Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача Тернопільського ліцею № 21 - спеціалізованої мистецької школи ім. Ігоря Герети Тернопільської міської ради Тернопільської області (далі також може вживатись як Ліцей), у якому просить визнати формулювання причин її звільнення на підставі пункту 5 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України (КЗпП України) не вірними, змінити формулювання і вказати, що її звільнено на підставі пункту 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та зобов`язати відповідача виплатити їй суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування заявлених вимог вказує на те, що працювала викладачем хореографії Тернопільської обласної експериментальної комплексної школи мистецтв ім. Ігоря Герети. 28 березня 2018 року Тернопільською обласною радою було прийнято Рішення № 930 «Про реорганізацію шляхом злиття Тернопільської обласної експериментальної комплексної школи мистецтв імені Ігоря Герети та Тернопільської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 21 Тернопільської міської ради Тернопільської області у спеціалізовану комплексну школу мистецтв імені Ігоря Герети Тернопільської міської ради». Наказом ТОЕКШМ ім. Ігоря Герети № 155-к від 14 травня 2018 року «Про попередження про зміну істотних умов праці та можливе вивільнення» її було ознайомлено з вищевказаним рішенням Тернопільської обласної ради та повідомлено про зміну істотних умов праці та можливе вивільнення. Однак персонального попередження про вказану зміну істотних умов праці, можливе вивільнення вона не одержала, що підтверджується відсутністю її підпису на такому попередженні. 30 серпня 2018 року вона була звільнена із займаної посади шляхом переведення на роботу у Ліцей згідно наказу від 28 серпня 2018 року № 284-к, та про що зроблений відповідний запис у трудовій книжці. Звільнення проведено на підставі пункту 5 ст. 36 КЗпП України - переведення працівника за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію, або перехід на виборну посаду. Таке формулювання причин свого звільнення позивач вважає неправомірним, адже згоди на переведення вона не надавала. Окрім цього, їй не було запропоновано посади, яка б відповідала її професійним навичкам, компетенції та рівню заробітної плати, яку вона отримувала раніше. Натомість їй пропонували посади на час декретної відпустки інших працівників, з чим вона не погоджувалась. У зв`язку з таким формулюванням вона не могла стати на облік в центі зайнятості та набути статус безробітної, що вважає порушенням свої права. Позивач зазначає, що насправді мало місце звільнення на підставі пункту 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, тобто у зв`язку з організацією виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. [PERSON] вказує, що отримавши наказ про звільнення та трудову книжку вирішила звернутися до Управління Держпраці в Тернопільській області за роз`ясненням щодо законності її звільнення із заявою від 06 вересня 2018 року. З 18 вересня по 05 жовтня 2018 року вона хворіла. Відповідь по вказаній заяві надійшла 05 жовтня 2018 року, де їй було роз`яснено право на звернення з позовом до суду. Таким чином позивач вважає, що саме 05 травня 2018 року вона дізналась про порушення свого права, а тому не пропустила строку звернення до суду з даним позовом. Окрім позивних вимоги просить вирішити долю судових витрат. Стягнути з відповідача на її користь 3'750 грн., витрачених на правничу допомогу, та 768,4 грн. судового збору. Після відкриття провадження у справі позивач подала клопотання про поновлення пропущеного строку на звернення до суду з позовом. Окрім зазначених у позові обставин вказує, що наказ про звільнення їй не був наданий у момент його винесення, а тому про причинив звільнення їй не було відомо. Наполягає на тому, що у повній мірі про порушення своїх трудових прав вона дізналась при отримання листа-відповіді з Управління Держпраці в Тернопільській області, тобто 05 жовтня 2018 року. Представник відповідача відзиву не подав. Натомість звернувся до суду з заявою про застосування строку позовної давності. (а.с. 30) У ній вказує, що про порушення свого права [PERSON] дізналась 06 вересня 2018 року, а позов подала до суду 04 січня 2019 року, тобто з пропуском трьохмісячного строку звернення до суду, що є підставою для відмови в позові. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали зазначені вимоги, з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, пославшись на пропуск [PERSON] строку звернення до суду з позовом. Дослідивши подані сторонами докази суд встановив наступні обставини. З 01 грудня 2003 року позивач перебувала у трудових відносинах з Тернопільською обласною експериментальною комплексною школою мистецтв імені Ігоря Герети (далі також може вживатись як Школа), що підтверджується відомостями з її трудової книжки серії [NUMBER] від 05 жовтня 1998 року. (а.с. 8) 14 травня 2018 року директором Школи винесено наказ № 155-К «Про попередження про зміну істотних умов праці та можливе вивільнення» (а.с. 12, далі Наказ). Підставою для винесення Наказу стало те, що Тернопільською обласною радою було прийнято рішення від 28 березня 2018 року № 930 «Про реорганізацію шляхом злиття Тернопільської обласної експериментальної комплексної школи мистецтв імені Ігоря Герети та Тернопільської загальноосвітньої школи І-Ш ступенів № 21 Тернопільської міської ради Тернопільської області у спеціалізовану комплексну школу мистецтв імені Ігоря Герети Тернопільської міської ради» та рішення Тернопільської міської ради від 20 квітня 2018 року №7/24/18 «Про реорганізацію шляхом злиття Тернопільської обласної експериментальної комплексної школи мистецтв імені Ігоря Герети та Тернопільської загальноосвітньої школи І-Ш ступенів № 21 Тернопільської міської ради Тернопільської області у Тернопільський ліцей №21-спеціалізована мистецька школа імені Ігоря Герети Тернопільської міської ради Тернопільської області». Наказом зобов`язано заступника директора з навчально-виховної роботи Орос Н.