Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача - [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 11 серпня 2017 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, згідно з яким позивач 11 серпня 2017 року передала відповідачу 5000,00 (п`ять тисяч) доларів США, зі строком повернення 11 листопада 2017 року, однак, відповідач умови договору порушила, свої зобов`язання щодо повернення позики не виконала. Посилаючись на викладене та зазначаючи, що на час звернення до суду, відповідач свої зобов`язання належним чином за договором позики не виконала у зв`язку з чим, позивач просила, стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі основного боргу - 5000,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 07 вересня 2018 року еквівалентно 141 100,00 грн., 3% річних за період з 12 листопада 2017 року по 08 вересня 2018 року в сумі - 3 490,78 грн. та витрати на правову допомогу. Ухвалою суду від 26 вересня 2018 року відкрито провадження у справі, відповідно до положень ст. ст. 19, 274 ЦПК України вирішено питання про її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. За розпорядженням керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва від 12.10.2020 р. за № 01-08-1011 здійснено повторний автоматизований розподіл справи. Позивач в судове засідання не з`явилась, 10 березня 2021 року до суду подала заяву про розгляд справи за її відсутності, у заяві зазначила, що позовні вимоги повністю підтримує, позов просить задовольнити. Відповідач про день та час розгляду справи повідомлявся у спосіб, передбачений ЦПК України, проте в судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив. Заяв та клопотань від [PERSON] не надходило. Також, не подавався відповідачем у встановленому законом порядку відзив на позов. За таких обставин, зважаючи на положення ст. ст. ст. 223,280 ЦПК України, за відсутністю заперечень представника позивача та прохання розглядати справу без його участі, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних доказів, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, надавши наявним доказам відповідну оцінку, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому, суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно - правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може грунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обгрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обгрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, №4909/04, від 10 лютого 2010 року, п. 58). Судом встановлено, що 11 серпня 2017 року позивачем було передано у власність відповідача грошові кошти в розмірі 5000,00 (п`ять тисяч) доларів США. Відповідно до договору позики (розписки) від 11 серпня 2017 року, строк повернення позики наступив 11 листопада 2017 року. Однак, відповідач, свої зобов`язання щодо повернення позики у встановлені строки не виконала заходи досудового врегулювання спору результатів з повернення боргу не дали, тому позивач звернулась до суду за захистом свого права. Станом на 20 вересня 2018 року заборгованість відповідача перед позивачем становить 5000,00 (п`ять тисяч) доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 07 вересня 2018 року еквівалентно 141 100,00 грн. та 3% річних за період з 12 листопада 2017 року по 08 вересня 2018 року в сумі - 3 490,78 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача. Положеннями ст. 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України, договір позики вважається укладеним з моменту здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості. Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України, договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою ст. 1049 ЦК України, встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг суми із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Така ж правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, 11 листопада 2015 року в справі №6-1967цс15. З наявного в матеріалах справи договору позики від 11 серпня 2017 року вбачається, що відповідач зобов`язався повернути борг позивачу у чітко встановлений строк. Статтею 545 ЦК України врегульовано питання щодо підтвердження виконання зобов`язання, зокрема передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі зобов`язання. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це y розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. З наведеного вбачається, що доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригінала боргового документа позичальникові, або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа. Дані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 25 квітня 2012 року, справа №6-24ц12. На підтвердження неповерненого відповідачем боргу за позикою, позивачем надано розписку від 11 серпня 2017 року. Ці обставини свідчать про невиконання відповідачем боргового зобов`язання перед позивачем. Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Разом з цим, статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Встановивши наявність договору позики (розписки), що укладений між позивачем та відповідачем про отримання у борг у позивача коштів, факт невиконання зобов`язань за договором, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в розмірі 5000,00 (п`ять тисяч) доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 07 вересня 2018 року еквівалентно 141 100,00 грн. та 3% річних за період з 12 листопада 2017 року по 08 вересня 2018 року в сумі - 3 490,78 грн. - наданий представником позивача розрахунок було перевірено під час розгляду справи. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступних норм процесуального права. За приписами ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи і серед іншого, витрати на правову допомогу. Судовий збір, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Так, позивач просить суд стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 5 000,00 грн. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання - передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Такий правовий висновок сформовано у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 у справі № 372/1010/16-ц. Разом з тим, матеріали справи не мстять доказів понесення [PERSON] задоволення витрат на правову допомогу, що унеможливлює стягнення таких витрат з відповідача. З іншого боку положеннями статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається у разі задоволення позову на відповідача, а тому на користь [PERSON] має бути стягнуто з [PERSON] суму у розмірі 1 495 грн. 00 коп. На підставі викладеного, та

Outcome: approved