Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вона є власником квартири [ADDRESS] . В зазначеній квартирі значиться зареєстрованим місце проживання її доньки [PERSON] Остання з листопада 2014 року за вказаною адресою не проживає, залишила квартиру, місце її мешкання їй не відоме. Вказані обставини в їх сукупності, на її переконання, є свідченням втрати [PERSON] права користування житловим приміщенням, перешкод в користуванні яким їй ніхто не чинив. Оскільки реєстрація відповідача в житловому приміщенні обмежує її права як власника та змушує нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг за неї, за захистом своїх прав та інтересів позивач вимушена звернутись до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] до зали судового засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Не заперечувала проти ухвалення судом заочного рішення у справі. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленою, про дату, місце та час розгляду справи до зали судового засідання не з`явилася, причини неявки суд не повідомила, відзив на позовну заяву не подала. Представник третьої особи [PERSON] до зали судового засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, та прийняттям рішення на розсуд суду. На підставі наявних у справі доказів та зі згоди позивача, суд вважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Фіксування судового засідання технічним записом не здійснювалося відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, приходить до висновку про задоволення позову за таких підстав. На праві приватної власності [PERSON] належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно виданим виконавчим комітетом Саксаганської районної у мсті ради від 11.01.2007 року (а.с. 14) та витягом про реєстрацію прав власності на нерухоме майно (а.с. 13). Відповідно до інформації наданої за відомостями адресно-довідково підрозділу ГУДМС, УДМС України в Дніпропетровській області та довідки про стан сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні № 14 від 27.01.2019 року, з 22.11.2002 року та по теперішній час за вказаною вище адресою значиться зареєстрованим місце проживання [PERSON] , [INFO] (а.с. 6, 20). Крім того, як вказувала позивач, що підтверджується довідкою про стан сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні № 14 від 27.01.2019 року (а.с. 6) [PERSON] є донькою позивача. Таким чином, визначаючи характер спірних правовідносин між сторонами, з урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що вони склались між власником житла та членом його сім`ї, у зв`язку з чим регулюються ст.405 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 319, ч.1 ст. 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З аналізу положень ст. ст. 391, 396 ЦК України слідує, що позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Як вказувала позивач, [PERSON] в житловому приміщенні, розташованому за адресою: [ADDRESS] , не проживає тривалий час, зібрала усі свої особисті речі, залишила квартиру та її місце проживання їй не відоме. Факт не проживання відповідача у спірній квартирі підтверджується Актом мешканців будинку [ADDRESS] від 22.01.2019 року, відповідно до якого відповідач з 14.10.2014 року в квартирі [ADDRESS] вказаного будинку не мешкає (а.с. 5). Так судом встановлено, що відповідач по справі не мешкає в квартирі [ADDRESS] , фактичне місце проживання останньої не відоме. Остання добровільно залишила дану квартиру та змінила місце мешкання. Зазначені докази в розумінні ст. 79 ЦПК України суд вважає достовірними, оскільки вони підтверджують дійсні обставини справи та доводи позивача стосовно відсутності відповідача [PERSON] понад 1 року за місцем її реєстрації. Оскільки відповідач в належному позивачеві житлі не проживає з листопада 2014 року, в той час як добровільно знятись з реєстраційного обліку не бажає, а її реєстрація створює позивачеві перешкоди в користуванні належною їй власністю, обмежуючи майнові права [PERSON] , яка вимушена сплачувати за відповідача [PERSON] додатково комунальні послуги, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість пред`явлених нею вимог та необхідність їх задоволення із визнанням [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] , [ADDRESS] . За таких обставин, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність повного задоволення позову. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, згідно ст.141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави 768,40 грн. в рахунок сплати судового збору, оскільки позивач, як інвалід 2 групи на підставі п.9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від його сплати (а.с. 15-16). На підставі викладеного,

Outcome: approved