Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в Рівненський районний суд з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 28.09.1996 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають повнолітню доньку Катерину, [INFO], та двох неповнолітніх доньок [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], які проживають разом з нею та перебувають на її утриманні. До 2017 року вони з чоловіком проживали однією сімєю та вели спільний бізнес, де вона активно брала участь, а чоловік підраховував прибутки. Всі спільні підприємства за їх спільною згодою оформлювалися на відповідача. Через образи та зради вона звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, після чого відповідач почав агресивно до них відноситися. Протягом року їх окремого проживання відповідач не брав участі у матеріальному забезпеченні дітей. Діти звикли проводити канікули на елітних курортах. На даний час позивач самостійно намагається забезпечувати дітей повноцінним харчуванням, елітним відпочинком, хорошими речами. Позивач не перешкоджає відповідачу у реалізації ним батьківських прав. Однак відповідач ставить умови, що діти повинні спілкуватися лише з певними людьми, і тоді він буде сплачувати аліменти у розмірі 10\~000 грн. на кожну дитину. Позивач вважає, що діти мають право самостійно обирати коло свого спілкування. Натомість відповідач [PERSON] використовує методи морального тиску на дітей, подаючи позови до повнолітньої доньки, заяви про вчинення кримінальних правопорушень та заяви до ООП щодо чинення тиску на дітей. Вказує, що у провадженні судів перебуває на даний час 30 справ. Після переговорів з відповідачем щодо його способу участі у матеріальному утриманні дітей домовленості не досягнуто, тому позивач змушена звертатися до суду із позовом. Втручання чоловіка у її бізнес через різноманітні судові позови до неї та до старшої доньки, звертання до ООП позбавляє її можливості працювати на повну силу, у звязку з чим не вистачає коштів для повноцінного звичного способу життя спільних дітей. Вказує, що відповідач має прибутки з ТзОВ «Волинь-Буджитло», бо є засновником з розміром внеску до статутного фонду 1\~001 105,00 грн.; є керівником ТзОВ «Комфорт-Лайн» згідно статуту; є засновником та керівником ПП «Автотехнологія» з розміром внеску до статутного фонду 2\~000 000 грн.; є керівником ТзОВ «Рівненський Автозавод»; має у власності будівлю за адресою: м.Рівне. провул. Робітничий ,1. Вказує, що вони з відповідачем є достатньо заможні люди, що тягнуло за собою і належне утримання дітей. У звязку з чим, вважає, що для гармонійного розвитку дітей достатнім розміром аліментів буде на кожну по 25000 грн. щомісяця, яку вони з відповідачем витрачали. Відповідач без особливого збитку для себе може сплачувати на кожну дитину рівно половину від вказаної суми для рівності обовязку обох батьків утримувати дітей. Просить стягнути з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі по 12 500 грн. щомісяця на її користь на утримання дітей до досягнення ними повноліття. Позивач в суді позовні вимоги підтримала та пояснила, що на даний час добровільної згоди на участь в утриманні дітей відповідач не надає, раніше відповідач погоджувався сплачувати аліменти на утримання дітей по 10\~000 грн . Крім того, вже шлюб згідно рішення Рівненського міського суду розірвано, яке ще не набрало законної сили. Пояснює, що відповідач працює, працездатний, приховує свої доходи, не має на утриманні, крім їхніх спільних дітей, інших осіб. Пояснює, що вона на харчування дітей витрачає від 7000 до 8000 грн. на тиждень, заправити автомобіль паливом коштує 1900 грн. на тиждень, в тиждень на дітей вона витрачає близько 11\~000 12\~000 грн., оскільки в кафе «Околиця» в будні дні діти обідають, а вже ввечері в магазині вона купує продукти харчування в межах 7\~000 грн.; кожну суботу купує на базарі продукти на суму 2000-3000 грн. Вказані витрати не включають витрати на відпочинок дітей. Крім того, вона щомісяця витрачає 4000 грн. на оплату комунальних послуг. Пояснює, що вона займається підприємницькою діяльністю і її доходу вистачає на належне утримання дітей, вони повністю усім забезпечені. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні позов визнали частково. Відповідач підтримав відзив на позов та пояснює, що за останніх 5 років його сімя потрапила під вплив релігійної організації, внаслідок чого його дружина позивач [PERSON] здійснила відчуження усього спільного майна та незаконно передала у власність іншим особам. Шляхом підроблення наказу №21-к від 14.08.2017 р. про призначення себе виконуючим обовязки директора ПП «Автотехнологія» та довіреності від 14.08.2017 р. позивач спричинила збитки у розмірі 6\~298\~570, 47 грн., що підтверджується копією витягу з кримінального провадження №12017180010000606 за ч.4 ст.190, ст. 358 КК України; висновком експертизи НАІС про те, що підписи у наказі №21-к та довіреністю від 14.08.2017 р. не належать [PERSON]; постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 17.09.2018р. Крім того, він, будучи власником будівель ТзОВ «Волинь-Буджитло», ТзОВ «Комфорт-Лайн», ПП «Автотехнологія», які знаходяться у м.Рівне на провулку Робітничий, 1, не має до них доступу за вказівкою позивача. І на даний час не має можливості повноцінно працювати, здійснювати підприємницьку діяльність, не має стабільного доходу, яким би міг утримувати дітей. Пояснює, що вони з позивачем домовлялися про розмір аліментів в сумі 10\~000 грн. на кожну дитину щомісяця, однак за умови, що позивач поверне йому усі засоби виробництва, які, на його думку, незаконно перебувають в третіх осіб, про що на даний час існують невирішені спори у судах та наявні кримінальні провадження в правоохоронних органах. На даний час він є директором ТОВ «Рівненський автозавод» та директором ПП «Автотехнологія», з яких має невеликий дохід, якого не достатньо, щоб сплачувати аліменти на дітей у розмірі по 12\~500 грн. на кожну дитину. Відповідач вказує, що позивач забороняє йому спілкуватися з дітьми. Позивач слухає поради керівника релігійної церкви, після чого діти стали емоційно відділятися від нього. Він звертався до служби у справах дітей Рівненської райдержадміністрації, щоб вжити заходів для захисту своїх дітей від негативного впливу кола спілкування його дружини, однак будь-якого рішення з цього приводу не ухвалено. На даний час він знаходиться у важкому моральному та матеріальному стані. Розуміє свій обовязок щодо утримання неповнолітніх дітей. Позовні вимоги визнає частково, а саме згоден сплачувати аліменти на утримання дітей у розмірі 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку або у розмірі по ? частки від його доходів на кожну дитину, погодився половину від свого доходу сплачувати на утримання дітей. Вислухавши учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку що позовна заява підлягає до часткового задоволення. