Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON], за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради, про позбавлення батьківських прав, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 17.06.1998 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Печерського району м. Києва сторони зареєстрували шлюб, про що в Книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис №260, який в послідуючому на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18.05.2016 року у цивільній справі №127/6092/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу було розірвано. Під час перебування сторін у шлюбі у зв'язку із сімейними обставинами відповідач у 2001 році, а позивач у 2004 році виїхали на роботу в Іспанію. Оскільки, у сторін дітей не було ними було прийнято спільне рішення про народження спільної дитини шляхом екстракорпорального запліднення. [INFO] у сторін в Іспанії народилась донька [PERSON]. Дівчинка є громадянкою України, хоча ніколи постійно не проживала в Україні. Проте, місце проживання позивача та неповнолітньої доньки сторін зареєстровано за адресою: [ADDRESS]. Ще до народження доньки у сторін часто виникали сварки через несумісність характерів, відмінність поглядів на шлюб та сім'ю, істотні розбіжності на сімейні права та обов'язки. Однією із причин конфліктів стала також тривала відсутність у сторін дітей. Після народження дитини стосунки сторін не налагодились. Більше того, з часом сторони припинили подружні відносини, спільне господарство і почали проживати окремо в Іспанії. Донька залишилась проживати із позивачем. Відповідач як батько перестав надавати будь-яку допомогу на утримання дитини, не займався її вихованням, донька перестала його цікавити, а згодом він взагалі перестав заперечувати наявність у нього доньки та своє батьківство стосовно [PERSON] Враховуючи те, що відповідач жодним чином небув позбавлений інформації стосовно місця перебування позивача та їх доньки, а зі сторони позивача ніколи не створювались перешкоди у спілкуванні дитини з батьком та прийманні участі батька у вихованні дитини, вищевикладені обставини свідчать про фактичну можливість, але вольове небажання відповідача виконувати свої батьківські обов'язки по відношенню до неповнолітньої доньки [PERSON] Нехтування батьківськими обов'язками з боку батька, на думку позивача, принижує гідність доньки, а наявність людини, яка юридично має права батька, але фактично залишається чужою людиною, може в подальшому привести до негативних наслідків у житті дитини як з моральної, так і правової точки зору. Більше того, позивач зазначає, що під час звернення відповідача із позовом про розірвання шлюбу останній взагалі в позовній заяві не зазначив, що у них є донька. Згідно ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 30.11.2016 року визнано мирову угоду у цивільній справі №127/14941/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, відповідно до якої [PERSON] сплатила [PERSON] вартість належної йому 1/2 частки квартири [ADDRESS]. При цьому, відповідач, знаючи, що їх спільна донька проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні, не надаючи будь-якої матеріальної допомоги на утримання доньки, отримав у жовтні 2016 року від позивача 20 000 дол. США за належну йому частку у квартирі, що безумовно свідчить, на думку позивача, про небажання відповідача виконувати свої батьківські обов'язки по відношенню до малолітньої доньки сторін. Також, однією з підстав звернення до суду з даним позовом є те, що незважаючи на те, що донька є громадянкою України, остання практично позбавлена можливості належним чином використовувати надані їй законом права, відвідувати свою батьківщину, знайомитись особисто з цінностями та традиціями України, спілкуватись з рідними та близькими, які проживають в Україні. Станом на сьогодні у доньки сторін відсутній паспорт громадянина України для виїзду за кордон, а виготовлення останнього не моживе за відсутності батька, місцезнаходження якого не відоме. Таким чином, вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, в якому просила позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO]. В судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові (а.с.2-5), а також додаткових письмових обґрунтуваннях позовних вимог (а.с.100-104), не заперечувала проти ухвалення заочного рішення суду. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явився із невідомих суду причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином через оголошення про виклик відповідача на фіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, своїм правом на подання відзиву не скористався. В судовому засіданні представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради за довіреністю Марценюк Л.Є. підтримала висновок органу опіки та піклування Вінницької міської ради від 02.04.2018 року №01-00-011-14469, згідно якого орган опіки та піклування Вінницької міської ради не має можливості висловити свою думку з приводу розв'язання спору щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON], [INFO] (а.с.105-107). Оскільки, у справі достатньо доказів для встановлення прав та взаємовідносин сторін та враховуючи те, що представник позивача не заперечує, відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків [PERSON], [PERSON], всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних міркувань. