Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась з позовом до Територіальної громади Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Згідно позовних вимог [PERSON] просила суд: визнати за нею право власності за набувальною давністю на Ѕ частини житлового шлакоблочного будинку А, загальною площею 65,8 кв.м, з яких житлова площа складає 29,6 кв.м, та слідуючих господарських будівель і споруд: літньої кухні глинобитної Б, вбиральні металевої В, погріба шлакобетонного Г, погріба шлакобетонного Д, сарая дерев`яного Е, огорожі дерев`яної № 1-2, що знаходяться в [ADDRESS] , розташованих на земельній ділянці площею 1820 кв.м., на 1/2 частини з приватизованої земельної ділянки площею 1820 кв.м., в межах згідно з планом, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, розташованої на території Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, [ADDRESS] , що належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії Дн № 012991, виданого 23.04.1997 року Новоолександрівською сільською Радою, згідно рішення від 18.02.1997 року за № 18/6 та зареєстрованого в Книзі записів Державних актів на право приватної власності на землю за № 352. Кадастровий номер земельної ділянки: 1221486200-11-009-0640. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, згідно якої просила суд задовольнити її позовні вимоги. Відповідач в особі представника також надав суду заяву про розгляд справи у відсутність представника, просили ухвалити рішення на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позови, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню із наступних підстав. Як встановлено у судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, що 15 серпня 1979 року позивач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відміткою у паспорті про реєстрацію місця проживання. Зазначений будинок та земельна ділянка площею 1820 кв.м належали [PERSON] [INFO] на підставі свідоцтва про право власності, виданого Дніпропетровською районною Радою 22.02.1993 року і зареєстрованого в Новомосковському інвентарбюро 22.02.1993 року за р. № 362-2 та державного акту серії Дн № 012991 від 23.04.1997 року. Щодо родинних стосунків [PERSON] [INFO] є матір`ю [PERSON] з яким позивач перебувала у шлюбі з 06 травня 1966 року. Позивач разом із чоловіком та його матір`ю проживали однією сім`єю в будинку за вищевказаною адресою. [PERSON] помер [INFO] . Після смерті свого чоловіка, позивач залишилася проживати з його матір`ю за вищевказаною адресою, де вони продовжили разом вести домашнє господарство, оплачували комунальні платежі. [PERSON] [INFO] померла [INFO] . Після смерті свекрухи позивач залишилася проживати в будинку, який належав померлій. Таким чином, позивач фактично вступила в управління та володіння спадковим майном та фактично прийняла спадщину шляхом проживання разом зі спадкодавцем за однією адресою на день її смерті. Щодо наявності у [PERSON] інших спадкоємців у позивача відомості відсутні. Після смерті [PERSON] [INFO] відкрилась спадщина, яка складалася з житлового шлакоблочного будинку, загальною площею 65,8 кв.м, з яких житлова площа складає 29,6 кв.м, та господарських будівель і споруд, що знаходяться в [ADDRESS] , розташованих на земельній ділянці площею 1820 кв.м (державний акт серії Дн № 012991 від 23.04.1997 року що належали спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності, виданого Дніпропетровською районною Радою 22.02.1993 року і зареєстрованого в Новомосковському інвентарбюро 22.02.1993 року зар. № 362-2 та з приватизованої земельної ділянки площею 1820 кв.м., в межах згідно з планом, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, розташованої на території Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, [ADDRESS] , що належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії Дн № 012991, виданого 23.04.1997 року Новоолександрівською сільською Радою, згідно рішення від 18.02.1997 року за № 18/6 та зареєстрованого в Книзі записів Державних актів на право приватної власності на землю за № 352. За життя [PERSON] [INFO] , склала заповіт, відповідно до якого спадкоємцем 1/2 (однієї другої) частки її майна є [PERSON] . Щодо прийняття іншої Ѕ частини спадкового майна іншими ймовірними спадкоємцями [PERSON] [INFO] за законом або за заповітом у позивача відомості відсутні. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Відповідно до ст.15, ч.2 ст.16, ч.1 ст.20 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Так, відповідно до п.5 ч.3 ст.2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема диспозитивність. Яка відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За приписами ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Із змісту ч. 2 ст.5 ЦПК України вбачається, що суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону лише у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду. З наведеного вище випливає, що суд позбавлений за своїм розсудом визначати інший спосіб захисту права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду якщо законом чи договором передбачено інший спосіб захисту ніж той який особа обрала при зверненні до суду. Невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Зокрема ч.2 ст.16 ЦК України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4)відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6)зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Отже звертаючись до суду позивачем на свій розсуд було обрано спосіб захисту свого права за ст. 225 ЦК України, який полягає у передбаченому п.1 ч.2 ст.16 ЦК України способу захисту, як визнання права. Суд вважає, що спосіб захисту права, що обрав позивач передбачений вищенаведеними нормами закону є ефективним засобом захисту, проте є таким, що не відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення, наслідкам, спричиненим цим порушенням. Інші документи додані сторонами до справи не спростовують встановлених судом обставин і не змінюють висновків суду. З огляду на наведене, суд доходить висновку, що позивач не виконав обов`язок по доведенню обставин, на які посилається як на підставу своїх вимог, тому у задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю. Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; тощо. Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмету спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. На підставі вищевикладеного позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку з недоведеністю. Відповідно ст. 141 ЦПК України судові витрати залишити за позивачем.

Outcome: dismissed