Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визначення часток в спільному майні подружжя, визнання недійсними рішення виконавчого комітету Великокучурівської сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області та свідоцтва про право власності на нерухоме майно, зазначала, що 25.09.1987 року вона уклала шлюб з відповідачем [PERSON] Під час шлюбу вони за договором купівлі-продажу від 12 серпня 1992 року набули житловий будинок з надвірними будівлями в с. Великий Кучурів по вул. Горіховій, 2 «а» Сторожинецького району Чернівецької області. На підставі рішення виконавчого комітету Великокучурівської сільської ради від 16 серпня 2006 року №52 Сторожинецького району Чернівецької області відповідач оформив право власності на цей будинок на своє імя. Шлюб між сторонами розірвано на підставі заочного рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 26 грудня 2005 року, про що позивачу стало відомо у 2013 році. До цього часу спору між ними про право власності та поділ будинку не виникало, оскільки при спільному проживанні вони дійшли до згоди про те, що поділом спільного майна будуть займатись пізніше, чоловік залишиться проживати у вищезгаданому будинку та згодом або віддасть їй половину коштів витрачених ними для придбання та перебудови будинку, або вони разом продадуть будинок і поділять кошти порівну. На даний час позивач з повнолітньою дочкою та своєю матірю проживають в однокімнатній квартирі у м. Чернівці, вона звернулась до чоловіка з пропозицією продати будинок, бо мала намір за належну їй частину грошей придбати для дочки помешкання. Оскільки відповідач їй відмовив, у них виник спір, просила визнати недійсними рішення виконавчого комітету Великокучурівської сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області від 16 серпня 2006 року, свідоцтво про право власності на нерухоме майно (житловий будинок з надвірними спорудами) та визначити частки в спільному майні подружжя - по ? частці кожному. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, обґрунтовуючи їх цими ж обставинами, також доповнили, що про порушення свого права позивач дізналася з моменту відмови відповідача вирішити спір мирним шляхом у 2013 році, про розірвання шлюбу позивач дізналася у цьому ж році, тому вважають, що трьохрічний строк позовної давності звернення до суду позивач не пропустила. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнав, пояснив, що позивач та відповідач [PERSON] знаходилися в зареєстрованому шлюбі з 25 вересня 1987 року та шлюб між сторонами розірвано за рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 грудня 2005 року (рішення набрало чинності 5 січня 2006 року), а реєстрація розірвання шлюбу в органах РАЦС відбулася 12 березня 2007 року. За змістом ст.114 СК України шлюб вважається припиненим у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Вже після розірвання шлюбу 5 жовтня 2006 року [PERSON] набув права власності на спірний житловий будинок на підставі свідоцтва про право власності, яке зареєстровано Чернівецьким ОБТІ 22 січня 2007 року. Представник відповідача вважає, що спірний житловий будинок в с. Кучурів по вул. Горіховій, 2а не є обєктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбаний відповідачем після розірвання шлюбу, а тому є його особистою власністю. Що стосується укладеного [PERSON] під час шлюбу 12 серпня 1992 року договору купівлі-продажу житлового будинку з [PERSON], то він не є належним доказом спільної власності подружжя, оскільки в цьому договорі не зазначено конкретної адреси його місця знаходження, цей договір не був зареєстрований в органах БТІ, а відповідно у подружжя не виникло право власності на нього, а виникло у відповідача тільки після розірвання шлюбу у 2007 році. Крім того, представник вважає, що позивачем пропущено трьохрічний строк позовної давності звернення до суду, який обчислюється з моменту розірвання шлюбу. З цих підстав представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову. Суд знаходить, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 25 вересня 1987 року позивач [PERSON] уклала шлюб з відповідачем [PERSON], який за заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 грудня 2005 року між подружжям розірвано та зареєстровано ВДРАЦ Чернівецького міського управління юстиції 12 березня 2007 року. Під час шлюбу подружжя за договором купівлі-продажу від 12 серпня 1992 року набули житловий будинок з надвірними будівлями в с. Великий Кучурів, по вул. Горіховій, 2 «а» Сторожинецького району Чернівецької області, розташований на земельній ділянці, яка належить органу місцевого самоврядування з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Вказані