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що 17.06.1998 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Печерського району м. Києва сторони зареєстрували шлюб, про що в Книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис №260, який в послідуючому на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18.05.2016 року у цивільній справі №127/6092/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу було розірвано (а.с.31). Зі змісту позовної заяви та з пояснень представника позивача в судовому засіданні вбачається, що під час перебування сторін у шлюбі у зв'язку із сімейними обставинами відповідач у 2001 році, а позивач у 2004 році виїхали на роботу в Іспанію. Оскільки, у сторін дітей не було ними було прийнято спільне рішення про народження спільної дитини шляхом екстракорпорального запліднення. [INFO] у сторін в Іспанії народилась донька [PERSON], батьками останньої є сторони по справі, про що свідчать дослівне свідоцтво, видане відділом РАГС м. Солсона Іспанія від 29.12.2008 року (а.с.7-12), а також відомості про її народження, які внесені в сімейну книгу (а.с.16-17). Дівчинка є громадянкою України, згідно довідки Генерального консульства України в Барселоні, хоча ніколи постійно не проживала в Україні, згідно довідки від 24.12.2008 року №536/1-486 (а.с.6). Неповнолітня дитина сторін постійно проживає разом зі своє матір'ю за адресою: [ADDRESS], має довгостроковий термін перебування у вказаній країні, зідно дозвілу на проживання [NUMBER], який дійсний до 22.07.2020 року (а.с.18). Також, неповнолітня [PERSON] перебуває на обліку в Департаменту охорони здоров'я Каталунії, забезпечена медичним страхуванням (а.с.19). Проте, місце проживання позивача та неповнолітньої доньки сторін зареєстровано за адресою: [ADDRESS], згідно довідки ОСББ «Лялі Ратушної 79 Б» вих.№325 від 29.05.2017 року (а.с.36). Судом встановлено, що неповнолітня дитина сторін веде активний спосіб життя, являється ученицею школи Сетелсіс, бере участь в навчальному процесі, регулярно відвідує заняття, згідно довідки школи Сетелсіс від 23.05.2017 року №132 (а.с.20). Згідно акту свідчення від 30.05.2018 року, наданого позивачем нотаріусу [PERSON], дівчинка повністю інтегрована в життя міста Сульсона, де вона відвідує школу з вересня 2011 року, додатково до шкільної програми дівчинка ходить в басейн, відвідує заняття з англійської мови, займається танцями і є частиною ради дітей та підлітків міської адміністрації Сулсони, про що свідчить запрошення, надіслане їй на останнє засідання ради (а.с.157-166). З пояснень представника позивача та показань свідків [PERSON], [PERSON], які являються близькими родичами позивача та проживають по сусідству з останньою в Іспанії, в судовому засіданні вбачається, що відповідач з 2016 року не надавав і не надає на даний час ніякої матеріальної допомоги на утримання неповнолітньої дитини, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не спілкується з дитиною взагалі, тобто не дбає про її нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей. З 2016 року відповідач жодного разу не подзвонив та не поцікавився здоров'ям доньки, жодного разу не бачив дитину і не виявив такого бажання, що свідчить про ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків по відношенню до неповнолітньої доньки сторін. А відтак, позивач, як на підставу своїх вимог про задоволення позову вважає, що вищевикладені обставини по справі є свідченням того, що відповідач не займається вихованням своєї дитини та виконанням своїх батьківських обов'язків щодо неї, що може в подальшому привести до негативних наслідків у житті дитини як з моральної, так і правової точки зору. Разом з тим, суд не погоджується з думками та доводами позивача та її представника в судовому засіданні з наступних міркувань. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно п.2 ч.1 ст.164 СК України батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками (п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»). Таким чином, з вищенаведеного можна зробити висновок, що позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних матір та батька. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Разом з тим, суд вважає, що позивачем та її представником в силу статті 81 ЦПК України не доведено ухилення відповідача від виконання ним своїх батьківських обов'язків по відношенню до неповнолітньої дитини сторін (в тому числі щодо матеріального забезпечення), зважаючи на проживання останніх в різних державах, значну відстань між даними державами, відсутність звернення позивача до відповідача з позовом про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини тощо. Натомість, не зазначення відповідачем у позовній заяві про розірвання шлюбу про наявність у сторін спільної доньки, суд не може розцінювати як заперечення відповідачем факту наявності у нього доньки та факту батьківства відносно останньої. Так, дійсно, з матеріалів справи вбачається, що згідно ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 30.11.2016 року визнано мирову угоду у цивільній справі №127/14941/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, відповідно до якої [PERSON] згідна сплатити [PERSON] вартість належної йому 1/2 частки квартири [ADDRESS], що становить 20 000 дол. США (а.