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 28.09.1996 р. перебувають у зареєстрованому шлюбі (свідоцтво про одруження І-ЖС №035159, а.с.17). В судовому засіданні 3.12.2018 р. позивач вказала, що їх шлюб розірвано згідно з рішенням Рівненського міського суду Рівненської області, однак доказів на підтвердження вказаної обставини суду не надала. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON]М є батьками неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], що підтверджується Свідоцтвом про народження 1-ГЮ №124375 (а.с.9) та [PERSON], [INFO], що підтверджується Свідоцтвом про народження І-ГЮ №001722 (а.с.10). Позивач та відповідач проживають окремо, неповнолітні діти проживають з позивачем, що відповідачем не заперечується. Відповідно до частин першої та другої статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно із частиною першою статті 27 цієї Конвенції визнано право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. За змістом\~статті 180 СК України\~батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно із частиною третьою\~статті 181 СК України\~за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. 2. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. 3. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік»\~установлено, що у 2018 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2018 року - 1860 гривень, з 1 липня - 1944 гривні, з 1 грудня - 2027 гривень. Суд критично\~ставиться до\~пояснень відповідача\~[PERSON]\~щодо визначення\~ним розміру\~сплати аліментів\~на утримання\~неповнолітніх дітей\~у розмірі\~по ?\~частині від\~його доходу\~на кожну\~дитину,\~тобто половини\~від його\~заробітку,\~оскільки згідно\~з ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Крім того, що стосується визначеного відповідачем [PERSON] розміру аліментів, яка складає 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, то слід зазначити, що суд не визначає мінімального розміру аліментів на одну дитину, оскільки такий встановлюється законом, а не судовим рішенням. При присудженні аліментів суд ураховує, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж визначений законом, зокрема ч.2 ст.182 СК. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів (ч.3 ст.182 СК України). У ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Разом з тим, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд звертає увагу на те, що розмір аліментів на утримання дітей відповідно до положень ч.3 ст.181 СК фактично повинен бути визначений, а стягнення аліментів у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку суперечить вимогам сімейного законодавства, яке визначає, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. На думку суду, позов [PERSON] підлягає до часткового задоволення, оскільки для забезпечення необхідного фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дітей необхідним є стягнення з відповідача [PERSON] аліментів на утримання неповнолітніх доньок, що фактично визнано в судовому засіданні відповідачем, однак визначаючи їх розмір, суд враховує матеріальне становище платника аліментів, та те, що відповідач є працездатним, працює директором ТзОВ «Рівненський автозавод» отримує заробітну плату 3730 грн. щомісяця (довідка про доходи а.с.61), та директором ПП «Автотехнологія», де отримує дохід (довідка про доходи а.с.62), а тому має регулярний дохід; а також ту обставину, що інших утриманців у нього немає, жодних доказів про незадовільний стан його здоровя до суду не подано, суд прийшов до висновку, що розмір аліментів необхідно визначити у розмірі по 2200 грн. на кожну дитину, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення дитиною повноліття, що буде відповідати вимогам сімейного законодавства із врахуванням прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Крім того, суд зважає, що обовязок утримання дитини покладений на обох батьків. Тому суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, з відповідача на користь позивача слід стягнути аліменти в розмірі по 2200 грн. на кожну дитину, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, виходячи із того, що позивач [PERSON] також має рівний з відповідачем [PERSON] обов'язок утримувати своїх дітей та чи надає вона таке утримання дітям і в такому заявленому розмірі по 12\~500 грн. на кожну дитину щомісячно, оскільки до суду жодних належних та допустимих доказів щодо вказаної обставини не надано. Суд погоджується з доводами позивача [PERSON], що існування кредитних зобовязань відповідача [PERSON], кримінальних проваджень, невирішених цивільних справ у судах, не звільняє від обовязку щодо утримання неповнолітніх дітей. Ураховуючи наведене та виходячи із сукупності матеріалів справи, з огляду на найвищі інтереси неповнолітніх дітей по їх матеріальному забезпеченню, судом враховано фактичне визнання відповідачем позовних вимог щодо сплати аліментів, його працездатність, наявність у відповідача постійного місця роботи, отримання регулярного доходу, що свідчить про достатність заробітку (доходу) платника аліментів, обовязку нести витрати по утриманню дітей, яке повинно забезпечувати хоча б мінімальні потреби дітей необхідні для повноцінного фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, тому, на думку суду, із нього слід стягувати аліменти в розмірі по 2200 грн. на кожну дитину, що відповідатиме принципу добросовісності, розумності та справедливості та мінімальному рекомендованому розміру аліментів на одну дитину, що становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved