Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-05 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області із позовом до [PERSON] , [PERSON] , про визнання договору дарування недійсним, просить суд: визнати договір дарування 25/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] від 31.05.2002 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] - удаваним правочином, вчиненим з метою приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу 25/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] ; визнати недійсним договір купівлі-продажу 25/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] від 24.02.2012 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на 25/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що є підставою для реєстрації за нею права власності на 25/100 частин зазначеного житлового будинку в органах державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 1982 року по 25.03.2003 року знаходилась у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . В період шлюбу [PERSON] було придбано житлове приміщення - 25/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Продавцем даного житла був [PERSON] . Позивач у своєму позові зазначає, що оскільки її чоловік був адвокатом, то всі правовстановлюючі документи на зазначене майно зберігались у нього. [PERSON] не знала за яким саме договором було придбано вищевказане майно. Після розірвання шлюбу вказує, що проживала в квартирі [ADDRESS] , а [PERSON] проживав в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Стверджує, що вільного доступу до квартири по [ADDRESS] вона не мала. Після розірвання шлюбу колишні подружжя не зверталось до суду щодо поділу спільно нажитого майна. Згодом, [INFO] помер [PERSON] , а 26.10.2018 року подзвонила [PERSON] та заявила, що вона на даний час є вдовою [PERSON] та є власницею житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . В той же день, позивач вказує, що вона разом з [PERSON] та іншими особами відкрили приміщення - квартиру по [ADDRESS] , де були виявлені документи: копія договору дарування від 31.05.2002 року між [PERSON] та [PERSON] та угода про завдаток від 25.01.2002 року між Семеновим та [PERSON] , та інші документи, зокрема щодо продажу квартири /технічний паспорт, рекламні листи/, що свідчать про намір [PERSON] продати спірну квартиру, про що був складений письмовий акт. Зазначає, що 26.10.2018 року її адвокатом був зроблений запит до державного реєстру речових прав на нерухоме майно та отриманий витяг, згідно якого стало відомо про наявність договору купівлі-продажу від 24.02.2012 року, на підставі якого [PERSON] придбала квартиру за адресою: м. Білгород-Дністровський. Разом з тим, позивач стверджує, що до того моменту, вона не знала на яких саме підставах [PERSON] була придбана квартира за адресою: [ADDRESS] та вважала, що ця квартира є сумісною власністю її та [PERSON] . Відповідно до знайденої угоди про завдаток [PERSON] передав [PERSON] та [PERSON] в рахунок вартості квартири за майбутнім договором купівлі-продажу суму завдатку у розмірі 2000 доларів США. Однак, 31.05.2002 року на прохання [PERSON] був укладений договір дарування, а не договір купівлі-продажу. За думкою позивача, це було зроблено тільки з метою - придати даному житлу статус особистого майна [PERSON] , яке б не підлягало поділу. Окрім того, відповідач [PERSON] підтвердив, що отримав від [PERSON] в якості оплати за житлове приміщення по [ADDRESS] суму у розмірі 3500 доларів США. Вважає, що існують достатньо підстав, що договір дарування від 31.05.2002 року між [PERSON] та [PERSON] є удаваним правочином, який був вчинений з метою приховати договір купівлі-продажу. А на укладання договору купівлі-продажу від 24.02.2015року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] вона згоди не давала. За вказаних вище обставин вона і звернулася до суду з даним позовом. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав, наведених у позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявна його заява, відповідно до якої позовні вимоги підтримує, не заперечує проти їх задоволення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надавши відзив від 11.03.2019 року, у якому зазначила, що не погоджується з позовними вимогами, з наступних підстав. Вказує, що на час придбання вказаного частини житлового будинку /квартири/ подружжя [PERSON] разом не проживали, вони мали статус окремого проживання за домовленістю, в той же час вирішували питання про розірвання шлюбу. Більш того, згідно розписки заяви-розписки [PERSON] до КП «Білгород-Дністровське МБТІ», позивач зазначала, що ні вона, ні їх діти не проживали разом з [PERSON] ще з липня 1997 року. Відповідач вказує, що у той час [PERSON] проживав разом з [PERSON] , яка [INFO] народила доньку [PERSON] . Відповідач не погоджується з тим, що позивач не знала про придбання [PERSON] 25/100 частин житлового будинку по [ADDRESS] та вказує на вимоги діючого законодавства про застосування строку позовної давності у три роки. Стверджує, що факт того, що у позивача не було ключів та вона самовільно проникла до квартири, підтверджує, що