с.32-33), що й останньою було здійснено, про що свідчить заява [PERSON] про отримання коштів у вищезазначеному розмірі, посвідчена приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою О.М. та зареєстрована в реєстрі за №1245 (а.с.35). Разом з тим, суд звертає увагу, що вказані грошові кошти були отримані відповідачем в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, що гарантовано ч.1 ст.69 СК України, яка гласить, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст.70 СК України). А відтак, отримання відповідачем від позивача у жовтні 2016 року грошових коштів у розмірі 20 000 дол. США за належну йому 1/2 частку у квартирі не можна розцінювати як небажання відповідача виконувати свої батьківські обов'язки по відношенню до малолітньої доньки сторін, в тому числі щодо належного матеріального утримання останньої, і, як наслідок, не є підставою для позбавлення батьківських прав по відношенню до дитини. Що ж стосується тверджень сторони позивача, що звернення до суду з даним позовом в першу чергу зумовлено не можливістю неповнолітньої дитини сторін виготовити паспорт громадянина України для виїзду за кордон та, зокрема, унеможливлює сам виїзд дитини за кордон без згоди на те батька та супроводу останнього, то суд вважає за моживе зазначити наступне. Згідно п.п.2 п.7 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.05.2014 року №152, оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюються особі, яка не досягла 16-річного віку, особі, яка визнана судом обмежено дієздатною або недієздатною, - на підставі заяви-анкети одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників (далі - законні представники); у разі оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обміну паспорта для виїзду за кордон у закордонній дипломатичній установі - на підставі заяви-анкети одного з батьків/законних представників та письмової згоди другого з батьків/законних представників, яка надається під час подання документів (заява від другого з батьків/законних представників не вимагається, якщо він є іноземцем або особою без громадянства чи за наявності виданої органом державної виконавчої служби довідки про наявність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців). У разі відсутності другого з батьків під час подання документів така заява подається нотаріально засвідченою. Якщо батьки не перебувають у шлюбі, оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюється на підставі заяви-анкети того з них, з ким проживає особа. Таким чином, у зв'язку з тим, що сторони у шлюбі не перебувають, дитина сторін проживає з позивачем, остання має можливість без згоди відповідача оформити неповнолітній дитині сторін паспорт громадянина України для виїзду за кордон у закордонній дипломатичній установі. Окрім того, згідно п.п.2 п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 , виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на постійний консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. А тому, зважаючи на тривалий термін перебування позивача за кордоном, довгостроковий дозвіл на проживання в Іспанії останньої (а.с.21), реєстрація місця проживання в м. Солсон Іспанія (а.с.23), забезпечення останньої роботою (а.с.28), медичним страхуванням (а.с.22), суд не виключає, що у паспорті громадянина України для виїзду за кордон відповідача може міститись запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на постійний консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном, що в свою чергу, дає можливість позивачу разом із неповнолітньою дитиною перетинати державний кордон України. У разі відсутності такого запису, позивач не позбавлена можливості на звернення до суду з позовом до відповідача про надання дозволу на виїзд доньки без його згоди та супроводу. Щодо наявності у власності позивача власного житла, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №76557128 (а.с.37), самостійного доходу, що свідчить про можливість позивача самостійно забезпечити дитину, надати їй належну освіту та виховання, як на підставу про задоволення позовних вимог про позбавлення батьківських прав, то суд дані обставини не приймає до уваги, оскільки дитина повинна зростати в умовах турботи не лише матері, а й батька. Окрім того, суд враховує, що згідно висновку органу опіки та піклування Вінницької міської ради від 02.04.2018 року №01-00-011-14469, враховуючи фактичне не проживання матері з дитиною на території м. Вінниці, неможливість обстеження органом опіки та піклування умов проживання дитини та її батьків, неможливість з'ясування думки дитини при вирішенні спору між батьками про позбавлення батьківських прав, орган опіки та піклування Вінницької міської ради не має можливості висловити свою думку з приводу розв'язання спору щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON], [INFO] (а.с.105-107). Так, дійсно, згідно ч.ч.4, 5 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. В той час, як статтею 171 СК України визначено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. А тому, з огляду на вищевикладене, позиція органу опіки та піклування Вінницької міської ради є об'єктивною, а тому з останньою суд безумовно погоджується. Відтак, суд, оцінюючи допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed