Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-27 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернулася в суд з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики у розмірі 30\~000 доларів США, вказуючи, що 01.11.2018 між ними було укладено договір позики, за умовами\~якого позикодавець\~(позивач\~по справі\~-\~ [PERSON] .)\~позичила (дала\~у борг),\~а позичальник\~(відповідач\~по справі\~-\~ [PERSON] )\~узяв у\~борг 30\~000\~доларів США,\~які позичальник\~зобов`язується повернути\~позикодавцеві у\~строк до\~20.11.2018. На підтвердження\~отримання коштів,\~позичальник надав\~власноруч написану\~розписку. У зв`язку з неповерненням [PERSON] коштів у строк, визначений у договорі, [PERSON] звернулась з позовом до суду для захисту своїх майнових прав. Ухвалою суду від 29.03.2019 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. 10.04.2019 після усунення позивачем недоліків позовної заяви, провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 26.04.2019 представником відповідача надано відзив на позовну заяву, в якому відповідач позовні вимоги визнав в повному обсязі. 26.04.2019 представником позивача через канцелярію суду долучено до матеріалів справи оригінал розписки [PERSON] про отримання коштів у сумі 30\~000 доларів США від [PERSON] . Позивач та її представник в підготовче засідання не з`явились, надали до суду заяву, вказуючи, що позовні вимоги підтримують та просять справу розглянути у їх відсутності. Відповідач та його представник також в підготовче засідання не з`явилися, представник відповідача надав до суду заяву про розгляд справи без його участі та відповідача. В силу положень ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Провівши підготовче судове засідання в порядку ст.\~197\~ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити за його результатами рішення, зважаючи на визнання відповідачем позовних вимог в повному обсязі. Положеннями ч. 3 ст.\~200\~ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 01.11.2018 між позивачем, [PERSON] , та відповідачем по справі, [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого [PERSON] позичив у [PERSON] 30\~000 доларів США, які зобов`язалася повернути до 20.11.2018 (п.п. 1.1, 2.1 Договору) На підтвердження отримання позичених коштів, 01.11.2018 [PERSON] надав письмову розписку, у відповідності до договору позики від 01.11.2018. Відповідач свої зобов`язання щодо повернення коштів не виконав, на звернення позивача про повернення коштів ніяким чином не відреагував. Відповідно до ст.13\~ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 202 ЦК України - правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За нормами ч. 1 ст.\~626\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.\~\~\~\~ За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно з ч. 1 ст.\~1046\~ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Стаття 1047\~ЦК України передбачає, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Згідно ст.\~1049\~ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.ст.525,\~526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог\~ЦК України. Статтею 204\~\~ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). На час розгляду справи зобов`язання не виконано, що не заперечувалося відповідачем у відзиві на позовну заяву. Згідно з ч. 3 ст.12\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 02 липня 2014 року при розгляді цивільної справи №6-79цс14, - відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047\~ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Виходячи зі встановлених обставин та наявних у справі доказів, суд вважає, що розписка [PERSON] , власноручне написання та підписання якої ніким не заперечується, як борговий документ, свідчить про існування між сторонами договірних відносин, а також підтверджує факт укладення договору, і засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Пунктами 3.6, 3.7 Договору позики передбачено, що підтвердженням повернення суми позики є передача оригіналу розписки, після повернення всієї суми позики Позикодавець повинен повернути Позичальнику оригінал розписки. Наявність у позивача оригіналу вказаного боргового документа є належним та допустимим доказом як факту отримання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів та його волевиявлення у строк до 20.11.2018 повернути борг, так і невиконання відповідачем даного боргового зобов`язання. З детального аналізу змісту боргової розписки від 20.11.2018 вбачається, що при її складанні сторонами було дотримано всіх істотних умов, а саме зазначено дату її складання, прізвища, ім`я і по-батькові сторін, валюту позики, підтвердження укладання договору позики, підпис відповідача [PERSON] У відповідності до\~ст. 99 Конституції України\~грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до вимог\~статті 192 ЦК України\~гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом\~статті 524 ЦК України\~грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у\~статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04.07.2018 року у справі №761/12665/14-ц зазначила, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. Таким чином, при визначенні зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення зазначає саме розмір іноземної валюти, що підлягає стягненню. Крім того, виконавець не наділений повноваженнями здійснювати перерахунок валютного курсу, визначеного у резолютивній частині рішення. В пункті 51 зазначеної постанови судді Верховного Суду дійшли висновку про те, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум (і в національній, і в іноземній валютах), які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який в тій справі виконувався примусово за участі державного виконавця. Пунктами 52, 56 постанови передбачено, що у разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті, стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні, оскільки перерахування стягувачеві суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена у резолютивній частині судового рішення,\~не вважається належним виконанням судового рішення. Відповідно до п. 30.1\~статті 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»\~моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою. Таким чином, зазначення у резолютивній частині еквіваленту стягнутої суми в судовому рішенні в національній валюті не буде відповідати вказаним положенням, оскільки буде відображати еквівалент суми боргу не на момент виконання зобов`язання, а на момент ухвалення судового рішення. Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що оскільки [PERSON] отримав позику у іноземній валюті, тому до стягнення з нього підлягає сума позики, виражена у валюті зобов`язання -\~доларах США. Отже, на підставі викладеного та згідно норм діючого законодавства, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь суми боргу 30\~000 доларів США підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі\~\~визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що також передбачено і ч.3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Враховуючи п.1 ч.2 ст. 141, ч.1 ст. 142 ЦПК України, позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50% сплаченого судового збору в розмірі 4032 грн., а також стягнути з відповідача на користь позивача 50% сплаченого судового збору в розмірі 4032 грн.

Outcome: approved