позивач усвідомлювала, що дана квартира є особистою власністю померлого. При укладанні договору купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] були дотримані усі вимоги законодавства, що регулює укладання даного правочину, він укладений у письмовій формі, нотаріально посвідчений. На час придбання спірної квартири відповідач не перебувала у шлюбі з [PERSON] . Згодом, стверджує, що [PERSON] вирішив продати усе майно, оскільки вони я подружжя вже не мали намір повертатись на Україну, тому 31.05.2012 року відповідачем [PERSON] був оформлений договір дарування на [PERSON] для зручності укладання угод щодо відчуження майна. Договір укладений у письмовій формі та посвідчений нотаріально. Вислухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що дійсно позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який було розірвано 25.03.2003 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] /л.с.38/. Згідно договору дарування, укладеного 31.05.2002 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв в дар 25/100 частин житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] . /л.с.25/. Згідно акту опитування адвокатом фізичних осіб за їх згодою від 04.11.2018 року, [PERSON] зазначив, що в 2002 році він уклав фактично не договір дарування, а договір купівлі-продажу з [PERSON] 25/100 житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . В якості оплати за це житлове приміщення він отримав 3500 доларів США. Договір дарування сторони уклали за проханням [PERSON] /л.с.27/ Також у матеріалах справи наявна копія Угоди про задаток від 25.01.2002 року, згідно якого [PERSON] віддає гр. [PERSON] та гр. [PERSON] отримує задаток у загальному розмірі 2000 доларів США в рахунок майбутнього укладання договору купівлі-продажу квартири по [ADDRESS] . /л.с.26/. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується відповідним копіями свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , з перекладом з російської на українську мову. /л.с.46,47/ Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 142968132 від 26.10.2018 року, власником 25/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 24.02.2012 року /л.с.28-30/. Задля повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, Білгород - Дністровським міськрайонним судом Одеської області 21.12.2018 року було винесено ухвалу про витребування доказів, згідно якої клопотання представника позивача [PERSON] про витребування доказів по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дарування недійсним - задоволено. Витребувано у приватного нотаріуса Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Чухрай Т.Ю., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], належним чином завірені копії наступних документів:договору дарування 25/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , від 31.05.2002 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Чухрай Т.Ю., зареєстрованого в реєстрі №2727, та документів, на підстав яких даний договір був посвідчений приватний нотаріусом, рішення про державну реєстрацію речових прав на підставі даного договору (якщо таке приймалось); договору купівлі продажу 25/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , від 24.02.2012 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Чухрай Т.Ю., зареєстрованого в реєстрі №376, та документів, на підстав яких даний договір був посвідчений приватний нотаріусом, рішення про державну реєстрацію речових прав на підставі даного договору (якщо таке приймалось). Зобов`язано приватного нотаріуса Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Чухрай Т.Ю., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], надати на адресу суду належним чином завірені копії наступних документів: договору дарування 25/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , від 31.05.2002 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Чухрай Т.Ю., зареєстрованого в реєстрі №2727, та документів, на підстав яких даний договір був посвідчений приватний нотаріусом, рішення про державну реєстрацію речових прав на підставі даного договору (якщо таке приймалось); договору купівлі продажу 25/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , від 24.02.2012 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Чухрай Т.Ю., зареєстрованого в реєстрі №376, та документів, на підстав яких даний договір був посвідчений приватний нотаріусом, рішення про державну реєстрацію речових прав на підставі даного договору (якщо таке приймалось)./л.с.63-67/. На виконання ухвали суду про витребування доказів, приватним нотаріусом Чухрай Т.Ю. надані вказані вище договори. Так, як вбачається із укладеного 24.02.2012 договору купівлі-продажу частини житлового будинку, дійсно [PERSON] продав, а [PERSON] купила 25/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Договір був посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Чухрай Т.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 376. Проте, відповідачем [PERSON] приєднано до матеріалів справи договір дарування житлового будинку від 31.05.2012 року, згідно якого вона передала безоплатно у власність [PERSON] належні їй 25/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . /л.