Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в Монастириський районний суд Тернопільської області з позовом до відповідача [PERSON] про позбавлення його батьківських прав відносно дітей: дочки - [PERSON] , [INFO] та сина - [PERSON] , [INFO] . Вимоги позивача обґрунтовані тим, що 06.12.2001 року вона уклала шлюб з відповідачем [PERSON] За час шлюбу у них народилося двоє дітей: дочка - [PERSON] , [INFO] та син - [PERSON] , [INFO] . 20.12.2005 року між позивачем та відповідачем шлюб було розірвано. В позовній заяві позивач зазначає, що діти проживають разом з нею, аліменти присуджені рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 27.10.2005 року відповідач не сплачує. 23.01.2019 року рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області змінено спосіб стягнення аліментів з твердої грошової суми на частку з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, проте аліменти останній не сплачує. Окрім вказаного позивач в позові зазначає, що [PERSON] протягом 13 років ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не приїжджає до дітей, не цікавиться їхнім життям та здоров`ям, їхніми захопленнями, розвитком, навчанням та не вітає їх з днем народження. Діти не пам`ятають свого батька так як той після розірвання шлюбу жодного разу не приходив до них. Обґрунтовуючи позовні вимоги щодо позбавлення відповідача батьківських прав позивач вказала, що вона одна займається вихованням та утриманням дітей, створила їм належні житлово-побутові умови, діти забезпечені всім необхідним для виховання, розвитку та проживання. Також, службою у справах дітей райдержадміністрації відповідача повідомлено про звернення до них позивача з приводу позбавлення його батьківських прав відносно дітей та запрошено до служби для дачі пояснень, проте [PERSON] категорично відмовився надати пояснення. 18.01.2019 року органом опіки та піклування Монастириської РДА було складено висновок №1 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дітей. У зв`язку з ухиленням та свідомим нехтуванням батьком своїми обов`язками відносно утримання та виховання дітей позивач просила позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно його дітей. Ухвалою судді Монастириського районного суду Тернопільської області від 17.05.2019 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. Позивач в судове засідання не з`явилася, через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи в її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю з підстав зазначених в позові, просить їх задовольнити,. Відповідач в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи в його відсутності, з позовними вимогами погоджується повністю та погоджується на позбавлення його батьківських прав відносно його дітей. Представник органу опіки та піклування Монастириської районної державної адміністрації в судове засідання не з`явилася, проте через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи в її відсутності за наявними у справі матеріалами, в своїй заяві щодо прийняття рішення покладається на думку суду. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив наступні обставини. [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . Діти: [PERSON] та [PERSON] після розірвання шлюбу між їх батьками залишились проживати з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою від 03.01.2019 року №46. Рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 27.10.2005 року присуджено стягувати з [PERSON] аліменти на утримання його дітей. 23.01.2019 року рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області змінено спосіб стягнення аліментів. У відповідності до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів по виконавчому провадженні ВП №1591433 від 22.10.2018 року, наданої Бучацьким міжрайонним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, судом встановлено, що станом на 22.10.2018 року стягнення аліментів нараховані 18940,00 грн. з яких боржником - [PERSON] було сплачено 00,00 грн. в зв`язку з чим суд дійшов висновку, що [PERSON] ухиляється від утримання своїх дітей. Згідно висновку органу опіки та піклування Монастириської районної державної адміністрації Тернопільської області від 18.01.2019 року № 1, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] , 1975 року народження, відносно дітей: дочки - [PERSON] , [INFO] та сина - [PERSON] , [INFO] . Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною 7 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Виходячи з тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58). У ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Згідно ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідач [PERSON] , як було з`ясовано в судовому засіданні, протягом 13 років ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не приїжджає до дітей, не цікавиться їхнім життям та здоров`ям, їхніми захопленнями, розвитком, навчанням та не вітає їх з днем народження, не здійснює належне утримання своїх дітей та не опікується ними. Діти не пам`ятають свого батька так як той після розірвання шлюбу жодного разу не приходив до них. [PERSON] в судове засідання не з`явився та не надав жодних доказів на спростування доводів позивача про наявність передбачених законом підстав для позбавлення його батьківських прав, натомість подав суду заяву де позов визнав повністю чим підтвердив своє небажання приймати участь у вихованні та утриманні своїх дітей. З огляду на вищевказане суд дійшов висновку, що [PERSON] самоусунувся від виконання батьківських обов`язків щодо своїх дітей, дочки - [PERSON] , [INFO] та сина - [PERSON] , [INFO] , свідомо ухилявся від обов`язків по їх вихованню, не створив умов для їх фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Крім цього, жодних доказів на спростування такого висновку судом не здобуто та ніким не представлено. Конвенція про права дитини від 20.11.1989 р. (ст. 9) зазначає про те, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Отже судом встановлено, що [PERSON] протягом тривалого часу свідомо нехтує свої батьківські обов`язки щодо виховання дітей. Позбавлення батьківських прав, як крайній захід впливу на осіб, що не виконують батьківські обов`язки є втручанням у сімейне життя. Однак таке втручання в даному випадку є виправданим і пропорційним, оскільки цього нагально потребують інтереси дітей, батько яких не виявляє батьківського піклування. Поведінка батька відносно своїх дітей дає підстави для обґрунтованих сумнівів у його спроможності та волевиявленні виконувати свої природні батьківські обов`язки і свідчить про ризик неналежного виховання дітей. Враховуючи вищенаведені обставини, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] про позбавлення [PERSON] батьківських прав є обґрунтованим і підлягає до задоволення, оскільки позбавлення відповідача батьківських прав буде достатнім заходом впливу за його свідоме ухилення від виконання обов`язку по вихованню дітей. З огляду на зазначені обставини суд дійшов висновку, що батько дітей відповідач - [PERSON] ухиляється від виконання ним батьківських обов`язків по вихованню своїх дітей. Отже у цій справі наявні виключні обставини, за яких відповідач [PERSON] може бути позбавлений батьківських прав, що не суперечить Конвенції про права дитини, і в такому випадку судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. У відповідності до ч. 3 ст. 166 СК України, при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Частиною 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. В зв`язку з тим, що рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області №603/765/18 від 23.01.2019 року, яке вступило в законну силу 23.02.2019 року, ухвалено стягувати з [PERSON] , відповідача по справі, в користь [PERSON] , позивача по справі, аліменти на утримання дітей дочки - [PERSON] , [INFO] та сина - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно з дня набрання рішенням суду законної сили до досягнення старшою дитиною повноліття, в суду відсутні підстави для прийняття рішення у відповідності до ч. 3 ст. 166 СК України. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та у разі задоволення позову - на відповідача. В зв`язку з тим, що позовні вимоги задоволені повністю сплачений позивачем при подачі позову до суду судовий збір підлягає стягненню з відповідача в користь позивача. Окрім цього суд констатує, що за правилами статті 169 СК України позбавлений батьківських прав батько вправі звернутися до суду з позовом про поновлення батьківських прав за умови зміни своєї поведінки, якщо це буде відповідати інтересам дитини.

Outcome: approved