земельної ділянки, її продаж здійснюється за ціною в сумі 26500 грн., які покупець передає продавцеві при укладенні договору. Звертаючись до суду з даним позовом, просила визнати зазначені договори удаваним, посилаючись на те, що вона не знала, що підписує договори купівлі продажу, оскільки на час укладання цих договорів між нею та відповідачем були правовідносини, які мають ознаки договору довічного утримання. Тому вона сприйняла цей договір як договір довічного утримання із забезпеченням в розмірі 40000 грн., оскільки ця сума була їй передана чоловіком відповідачки. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що питання правомірності правочинів, укладених сторонами 12.09.2013 року щодо відчуження спірного будинку та земельної ділянки вже було предметом розгляду цивільної справи №716/1068/15-ц, що розглядалася Заставнівським районним судом Чернівецької області за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа [PERSON] про визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна недійсними. Рішенням Заставнівського районного суду від 24.11.2015, яке набрало законної сили 05.12.2015 в задоволенні позову відмовлено ( а.с.21-23).Як встановлено зазначеним рішенням позивачка [PERSON], звертаючись до суду із вимогою про визнання укладених нею договорів купівлі-продажу недійсними як на підставу обґрунтованості своїх вимог зазначила, що вони укладені внаслідок помилки. В позовній заяві зазначала, що вона припустилась помилки, оскільки мала на меті продати нерухоме майно ( будинок та земельну ділянку)\~ за 15 тисяч доларів США. (а.с.15). В договорі було зазначено номінальну ціну з метою зменшення сплати витрат при вчиненні нотаріальних дій. Відповідачка ( як покупець)\~ зобовязалась повернути їй грошові кошти згідно ринкових цін, про що написала розписку, копія якої міститься в матеріалах справи. В судовому засіданні в цивільній справі №716/1068/ 15-ц позивачка [PERSON] мотивувала позовні вимоги вищенаведеним та вказала, що Позивачка вказала, що відповідачка [PERSON] із своїм чоловіком із серпня 2012 року стали жити разом із нею в її будинку. Ще до свого одруження вони зробили частковий ремонт будинку, а після реєстрації шлюбу провели капітальний його ремонт, в який вона також вкладала гроші. Позивачка вказала, що відповідачка із чоловіком захотіла купити будинок, на що вона погодилась. Із приводу обставин укладення договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки пояснила наступне: вказала, що оскільки відповідачка та її батьки грошей для купівлі будинку не мали, то між ними була домовленість, що гроші вони виплатять їй пізніше частинами, проте ніяких грошей до цього часу не отримала. Позивачка вказала, що вона мала намір продати будинок за 15 тисяч доларів, проте, щоб зменшити витрати при укладенні договору, в ньому була зазначена відповідно ціна за будинок і землю\~ 47638 грн. та 26500 грн.. Із приводу розписки про повернення грошей позивачка пояснила, що та була написана [PERSON], коли між останньою та [PERSON] почались сімейні сварки. Чоловік відповідачки, третя особа [PERSON] почав проганяти її із будинку, тому [PERSON] написала розписку. Позивачка вважає, що при укладенні договорів продажу будинку та земельної ділянки вона допустилась помилки, оскільки вважала, що відповідачка має доплатити їй гроші згідно розписки. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні (справа №716/1068/ 15-ц) проти вимог позивачки не заперечувала. Підтвердила ту обставину, що її тітка, позивачка [PERSON], до її одруження із [PERSON] запропонувала перейти до неї проживати, на що вони погодились. До свого весілля вони зробили частковий ремонт в будинку,\~ а після одруження із серпня 2012 року стали проживати із позивачкою однією сімєю, провели капітальний ремонт будинку. Відповідачка вказала, що вони вирішили купити будинок позивачки. При укладенні договорів була домовленість, що вони купляють будинок за 15 тисяч доларів, проте, оскільки грошей не було, то мали розрахуватись пізніше частинами. Із приводу обставин написання нею розписки про повернення грошей вказала наступне: розписка була написана, коли\~ вже стали погано жити із чоловіком, вона сама запропонувала позивачці написати таку розписку, чоловік про написання розписки не знав, розписка зберігалась у неї. Оскільки її бувший чоловік [PERSON] на даний час бажає поділити між ними будинок по вул. Чкалова, 48, то вона вважає, що договори купівлі продажу, укладені між нею та позивачкою слід визнати недійсними (а.с.21 звор. бік).\~ Третя особа [PERSON] в судовому засіданні (справа №716/1068/ 15-ц) заперечив проти позовних вимог позивачки. Суду пояснив, що до одруження із відповідачкою, родичка останньої запропонувала їм іти до неї проживати у будинок в м. Заставна по вул.\~ Чкалова, 48. Вказав, що вони на це\~ погодились на тих\~ умовах, що при цьому проведуть капітальний ремонт будинку, а позивачка із часом перепише на них будинок. [PERSON] пояснив, що після того, як було проведено капітальний ремонт будинку (заміна вікон, дверей, побудова кухні, гаража, бані, євроремонт приміщень, їх електрифікація, опалення) позивачка відмовлялась переписати будинок, тому він в день укладення договорів між позивачкою та бувшою дружиною передав [PERSON] 40 тисяч грн. Із приводу обставин написання розписки відповідачкою вказав, що на час укладення договорів купівлі-продажу її не існувало, вона появилась зараз, оскільки в провадженні суду є спір про поділ майна між ним та його бувшою дружиною (а.