с.44-45/. Відповідач у своєму відзиві вказувала, що останній договір дарування був укладений між нею та [PERSON] для зручності укладання угод щодо відчуження майна. Надаючи оцінку виниклим правовідносинам, суд вважає за необхідне вказати про наступне. Оскільки в момент виникнення договірних правовідносин з укладання договору дарування від 31.05.2002 року діяв ЦК України, 1963 року, то слід застосовувати норми чинного на той час законодавства. Згідно з частиною 1 ст. 41 ЦК України, в редакції 1963 року, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Відповідно до частини 2 ст. 58 ЦК України, в разі, якщо угода, укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили сааме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, та з`ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме. Пленум Верховного Суду України в п. 14 постанови N 3 від 28 квітня 1978 р. «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» роз`яснив, що при встановленні, що угода укладена з метою приховати іншу угоду, суд відповідно до ч.2 ст.58 Цивільного кодексу визнає, що сторонами укладена та угода, яку вони мали на увазі. Пленум Верховного Суду України в п. 25 постанови N 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. Навідміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Верховним Судом України у справах №6-133цс12, №6-1026цс16 викладена правова позиція про те, що відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Відповідно до статей 71, 76 ЦК України (в редакції 1963 року), положення яких підлягає застосуванню з огляду на пункт 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Відповідно до ст.75 ЦК України (в редакції 1963 року) позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Відповідно до ч.1 ст.80 ЦК України (1963 року) закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. З огляду на зміст статей 71, 80 ЦК (1963 року) їх положення про правові наслідки спливу строку позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб`єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж при розгляді справи буде встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропущення строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги. Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Така ж позиція викладена у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до якого, установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. З матеріалів справи вбачається, що позивач припинила шлюбні відносини з [PERSON] 25.03.2003 року, придбання спірних 25/100 частин житлового будинку за договором дарування відбулось 31.05.2002 року. З часу розірвання шлюбу спірне нерухоме майно було продано та подаровано за угодами купівлі-продажу та договору дарування. Наразі воно є власністю [PERSON] , який помер [INFO] . З часу офіційного розірвання шлюбу минуло більше 16 років. Суд не приймає до уваги ствердження позивача про те, що вона дізналась про існування договору дарування лише тільки після смерті колишнього чоловіка [INFO] , а саме коли [PERSON] стала пред`являти претензії на вказане майно, адже у самому позові позивач вказувала лише той факт, що їй не було відомо саме за яким правочином було придбано нерухоме майно. Більш того, вона зазначала і на той факт, що [PERSON] періодично проживав у належних йому 25/100 частин житлового будинку по [ADDRESS] , тобто про їх придбання їй було достовірно відомо ще за часів розірвання шлюбу. Проте, навіть якщо і припустити про доведеність вчинення 31.05.2002 року договору купівлі-продажу, все ж протягом більше 16 років позивач не подавала до суду жодного позову про поділ спільного майна подружжя, про що також вказувала у позові, а отже говорити про те, що дане нерухоме майно є об`єктом права спільної часткової власності неможливо, адже усі строки позовної давності нею пропущено. На пропуску строків позовної давності вказувала і відповідач [PERSON] у своєму письмовому відзиві. За таких обставин, на основі повно та всебічно досліджених доказів, суд приходить до висновку про необхідність застосування строків позовної давності до позовних вимог [PERSON] в частині визнання договору дарування від 31.05.2002 року удаваним та визнання за позивачем права власності на 25/100 частин житлового будинку по [ADDRESS] . В обґрунтування вимог щодо недійсності договору купівлі - продажу 25/100 частин житлового будинку по [ADDRESS] від 24.02.2012 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] позивачем не наведено жодного об`єктивного та належного доказу. А її посилання на той факт, що вона згоди на його укладання не давала, не є підставою для визнання його недійсним, адже в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження, що спірний об`єкт нерухомості придбаний за договором купівлі-продажу, в період шлюбу, та є спільною сумісною власністю подружжя. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] в цій частині є похідними від основної частини позову, та можуть бути задоволені лише в разі задоволення основної частини позову.

Outcome: dismissed