Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання права власності на вклад на підставі укладеного договору про відступлення права вимоги (цесії), посилаючись на те що 12.01.2014р. між нею і відповідачем [PERSON] було укладено договір відступлення права вимоги (цесії), згідно п.1 якого відповідач (Цедент) відступив позивачу (Цесіонарій), а Цесіонарій набув право вимоги, належне Цедентові, і став кредитором за договорами банківських вкладів та банківських рахунків, укладеними між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Брокбізнесбанк». Однак, станом на 10.01.2015р. відповідач не визнає право власності позивача на вклад, яке позивач набув відповідно до договору, про що він повідомив позивача письмово. Визнання права власності позивача на вклад, яке позивач набув відповідно до договору, та набуття ним статусу вкладника в сенсі п. 4 ч.1 ст. 2 Закону з 12.01.2014 р. тягне за собою правові наслідки для Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «Брокбізнесбанк», які згідно ст. 27 Закону визначають вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами. Тому позивач вимушений звернутися до суду з позовом про визнання права власності на вклад, яке позивач набув відповідно до договору. В судовому засіданні представник позивача, позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові, та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, додатково наголосивши на тому, що відповідно до ст. 514 ЦК України та п. 3 ч. 1ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» позивач, разом з набуттям права власності на вклад, набув й статус вкладника за договором укладеним між відповідачем і Публічним акціонерним товариством «Брокбізнесбанк». Представник відповідача та відповідач в судове засідання не з'явились, надали заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги визнали в повному обсязі, проти заочного рішення не заочного рішення не заперечують. Представник 3-ї особи - ПАТ «Брокбізнесбанк» в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Представник 3-ї особи - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином у встановленому законом порядку, про поважність причини неявки суд не повідомляв. Суд вважає, за можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та постановити заочне рішення, проти чого не заперечує представник позивача, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку поданим доказам, вислухавши пояснення представника позивача, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 12.01.2014р. між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір відступлення права вимоги (цесії) №12/01/13, згідно п. 1 якого відповідач (Цедент) відступив позивачу (Цесіонарій), а Цесіонарій набув право вимоги, належне Цедентові, і став кредитором (договірне правонаступництво) за договорами банківських вкладів (депозитів) та банківських рахунків, укладеними між [PERSON] і Публічним акціонерним товариством «Брокбізнесбанк». Відповідно до п. 2 Договору позивач набув право вимагати від Банку сплатити суму боргу в розмірі 125 000 грн., який виник у зв'язку з наданням Цедентом Банку у тимчасове строкове користування грошових коштів за договорами з банком відповідно до умов договорів банківських вкладів та рахунків. Згідно п. 3 Договору з моменту підписання Договору позивач (Цесіонарій) набув статус вкладника у значенні цього терміна, що визначений у п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а саме: «вкладник - фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката». 12.01.2014р. між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] була укладена додаткова угода №1 до договору №12/01/3 відступлення вимоги (цесії) від 12.01.2014р., згідно п.1 якої сторони конкретизували, що під терміном «Договори з банком» (договорами банківських вкладів (депозитів) та банківських рахунків) в п. 1 Договору цесії №12/01/03 від 12.01.2014р., мається на увазі Договір № D_010348849 банківського строкового вкладу (депозиту) (Вклад «Золотий рік») від 04 березня 2013р., укладений між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Брокбізнесбанк» на суму 690 000 гривень. Відступлення права вимоги (цесії) та перехід права власності на грошові кошти за Договором відбулося за вказаним в п.1 цієї додаткової угоди договором банківського строкового вкладу (депозиту) (Вклад «Золотий рік») від 04 березня 2013р. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»: «вклад - кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті, які залучені банком від вкладника (або які надійшли для вкладника) на умовах договору банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або шляхом видачі іменного депозитного сертифіката, включаючи нараховані відсотки на такі кошти». Відповідно до п. 4 Договору право власності на суму боргу, визначеному у п. 2 цього Договору, перейшло від відповідача (Цедента) до позивача (Цесіонарія) з моменту підписання договору сторонами - тобто з 12.01.2014 р. Відповідно до листа від 10.01.2015р., відповідач [PERSON] не визнає право власності позивача на вклад, яке позивач набув відповідно до договору цесії, про що відповідач повідомив позивача письмово. Згідно ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач вважає, що має місце порушення його права (оспорення його права власності) відповідачем, так як саме позивач набув права власника вказаного вкладу і набув статусу вкладнику в сенсі п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з 12.01.2014р. Судом встановлено, що відповідно до постанови Правління Національного банку України від 28.02.2014р. № 107 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» до категорії неплатоспроможних», рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 28.02.2014р. №9 призначено уповноваженою особою Фонду за тимчасову адміністрацію в АТ «Брокбізнесбанк» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Куреного О.В. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня призначення уповноваженої особи Фонду припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів)) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Якщо в банку, що ліквідується, здійснювалася тимчасова адміністрація, з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку тимчасова адміністрація банку припиняється. Керівники банку звільняються з роботи у зв'язку з ліквідацією банку. Визнання права власності позивача на вклад, яке позивач набув відповідно до Договору (цесії), та набуття ним статусу вкладника в сенсі п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону з 12.01.2014р. тягне за собою правові наслідки для Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «Брокбізнесбанк», які згідно ст. 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначають вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами. Відповідно до частини 1 статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 ЦК України, передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вклад - це кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті, які залучені банком від вкладника (або які надійшли для вкладника) на умовах договору банківського вкладу (депозиту). За таких обставин виходячи з усіх зазначених норм закону, з матеріалів справи, позовної заяви та пояснень представників сторін в судовому засіданні, суд дійшов висновку про те, що позивач правомірно набув право власності на зазначений вклад, позивач став стороною договору банківського вкладу № D_010348849 банківського строкового вкладу (депозиту) (Вклад «Золотий рік») від 04 березня 2013р., укладеного між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Брокбізнесбанк», разом з чим набув статусу вкладника у цьому договорі у сенсі п. 4 ч.1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Відповідно ст.16 ЦК України передбачено право суду захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, якими обґрунтовується позов, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved