Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Марганецького міського суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що він є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 червня 2002 року. На даний час в будинку зареєстрована вона, її колишня невістка [PERSON] та її онуки [PERSON] та [PERSON] Реєстрація колишньої невістки та онуків за адресою [ADDRESS] відбулася зі згоди її чоловіка в 1987 році, її онуки зареєстровані з дня народження по місцю реєстрації їх матері, однак ніколи за зазначеною адресою не проживали. Просить суд винести рішення, яким визнати [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право на користування будинком [ADDRESS]. Позивач у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила суд задовольнити їх у повному обсязі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили суд у задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Суд, вислухавши сторін, свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного: Дійсно позивач [PERSON] являється власником житлового будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 05 червня 2002 року, право власності зареєстровано в Марганецькому МБТІ 10 червня 2002 року. Актом від 23.04.2015 року підтверджується, що відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] зареєстровані але не проживають за зазначеною адресою [ADDRESS] - з 1994 року. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 379 Цивільного кодексу України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Згідно до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджуватися цією власністю на свій розсуд. До членів сім'ї, відповідно до ст. 64 ЖК України належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Відповідно до ст. 405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником або законом. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги позивача слід задовольнити, визнавши відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки вони понад один рік відсутні по місцю реєстрації та не проживають там без поважних причин.

Outcome: approved