с.21 звор.бік). Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Такої правової позиції дійшов Верховний Суд України у постанові від 07 вересня 2016 року № 6-1026цс16. Крім того, у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від\~\~06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Тобто воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. При цьому позивач повинен указати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Як зазначено в узагальненні Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24.11.2009 спільною ознакою фіктивного та удаваного правочинів є те, що розбіжність між волею та зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі усіма або принаймні одним із них. Оскільки згідно із ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з'ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Вирішуючи даний спір, суд приймає до уваги, що пояснення сторін, які уклали спірні договори купівлі продажу в судовому засіданні під час слухання даної справи в частині спрямованості волі сторін в укладеному правочині суперечать посиланням позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] в цивільній справі №716/1068/ 15-ц та носять не послідовний характер, а також суперечать показанням третьої особи [PERSON], який чітко вказував суду, що між сторонами було укладено договори купівлі продажу за попередньої домовленість про це та сплатою позивачу [PERSON] 40000 грн. перед укладенням договору. При цьому в судовому засіданні сама позивач [PERSON] підтвердила, що не читала договір, а думала, що укладає договір довічного утримання і сприймає це саме так. Також, заявляючи в судовому засіданні проте, що маючи внутрішню волю на укладення договору довічного утримання, уклали договору купівлі-продажу, що призвело до розбіжності між їх внутрішньою волею та її зовнішнім проявом сторони не повідомили суду, яку користь вони одержали від укладання саме цього договору. Отже, в судовому засіданні не знайшло підтвердження в поясненнях сторін, що вони обидві свідомо, з певною метою, уклали договори, які не відповідали насправді встановленим між ними правовідносинам. Посилання представника позивача на те, що договір купівлі-продажу будинку був укладений, щоб в подальшому мати змогу поділити майно, оскільки за договором довічного утримання це не було б спільним майном подружжя, а також що умисел у відповідачки був, щоб захистити від визнання недійсним цього правочину є його особистою версією, а не позицією сторін договору, що також не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні належними доказами. Суд вважає, що надані позивачем докази, щодо похилого віку, періодичного перебування на лікуванні в медичних закладах та знаходження позивача [PERSON] у відділенні соціальної дороги та надання їй соціальних послуг, а також відсутність у неї іншого житла, подальшого проживання в будинку та сплати нею комунальних послуг не є прямими доказами, що беззаперечно підтверджують те, що сторони насправді укладали договір довічного утримання, оскільки наявність цих обставин не виключає можливості позивачу [PERSON] мати бажання і намір продати належний їй будинок, за умови отримання нею 40000 гривень перед укладенням спірних договорів. При цьому суд звертає увагу, що відповідачка [PERSON], визнаючи позов [PERSON], проявляє особисту заінтересованість, підтримуючи в судовому засіданні змінені позивачем підстави та предмет позову, зазначивши, що сторони вирішили укласти договір довічного утримання, а кошти сплачені до укладення цього договору це вартість річного утримання позивача. Судом встановлено, що питання щодо правомірності спірних договорів купівлі-продажу виникло у сторін після звернення до суду [PERSON] (третьої особи по справі) з позовом про поділ будинку, розташованого в [PERSON] по вул. Чкалова, 48, який є предметом договору купівлі-продажу, як майна набутого під час шлюбу (а.с.85-89). Отже, таке визнання відповідачем позовних вимог не може бути прийняте судом, і не є підтвердженням того, що укладені договори купівлі-продажу є удаваними. За таких обставин суд ставить під сумнів, що внутрішня воля сторін при укладені даного правочину була направлена на укладання договору довічного утримання. З огляду наведеного вбачається,що в судовому засіданні не знайшов підтвердження факт та позивач не довела, що сторони умисно оформили правочини купівлі - продажу, щоб приховати договір довічного утримання і такий зовнішній вияв правочинів став наслідком навмисних дій його учасників і мав мету одержання певної користі усіма або принаймі одним із них. За таких обстави в задоволенні позову слід відмовити. На підставі ч.1 ст. 202, ч.3 ст. 203, ст. 235, 655, 744 ЦК України, п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від\~\~06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,

Outcome: dismissed