Т. забезпечити ознайомлення письмово, під особистий підпис кожного окремо (персонально) працівника школи, відповідно до переліку, що додається (додаток 1,2,3) з вищевказаними рішеннями Тернопільської обласної ради, Тернопільської міської ради; провести заходи щодо попередження працівників про можливу зміну істотних умов праці, можливе вивільнення згідно чинного законодавства України з урахуванням переважного права залишення на роботі. З Наказом позивач була ознайомлена, що підтверджується її підписом у відповідному списку (а.с. 14). 28 серпня 2018 року директором Школи було винесено наказ № 284-К, яким позивача звільнено з роботи на підставі пункту 5 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку з переведенням на роботу у Ліцей. (далі також може виживатись як Наказ № 284-К) У графі цього наказу «З наказом ознайомлена(ий) підпис позивача відсутній. З 18 вересня по 05 жовтня 2018 року позивач була тимчасово непрацездатною, що підтверджується копією листка непрацездатності (а.с. 11). 06 вересня 2018 року [PERSON] подала до Управління Держпраці в Тернопільській області заяву в якій просила провести перевірку на предмет законності рішення про звільнення її з роботи у Школі на підставі пункту 2 ст. 36 КЗпП України. 05 жовтня 2018 року позивач отримала відповідь № 3409/01-05-4.2/18 у якій, окрім іншого, роз`яснено, що порушене нею питання носить ознаки індивідуального трудового спору, який розглядається судом. Також у матеріалах справи міститься письмове попередження № 81 від 14 травня 2018 року (а.с 10). Однак,його суд до уваги не бере та не вважає належним і достовірним доказом, оскільки з нього неможливо встановити, кого воно стосується та відсутні відомості про його одержання. Надавши правову оцінку вказаним обставинам справи, в межах заявлених позовних вимог, суд вважає за необхідне зазначити таке. Пунктом 5 ст. 36 КЗпП України визначено, що підставою припинення трудового договору є переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду. Таким чином, припинення трудового договору у зв`язку з переведення працівника на інше підприємство, в установу, організацію можливе виключно у випадку його згоди на таке переведення. Факт отримання такої згоди працівником, повинен підтвердити роботодавець, адже така обставина є для нього доленосною при прийнятті рішення про звільнення. Позивач стверджує, що вказаної згоди вона не надавала. Представник відповідача не надав жодного належного, допустимого та достовірного доказу, котрий підтверджував би згоду [PERSON] на переведення зі Школи до Ліцею. Отже, обґрунтованість формулювань причин звільнення, котрі наведені у Наказі № 284-К, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, а тому не можуть вважатись вірними. Водночас, частиною 1 ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як зазначає позивач, питання про звільнення її з роботи нею не порушується. Предметом спору є виключно формулювання причин звільнення. Отже, позивач могла звернутися з заявою про вирішення такого трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли вона дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого права Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 4 своєї постанови № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений статтею 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Про винесення Наказу № 284-К і про підстави звільнення, наведені у ньому, позивач дізналась 05 вересня 2018 року. Вказані обставини доказуванню не підлягають, в силу частини 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), оскільки визнані сторонами та сумнівів щодо їх достовірності або добровільності визнання у суду не виникає. Позов про захист свого порушеного права, шляхом змінити формулювання причин звільнення, [PERSON] подала до суду 09 січня 2019 року, тобто з пропуском строку визначеного частиною 1 ст. 233 КЗпП України. Позивач вважає причини такого пропуску підставними. Посилається на те, що отримавши трудову книжку, вона звернулась до Управління Держпраці в Тернопільській області з відповідною заявою. Вважає, що лише після отримання відповіді з зазначеного Управління, тобто 05 жовтня 2018 року, вона в повній мірі дізналась про порушення свого права. Такі доводи [PERSON] суд сприймає критично з наступних міркувань. Стаття 234 КЗпП України надає право на поновлення строків, пропущених з поважних причин. При цьому поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині 1 ст. 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. Позивач не надала доказів існування таких обставин. З моменту отримання належним чином оформленої трудової книжки, позивачу стало достеменно відомо про причини свого звільнення. У неї було достатньо часу для того, аби скористатись правничою допомогою, у разі якщо була така необхідність. Строки звернення до суду не зупиняються та не перериваються внаслідок застосування особою альтернативних способів захисту свого порушеного права. Таким чином наведені позивачем причини пропуску строку звернення до суду не є поважними. З огляду на викладене у задоволенні даного позову слід відмовити у зв`язку з пропуском строку, визначеного частиною 1 ст. 233 КЗпП України. Понесені позивачем судові витрати слід залишити за нею відповідно до пункту 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed