Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом до відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» посилаючись на те, що 28.12.2013 року між нею та відповідачем на території АР Крим в смт. Кировське Кировського району було укладено договір банківського вкладу № SAMDNWFD0070047870500, вклад «Стандарт» від 28.12.2013 року в розмірі 30 000,00 грн. з відсотковою ставкою 17 % річних, строком на 3 місяці, до 28.03.2014 року включно. Далі позивачем в позові зазначено, що відповідач починаючи з березня 2014 року спочатку тимчасово, а потім зовсім припинив свою діяльність на території АР Крим. Відповідач заблокував всі рахунки позивача. На письмову вимогу повернути вклади відповідач відмовився повернути вклади та сплатити відсотки, а тому позивач з посиланням на порушення його права як споживача прохає суд стягнути з відповідача на її користь суму банківського вкладу за договором № SAMDNWFD0070047870500, вклад «Стандарт» від 28.12.2013 року в розмірі 30 000,00 грн.; відсотки за користування грошовими коштами в період з 28.01.2014 року по 28.01.2016 року - 10 200,00 грн.; інфляційні збільшення з індексом інфляції - 29 631, 42 грн., а всього 69 831 грн. 42 коп. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги та їх обґрунтування, наполягаючи на задоволені позову. Представник відповідача Іванченко В.С. позов не визнала, надала до суду письмові заперечення на позов та пояснила, що у відповідача відсутній договір банківського вкладу щодо вкладу вищезазначених грошових коштів. Позивачем укладено договір банківського вкладу з філією ПАТ КБ «ПриватБанк» на території АР Крим, а тому [PERSON] необхідно звернутися з урахуванням російського законодавства до АНО «ФЗВ», оскільки зазначена структура знаходиться на окупованій території, а тому відшкодування необхідно проводити за рахунок майна ПАТ КБ «ПриватБанк», так як зазначена структура виконує зобов'язання за договорами депозитних вкладів. Банком не перевірялося чи є в наявності договори банківського вкладу, а тому представник відповідача вважає що позов позивача є безпідставний, оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем. Суд, вислухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази по справі, встановив наступне. В судовому засіданні належними документами встановлено, що 28.12.2013 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено договір вкладу №SAMDNWFD0070047870500, за яким банк прийняв від вкладника грошові кошти в сумі 30 000,00 грн. на строк 3 міс. до 28 березня 2014 р. зі сплатою відсотків за ставкою 17% річних. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України вбачається, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. П. 6 та п. 9 вищезазначеного договору вкладу передбачено та погоджено сторонами, що якщо по закінченню строку вкладу сторона не виявила банку бажання забрати свої засоби, вклад автоматично подовжується, ще на один термін. Строк вкладу подовжується неодноразово без явки сторони до банку. Сторони погодилися на право достроково розірвання справжнього договору при цьому повідомивши про це друг друга за два банківські дня до дати розірвання договору. Далі судом встановлено, що договір банківського вкладу № SAMDNWFD0070047870500, вклад «Стандарт» від 28.12.2013 року в розмірі 30 000,00 грн. був пролонгований, оскільки відповідачем не надано до суду документів про повернення зазначених вкладів по закінченню строку вкладу грошових коштів в розмірі 30 000 грн. Згідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1060 ЦК України вбачається, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Далі судом встановлено, що 15.10.2015 року позивач [PERSON] письмово звернулась до відповідача із заявою про повернення суми вищезазначеного банківського вкладу. 22.10.2015 року представником відповідача отримано заяву позивача про повернення суми банківських вкладів. 28.10.2015 року представник ПАТ «ПриватБанк» надав письмову відповідь, в якій зазначив що банк не може задовольнити вимоги позивача через запровадження Національним банком України надзвичайного режиму роботи в АР Крим та припинення діяльності банку на території АР Крим. Однак задоволення потреб позивача представляє для банку одне з найбільш пріоритетних завдань і банк робить все можливе для врегулювання ситуації і вирішення юридичних питань з виплати вкладів. У зв'язку з вищевикладеним суд не приймає до уваги доводи представника відповідача в частині того, що у позивача відсутній договір банківського вкладу, оскільки у відповідях наданих на заяву позивача про повернення банківського вкладу ПАТ «ПриватБанк» фактично визнав свою заборгованість. Суд звертає увагу, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не надав до суду письмових доказів, які б свідчили про те, що між позивачем та відповідачем не укладався зазначений договір банківського вкладу, не відкривався рахунок щодо розміщення вищезазначених грошових коштів за цим договорам, не надходили грошові кошти до банку в розмірі 30 000 грн., а також доказів на підтвердження припинення відповідних зобов'язань між позивачем та відповідачем, у зв'язку з їх виконанням. Також, суд не приймає до уваги письмові заперечення представника відповідача в частині того, що неможливо виконати умови договору, так як відділення банку, у якому укладено договір знаходиться на території Автономної Республіки Крим та вважає зазначене твердження безпідставним, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що територія Автономної Республіки Крим визначена як тимчасово окупована територія України. З метою забезпечення стабільності грошової одиниці України, захисту інтересів вкладників та інших кредиторів банків України, запобігання та уникнення ризиків у діяльності банків, беручи до уваги Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», Декларацію Верховної Ради України від 20 березня 2014 року № 1139-VII «Про боротьбу за звільнення України», Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим та тимчасово окупованій території України», враховуючи неможливість здійснювати Національним банком України банківське регулювання та банківський нагляд, валютний контроль і