Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-27 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 28 червня 1971 року їй було видано свідоцтво на забудову садиби в сільських населених пунктах в [ADDRESS] Для будівництва будинку, рішенням Порошківської сільської ради Перечинського району від 09 квітня 1971 року, виданим на підставі рішення загальних зборів колгоспу ім. Чапаєва № 3 від 05 квітня 1971 року, їй виділена земельна ділянка розміром 0,07 га. Забудова ділянки дозволена рішенням виконкому Перечинської районної ради депутатів трудящих від 29 квітня 1971 року № 121. На вказаній земельній ділянці вона побудувала житловий будинок. На даний час рішенням 23 сесії V скликання Порошківської сільської ради Перечинського району «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки» від 25 березня 2010 року їй виділено земельну ділянку розміром 0,09 га та 0,05 га, а разом - 0,14 га для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель та споруд в [ADDRESS] Розпочавши будівництво будинку у 1971 році, вона відступила від межі, закріпленої в натурі геодезичними знаками на 6,1 м. Поряд з її земельною ділянкою, за адресою [ADDRESS] знаходиться земельна ділянка відповідача, яка передана останній [PERSON] на підставі договору дарування від 13 грудня 2011 року. Так, у 1974 році [PERSON] розпочала на її земельній ділянці без відповідних дозволів будівництво, тобто самовільно захопила частину її земельної ділянки шириною 6,1 м, тоді як для будівництва такій було виділено земельну ділянку шириною 20,50 м. Тобто між їх земельними ділянками знаходилася земельна ділянка шириною 7 м, власник якої на той час визначений не був, що підтверджується планом забудови земельної ділянки техбюро при Закарпатському облвідділі у справах будівництва та архітектури від 29 червня 1971 року. Крім цього, перед початком будівництва [PERSON] були знищені межові знаки, встановлені ще у 1971 році, та самовільно захоплено 6,1 м її земельної ділянки та 7 м вільної землі, у результаті чого фактична ширина ділянки відповідача склала 33,6 м, а не 20,5 м, що були такій виділені. Оскільки, побудовані відповідачем будинок та підсобні приміщення наносять її житловому будинку та земельній ділянці шкоду - затіняють її, вода з дахів стікає під її будинок, підтікає під цоколь будинку, що призводить до його інтенсивного руйнування, а в майбутньому може призвести до його повного знищення, тому просить суд позов задовольнити. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала та просила суд його задовольнити з підстав, які наведені в ньому. Представник відповідача Бойко Б.Б. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив в повному обсязі та пояснив, що сутність позову зводиться до захисту власником своїх порушених прав на земельну ділянку, однак в матеріалах справи не надано жодного документа передбаченого чинним законодавством, який підтверджує право власності позивачки на земельну ділянку в [ADDRESS] Також такий документ відсутній на житловий будинок позивача, що знаходиться за даною адресою. Відповідно до цього, виникає сумнів щодо можливості застосування судом положень ст.152 ЗК України та ст. ст. 386, 391 ЦК України, які на думку позивача, є нормами матеріального права, на яких ґрунтується позов. Оскільки позивач не є власником земельної ділянки, то в розумінні вищенаведених норм права він не є також землекористувачем. Крім того, позивачем не підтверджено, ділянкою якої конфігурації та площі вона користується. На відміну від позивача, відповідач є належним власником майна за адресою [ADDRESS] оскільки вказане право власності зареєстровано в реєстрі речових прав на нерухоме майно і ніким не скасоване та не оскаржене. На підставі вищенаведеного просив суд в позові відмовити в повному обсязі. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги уточнила та просила суд прийняти рішення, яким зобов'язати відповідача відновити межі суміжних земельних ділянок [ADDRESS] та [ADDRESS] в [ADDRESS] Перечинського району, які існували станом на 28 червня 1971 року, а також демонтувати ту частину будівлі відповідача, яка знаходиться на її частині земельної ділянки. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що 28 червня 1971 року позивачу [PERSON] було видано свідоцтво на забудову садиби в сільських населених пунктах УРСР, згідно якого останній рішенням Порошківської сільської ради Перечинського району від 09 квітня 1971 року на підставі рішення загальних зборів колгоспників колгоспу ім. Чапаєва № 3 від 05 квітня 1971 року виділена земельна ділянка під забудову площею 0,07 га (а. с. 5). Також встановлено, що 30 червня інженер-геодезист [PERSON] згідно проекту архітектора Перечинського району провів виніс на місцевість меж земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, розташованого у [ADDRESS] Межі вказаної земельної ділянки закріплені в натурі дерев'яними кілками та передані в натурі забудовнику [PERSON], що підтверджується актом про передачу і встановлення меж земельної ділянки від 30 червня 1971 року (а. с. 6). Встановлено, що рішенням колегії суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області від 24 червня 2016 року визнано недійсним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], кадастровий номер [NUMBER], про право власності [PERSON] на суміжну земельну ділянку площею 0,1999 га, розташовану в [ADDRESS] (а. с. 20-32). У зв'язку з цим суд дійшов висновку, що для правильного вирішення даного цивільно-правового спору слід керуватися свідоцтвом на забудову садиби в сільських населених пунктах УРСР, згідно якого позивачу рішенням Порошківської сільської ради Перечинськолго району від 09 квітня 1971 року на підставі рішення загальних зборів колгоспників колгоспу ім. Чапаєва № 3 від 05 квітня 1971 року виділена земельна ділянка під забудову площею 0,07 га та відповідним планом забудови земельної ділянки в [ADDRESS] від 29 червня 1971 року (а. с.7). В судовому засіданні встановлено, що згідно Додатку № 1 та Додатку № 2 до висновку експертного дослідження № 10/13, складеного 09 грудня 2013 року судовим експертом Савчак В.В. чітко визначено, що частина житлового будинку відповідача під [ADDRESS], який знаходиться на суміжній земельній ділянці, знаходиться на території земельної ділянки позивачки [PERSON], яку їй було надано 28 червня 1971 року згідно свідоцтва на забудову садиби в сільських населених пунктах УРСР, площею 0,07 га (а. с.57-58). Крім того, саме такі обставини встановлені також рішенням колегії суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області від 24 червня 2016 року в цивільній справі №304/655/15-ц внаслідок дослідження та аналізу висновку експертного дослідження № 10/13, складеного 09 грудня 2013 року судовим експертом Савчак В.В. (а. с.25). Відповідно до ч. 3 ст. 62 ЦК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляд інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. На підставі вищенаведеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають до часткового задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способом захисту суб'єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Згідно ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Питання судових витрат суд вирішує в порядку ст. ст. 83, 86 ЦПК України. На підставі вищенаведеного,

Outcome: partial