Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача [PERSON] у справах дітей Рожищенської районної державної адміністрації про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. В обгрунтовання своїх вимог вказує, що 14 лютого 2014 року зареєстрували шлюб з відповідачем. В шлюбі народилася дочка [PERSON], [INFO]. Сімейне життя з відповідачем не склалось через різні характери та погляди на життя, внаслідок чого виникали непорозуміння та сварки. На даний час проживають окремо, сімейних стосунків не підтримують. Вважає, що сімю зберегти неможливо і шлюб підлягає до розірвання. Після розірвання шлюбу просить визначити місце проживання дитини з нею, так як фактично відразу після укладення шлюбу, сімейне життя між нею та [PERSON] поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Відповідач постійно нехтує сімейними цінностями, такими як повага до дружини, піклування про створення в сім'ї доброзичливої сприятливої морально-психологічної атмосфери. З його вини між ними постійно виникають сварки. Вважає, що така поведінка відповідача негативно впливає на виховання та розвиток дитини, тому просить залишити проживати дитину з нею, так як дитина є малолітньою та потребує належного догляду і вона як мати може забезпечити такий догляд, турботу і піклування. В судове засідання позивач [PERSON] не зявилась, суду надана заява про підтримання позовних вимог та розгляд справи у її відсутності. Після розірвання шлюбу просить залишити їй прізвище [PERSON]. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив. В судовому засіданні від 05.09.2016 року позовні вимоги не визнав. Суду пояснив, що перебуває в зареєстрованому шлюбі з позивачкою з 14 лютого 2014 року. Від шлюбу мають дочку [PERSON], [INFO]. Їхня сім'я з моменту укладення шлюбу проживала в квартирі, якою він володіє на праві власності за адресою: м.Рожище, вул.Незалежності, 99а/66. За цією ж адресою, з народження зареєстроване місце проживання малолітньої [PERSON]. В лютому місяці 2016 року відповідач, з невідомих йому причин, пішла з дому та забрала із собою їхню спільну дочку. Після чого почала перешкоджати йому у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною. У зв'язку з цим він звернувся із заявою до [PERSON] у справ дітей Рожищенській райдержадміністрації, де було прийнято рішення, відповідно до якого йому було дозволено приймати участь у вихованні малолітньої дитини та бачитись з нею у відповідні дні. Однак відповідач систематично порушує встановлений порядок його зустрічей з дитиною. Покликаючись на те, що він має житло в якому є комфортні умови для проживання дитини, дитина до нього ставиться позитивно, матеріальні можливості щодо виховання дитини в них рівні, рішення про те, що дитина буде проживати з матірю, відповідач з ним не узгоджувала, при прийнятті такого рішення враховували лише свої інтереси, а не інтереси дитини. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не зявився, хоч належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи [PERSON] у справах дітей Рожищенської райдержадміністрації\~ в судове засідання не зявився. Згідно висновку від 27.05.2016 року вбачається, що батьки малолітньої дитини [PERSON], [INFO] проживають окремо, між ними склалися неприязні відносини. На даний час дитина проживає з матірю. Враховуючи інтереси дитини, орган опіки та піклування вважає, що [PERSON] зобовязаний брати участь у вихованні малолітньої дочки, та зважаючи на вік дитини спілкуватися з нею в присутності матері. В свою чергу, [PERSON] не повинна перешкоджати зустрічам та спілкуванню батька з дочкою. У відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом за відсутності осіб, які беруть участь у справі не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до\~ задоволення. Згідно зі ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст.141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Статтею 51 Конституції України закріплює рівність прав і обов'язків подружжя у шлюбі та сім'ї та однакову охорону державою як материнства, так і батьківства в цілях забезпечення охорони сім'ї та дитинства, що знайшло свій розвиток у ч.2, 3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком є забезпечення інтересів своєї дитини. Як слідує з ч.2 ст.3 СК України дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Викладене в повній мірі узгоджується з ст.ст.5, 18 Конвенції ООН про права дитини, яка набула чинності для України 27.09.1991 року, в яких передбачено права та обов'язки батьків відповідати за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити виконання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі ст.ст.160, 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, згідно вимог закону вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б насамперед інтересам неповнолітніх дітей. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають зареєстрованому шлюбі з 14 лютого 2014 року, що стверджується копією свідоцтва про шлюбу (а.с.10). Від даного шлюбу у сторін народилася спільна дитина [PERSON], 22 квітня 2015 року, що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження (а.с.11). Судом встановлено також, що з лютого місяця 2016 року сторони проживають окремо, малолітня дитина залишилась проживати з матір'ю [PERSON]. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю. Конвенція про права дитини, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), виходячи з рівності прав матері та батька, у пункті 1 статті 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Отже, вищезазначені норми Декларації та Конвенції вказують та наявність виключних обставин для розлучення малолітньої дитини з матір'ю у разі коли батьки проживають окремо. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона покладається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. В супереч зазначених норм Закону відповідачем не подано суду належних та допустимих доказів, що мати дитини [PERSON] не має можливості забезпечити для дитини належні умови для проживання, що у дитини відсутні необхідні умови для проживання та розвитку. Також, відповідач в обґрунтування своїх вимог в порушення вимог ст.60 ЦПК України не довів наявність будь-яких істотних обставин, що зумовлювали б недоцільність проживання малолітньої дитини разом із матір'ю. Враховуючи наведене, проживання малолітньої дитини [PERSON] разом із матір'ю, на думку суду, буде відповідати найкращим інтересам дитини, оскільки, дитина на даний час знаходиться в такому віці, коли материнська турбота їй більше потрібна, а спілкування саме з матір'ю сприятиме її повноцінному духовному становленню та формуванню. Крім того, суд враховує також, що [PERSON] працює на посаді соціального педагога Рожищенського навчально-виховного комплексу №4 (а.с.37), позитивно характеризується по місцю роботи (а.с.36), згідно акту обстеження умов проживання від 10.08.2016 року вбачається, що [PERSON] проживає в [INFO], умови проживання в квартирі хороші, дитина забезпечена усім необхідним (а.с.103). Таким чином, проаналізувавши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення. Виходячи із встановлених обставин та вимог ч.2 ст.112 СК України, суд приходить до висновку, що збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, тому шлюб між ними слід розірвати та визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO] за місцем проживання її матері [PERSON]. Крім того, суд приходить до висновку, що згідно ст.88 ЦПК України, з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути 1102,40 грн. судового збору.

Outcome: approved