державний фінансовий моніторинг за діяльністю окремих банків та відокремлених підрозділів банків, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, а також неможливість виконання такими банками та відокремленими підрозділами банків вимог Законів України «Про банки і банківську діяльність», «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинних шляхом, або фінансування тероризму», Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», інших нормативно-правових актів Національного банку України, що свідчить про здійснення ними ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи кредиторів, у тому числі інших банків, правлінням Національного банку України прийнято постанову від 06 травня 2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя». П. 5 вказаної постанови передбачено, що банки, у тому числі й ПАТ КБ «ПриватБанк», зобов'язані припинити тільки діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України, тобто жодним нормативним актом не передбачено звільнення в здійсненні банківських операцій щодо банківських вкладів, які були здійсненні на території АР Крим підрозділом ПАТ КБ «ПриватБанк» . Відповідно до ч. 3 ст. 95 ЦК України, філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями. Юридична особа відповідає за своїми зобов'язаннями усім належним їй майном. Кримське регіональне управління ПАТ КБ «ПриватБанк», відповідно до ст. 95 ЦК України, є філією що розташована поза місцезнаходженням юридичної особи і не є юридичною особою, а відтак не може нести самостійну відповідальність перед клієнтом. Тобто, надання банківських послуг здійснює саме банк як юридична особа, а не його структурні одиниці (відділення, філії). Проте, якщо структурній одиниці надано відповідні повноваження (згідно з положенням, статутом, довіреністю) то вона має право укладати договори від імені банку. Стороною за договором у таких випадках є банк, а не його структурна одиниця. Відтак, саме банк, а не його структурна одиниця, має відповідати за зобов'язаннями, взятими на себе за укладеним договором. Отже, з врахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку, що уточнююча позовна заява позивача щодо стягнення суми банківського вкладу за договором банківського вкладу № SAMDNWFD0070047870500 вклад «Стандарт» від 28 грудня 2013 року в розмірі 30 000,00 грн. та відсотки за користування депозитом з 28.01.2014 року по 28.01.2016 року в розмірі 10 200,00 грн. підлягає задоволенню, оскільки в разі відсутності чи припинення діяльності підрозділу (філії) ПАТ КБ «ПриватБанк» в АР Крим, юридичну відповідальність перед позивачем покладено на ПАТ КБ «ПриватБанк», який зареєстрований та розташований по вул. Набережна Перемоги, буд. 50, м. Дніпропетровськ. Також, Європейський суд з прав людини у справі ZOLOTAS ПРОТИ ГРЕЦІЇ (No 2) зазначив наступне: «Суд зазначає, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави (Nejdet Sahin і Perihan Sahin проти Туреччини, [ВП], № 13279/05, § 56, 20 жовтня 2011 року)». Згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»: «суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права». Відмовляючись повернути кошти, які належать на праві власності Позивачу, Відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст.5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції. Крім того, ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України вбачається, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Індекс інфляції це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари і послуги, які купує населення для невиробничих цілей. Офіційний індекс інфляції розраховується Державним комітетом статистики України і визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні. Індекс інфляції у квітні місяці 2014 року за даними Державного комітету статистики України складає - 103.3 %; у травні 2014 року - 103.8 %; у червні 2014 року - 101.0 %; у липні 2014 року - 100.4 %; у серпні 2014 року - 100.8 %; у вересні 2014 року - 102.9 %; у жовтні 2014 року - 102.4 %; у листопаді 2014 року - 101.9 %; у грудні 2014 року - 103.0 %. Індекси інфляції у 2015 році за даними Державного комітету статистики України за січень - 103,1%; лютий - 105,3 %; березень - 110,8%; квітень - 114,0%; травень - 102,2%; червень - 100,4%; липень - 99.0 %; серпень - 99.2 %; вересень - 102.3 %; жовтень - 98.7 %; листопад - 102.0 %; грудень - 100.7 %. Відповідно до інформаційного листа ВГС України від 17.07.2012 № 01-06/928/2012 вбачається, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Отже, з врахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку, що уточнююча позовна вимога позивача про стягнення інфляційного збільшення з індексом інфляції з 28.03.2014 року по 16.02.2016 року за договором банківського вкладу № SAMDNWFD0070047870500 в розмірі 29 631, 42 грн. підлягає до задоволення виходячи з розрахунку заборгованості по банківському вкладу № SAMDNWFD0070047870500 із застосуванням індексу інфляції з квітня 2014 року по грудень 2015 року включно в розмірі: 40 200 грн. (сума заборгованості за депозитом) х (квітень 2014 року - 103.3 % х травень 2014 року - 103.8 % х червень 2014 року - 101.0 % х липень 2014 року - 100.4 % х серпень 2014 року - 100.8 % х вересень 2014 року - 102.9 % х жовтень 2014 року - 102.4 % х листопад 2014 року - 101.9 % х грудень 2014 року - 103.0 % х січень 2015 року - 103,1% х лютий 2015 року - 105,3 % х березень 2015 року - 110,8% х квітень 2015 року - 114,0% х травень 2015 року - 102,2% х червень 2015 року - 100,4% х липень 2015 року - 99.0 % х серпень 2015 року - 99.2 % х вересень 2015 року - 102.3 % х жовтень 2015 року - 98.7 % х листопад 2015 року - 102.0 % х грудень 2015 року - 100.7 % - індекси інфляції) - 40 200 грн. = (40 200 грн. х 173,71%) - 40200 = 29 631,42 грн. (інфляційне збільшення), оскільки у вищезазначений період часу відбулося знецінення грошових коштів, а отже обраний спосіб захисту позивачем ґрунтується на законові та відповідає вимогам ст. 625 ЦК України. Відповідно до ЗУ «Про судовий збір» та з врахуванням ст. 88 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 698,31 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved