Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суду з позовом до відповідача [PERSON] та просить розірвати шлюб, який був зареєстрований 10.01.1991 року у Будинку Урочистих Подій м. Дрогобич Львівської області, про що зроблено відповідний актовий запис № 3, від якого у них народилось дві доньки: Людмила та Христина, які вже є повнолітніми. В обґрунтування позовної заяви покликається на те, що спільне життя з відповідачем не склалося через те, що останній зловживає алкоголем та будучи у нетверезому стані застосовує до неї фізичну силу, у звязку з чим вона не одноразово ночувала у сусідів. Недавно відповідач довів її до нервового стресу і вона змушена була перебувати у лікарні. Вона переконана, що їх шлюб існує лише формально і зберегти його неможливо, вони не підтримують шлюбних відносин, своєю поведінкою відповідач створив неможливі умови для спільного з ним життя, а тому вона змушена звернутись до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги повністю, покликаючись на викладені в позовній заяві обставини. Зазначила що після розірвання шлюбу бажає залишити за собою прізвище [PERSON]. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомив, заяви про можливість розгляду справи у його відсутність не надав. На підставі вище вказаного, суд вважає за доцільне проводити заочний розгляд даної справи на підставі наявних у ній доказів, постановивши заочне рішення. Заслухавши пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, суд дав оцінку зібраним доказам, вважає, що позов слід задовольнити, оскільки є підстави для ухвалення рішення про задоволення позову, так як вимоги позивача є законними та достатньо вмотивованими і ґрунтуються на наявних у справі доказах. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч. 1 ст. 224 ЦПК України. В судовому засіданні встановлено, що сторони уклали шлюб, який був зареєстрований 10.01.1991 року у Будинку Урочистих Подій м. Дрогобич Львівської області, про що зроблено відповідний актовий запис № 3, що стверджується свідоцтвом про укладення шлюбу. Від даного шлюбу у них народилось дві доньки: Людмила та Христина, які вже є повнолітніми, мають свої сімї з якими проживають оремо. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Відповідно до положень ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Беззаперечно встановлено той факт, що сімя позивача та відповідача фактично розпалася, існує тільки формально, оскільки вони не підтримують шлюбних відносин, позивач твердо переконана, що міцної сімї у них не буде, примирення між ними неможливе, вони втратили один до одного почуття поваги та любові. Аналізуючи наведені докази, встановивши дійсні мотиви розлучення та зясувавши фактичні взаємини подружжя, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим і недоцільним, суперечило б інтересам сторін, а тому позов підлягає до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved