Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, в якому зазначила, що з 18 листопада 2006 року вона та відповідач перебували в шлюбі. Від шлюбу вони мають двох дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Рішенням Краснодонського міського суду Луганської області від 05.11.2013 шлюб було розірвано, їй залишено прізвище - «[PERSON]». 20 червня 2014 року позивач уклала шлюб із [PERSON], громадянином Республіки Білорусь, який проживає в [ADDRESS], після укладення шлюбу їй присвоєно прізвище «[PERSON]». Починаючи з 16.11.2016 по 09.11.2021 їй надано дозвіл на постійне проживання в Республіці Білорусь. Аналогічні документи видані і на дітей [PERSON] Згідно договору «найма жилового помещения государственного жилищного фонда в общежитие» від 16.01.2017 винаймають житло в гуртожитку [ADDRESS], блок з 2-х кімнат, кім. 23. Виїзд дітей за кордон сприятиме їх розвитку. 21.06.2017 позивач направила до відповідача звернення з проханням про надання згоди на виїзд дітей у Республіку Білорусь, оскільки попередній дозвіл закінчився, але поштовий лист на адресу відповідача за зареєстрованим місцем проживання, в зв'язку із перебуванням останнім на не підконтрольній території України надіслати неможливо, на дзвінки він не відповідає. Просить суд дозволити виготовлення дитячих проїзних документів на тимчасовий виїзд до Республіки Білорусь неповнолітнім [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька [PERSON], до досягнення ними повноліття, судові витрати стягнути з відповідача на її користь. В судове засідання позивач [PERSON] та її представник за довіреністю [PERSON] не з'явились, надавши суду письмові заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити в повному обсязі (а.с. 65,66). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, будучи повідомленим про судове засідання шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Сватівського районного суду. Представник третьої особи - служба у справах дітей Теплицької районної державної адміністрації у судове засідання не прибув, згідно їх письмової заяви не заперечували проти задоволення позову та розгляду справи без їх представника (а.с. 67). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відкриття провадження по вказаній справі та розгляд відбувалися за правилами Цивільного процесуального кодексу України в попередній редакції. Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 року № 2147-VIII, викладено у новій редакції Цивільний процесуальний кодекс України (далі ЦПК України). Цей закон набрав чинності з 15.12.2017 року. Відповідно до п. 9 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Отже, суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши в судовому засіданні надані докази, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, рішенням Краснодонського міського суду Луганської області від 05.11.2013 шлюб було розірвано, їй залишено прізвище - «[PERSON]» (а.с. 12). Від шлюбу сторони мають двох дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджено копіями свідоцтв про народження (а.с. 8, 10). 20 червня 2014 року позивач уклала шлюб із [PERSON], громадянином Республіки Білорусь, що підтверджено копією свідоцтва про укладення шлюбу (переклад а.с. 13), (а.с. 14). Чоловік [PERSON] проживає в [ADDRESS], та їй з 16.11.2016 по 09.11.2021 надано дозвіл на постійне проживання в Республіці Білорусь (а.с. 15). Аналогічні документи видані і на дітей [PERSON] - [PERSON], [PERSON], строк дії документів до 13.04.2019 (а.с. 16, 17). Згідно договору «найма жилового помещения государственного жилищного фонда в общежитие» від 16.01.2017 [PERSON] та її сім'я винаймають житло в гуртожитку [ADDRESS], блок з 2-х кімнат, кім. 23 (а.с. 18), діти выдвыдують навчальний заклад в м. Барановичі, що підтверджено відповідними довідками (а.с. 20, 21). Поштовий лист на адресу відповідача за зареєстрованим місцем проживання, в зв'язку із перебуванням останнім на не підконтрольній території України надіслати неможливо (а.с. 19). Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Частина 2 ст. 150 СК України передбачає обов'язок батьків піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ст. 6 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 17, 31 визначають право дитини на відпочинок та охорону здоров'я. Відповідно до ст. 17 Конвенції про права дитини Держави-учасниці визнають важливу роль засобів масової інформації і забезпечують, щоб дитина мала доступ до інформації і матеріалів із різних національних і міжнародних джерел, особливо до таких інформації і матеріалів, які спрямовані на сприяння соціальному, духовному і моральному благополуччю, а також здоровому фізичному і психічному розвитку дитини. Ст.10 Конвенції про права дитини передбачає право дитини залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Відповідно до ст. 31 Конвенції про права дитини, Держави-учасниці визнають право дитини на відпочинок і дозвілля, право брати участь в іграх і розважальних заходах, що відповідають її віку, та вільно брати участь у культурному житті та займатися мистецтвом , поважають і заохочують право дитини на всебічну участь у культурному і творчому житті та сприяють наданню їй відповідних і рівних можливостей для культурної і творчої діяльності, дозвілля і відпочинку. Відповідно до абз. 3 ч. 3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Необхідно зазначити, що у відповідності до Конвенції про права дитини (ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.91 р.), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. У відповідності до вимог ст.ст. 7, 155 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Оскільки у позивача є складнощі в отриманні згоди відповідача на виготовлення нею проїзного документу та виїхати з дітьми за кордон держави Україна, а також, беручи до уваги той факт, що судом не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітніх дітей за межі України для тимчасового перебування, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог та надання дозволу на виготовлення документів та дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон без згоди батька.

Outcome: approved