обставини знайшли підтвердження витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян №00012493890 від 24 липня 2013 року, копією рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 грудня 2005 року, нотаріально-посвідченим секретарем Великокучурівської сільської ради, договором купівлі-продажу житлового будинку від 12 серпня 1992 року, довідками Великокучурівської сільської Ради №№2070 та 2071 від 8 червня 2015 року, листом Чернівецького комунального ОБТІ від 15 серпня 2006 року №842, в якому (з метою реєстрації права власності на нерухомий обєкт по вул. Горіховій, 2 «а») йдеться про заміну договору купівлі продажу житлового будинку на свідоцтво про право власності, копією технічного паспорту від 5 серпня 1992 року, де початковим власником значиться [PERSON], а послідуючим [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердила, що подружжя [PERSON] та [PERSON] за спільні кошти придбали житловий будинок в с. Великий Кучурів, який добудовували. При спільному проживанні відповідач ніколи не висловлював думку, що будинок особисто його, а спір між подружжям виник у 2013 році, коли [PERSON] дізналася про те, що шлюб між ними розірвано та відповідач відмовився визнавати за [PERSON] частку у будинку. Отже, на думку суду, подружжя [PERSON] та [PERSON] під час шлюбу набули у спільну сумісну власність житловий будинок в с. Великий Кучурів, по вул. Горіховій, 2 «а», а тому заперечення представника відповідача в цій частині вимог з причини не зазначення точного місця розташування нерухомості, не є слушними та заперечуються копією технічного паспорту на житловий будинок, в якому зазначено точну адресу нерухомого майна - вул. Горіхова, 2 «а» с. Великий Кучурів. Відповідно до ст.60 СК України (відповідає нормі ст.22 КПШС України, яка діяла на момент виникнення правовідносин) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Суд не погоджується з думкою представника відповідача про те, що оскільки подружжя [PERSON] та [PERSON] не зареєструвало право власності в органах БТІ на спірне нерухоме майно після укладення договору купівлі-продажу, то у них не виникло право спільної сумісної власності на нього. Відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року (була чинна на час виникнення правовідносин), встановлено, що державній реєстрації права власності на нерухоме майно в БТІ підлягають житлові будинки лише у межах міст та селищах міського типу. Не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані (п.6). Нерухомий обєкт, про який йде спір, розташований в сільському населеному пункті та не є підпорядкованим місту. Вирішуючи питання застосування строку позовної давності до вказаних правовідносин, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. З тверджень позивача [PERSON] та її показів, як свідка в судовому засіданні, показів свідка [PERSON], вбачається, що про порушення свого права позивач дізналася у 2013 році, після того, як їй стало відомо про розірвання шлюбу з відповідачем та він відмовився провести добровільно поділ нерухомого майна. Відповідачем, представником відповідача ніяких належних та допустимих доказів суду не надано про те, що про порушення свого права позивач [PERSON], як один із співвласників, дізналася раніше зазначеної дати. Саме по собі розірвання шлюбу, при відсутності майнового спору, не свідчить про порушення права одного із співвласників, а тому суд погоджується з позивачем, що про це порушення вона дізналася лише після відмови відповідача визнати за нею частку у спільному майні та добровільно провести його поділ. Отже, перебіг трьохрічного строку позовної давності у цих правовідносинах, визначений ст.72 СК України, слід обраховувати з 2013 року. Відповідно до ст.21ч.1 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Рішення органу місцевого самоврядування - Великокучурівської сільської Ради Сторожинецького району Чернівецької області №52 від 16.08.2006 року в частині оформлення права власності на житловий будинок з надвірними спорудами за [PERSON], які розташовані с. Великий Кучурів Сторожинецького району Чернівецької області по вул. Горіховій, 2 «а» суперечить ст.60 СК України та порушує право позивача на ? частку цього майна. З цих підстав його необхідно визнати частково недійсним. Згідно ст.70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Суд також вважає, що вимоги позивача в частині визнання свідоцтва про право власності недійсним підлягають частковому задоволенню - в ? його частині, зважаючи на рівність часток чоловіка та дружини. \~ Отже, суд прийшов висновку, що позивач частково обґрунтувала свої позовні вимоги належними і допустимими доказами, а тому їх слід задовільнити частково.

Outcome: approved