Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-22 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулась до суду із позовом до АТ «Юнекс Банк», в обґрунтування якого вказала, що рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 18.06.2020 р. /цивільна справа № 488/2856/19/, яке було змінено постановою Миколаївського апеляційного суду від 18.11.2020 р., з неї на користь АТ «Юнекс Банк» була стягнута заборгованість за Договором про комплексне банківське обслуговування від 18.07.2018 р. у сумі - 18 537,83 грн., із яких: 16 470,57 грн. - основна заборгованість за кредитом і 2 067,26 грн. - прострочена заборгованість. Позивач зазначає, що при розгляді вказаної цивільної справи суди першої та апеляційної інстанції не застосували наслідки недійсності нікчемного правочину, зокрема, не врахували, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, - відшкодувати вартість того, що одержано за цінами, які існують на момент відшкодування. Також позивач вказує, що перед укладенням кредитного договору їй як споживачеві не була надана повна та достовірна інформація про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, вартість усіх супутніх послуг, умови дострокового повернення кредиту та інші істотні умови договору, внаслідок чого були порушені її конституційні права як споживача кредитних послуг. Посилаючись на вищевикладене, позивачка у своєму позові просила суд: -підтвердити обставини нікчемності Договору про комплексне банківське обслуговування б/н, укладеного між нею та АТ «Юнекс Банк» та застосувати правові наслідки його нікчемності шляхом повернення його сторонами другій стороні у натурі усього, що вони одержали на виконання цього договору; -зобов`язати АТ «Юнекс Банк» надати розрахунок сум кредитних коштів, отриманих нею та сплачених нею коштів на погашення заборгованості за Договором про комплексне банківське обслуговування б/н з метою визначення розміру грошових коштів, які сторони повинні повернути другій стороні. За клопотанням позивача, ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 02.09.2021 р. до участі в справі як правонаступника відповідача було залучено ТОВ «Фінансова компанія «Омега Фінанс». Позивач у судове засідання не з`явилася, подала заяву про слухання справи у її відсутність, позов підтримала та просила його задовольнити. Представники відповідачів - АТ «Юнекс Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Омега Фінанс» у судове засідання не з`явилися, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, причини їх неявки суду невідомі. Зі згоди позивача, суд розглядає справу у порядку заочного провадження, на підставі наявних у ній доказів та постановляє заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-283 ЦПК України. Дослідивши надані суду письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи із наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 12 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Із матеріалів справи вбачається, що 18.07.2018 р. [PERSON] звернулась до АТ «Юнекс Банк» із анкетою-заявою на оформлення кредитної картки та встановлення кредитного ліміту у розмірі 29 990 грн. В анкеті-заяві зазначено, що [PERSON] ознайомилася і погодилася з публічною пропозицією банку на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, з умовами та правилами надання банківських послуг. Підписанням цієї анкети-заяви позивач акцептувалась та приєдналась до публічної пропозиції на укладення Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, що оприлюднена на офіційному сайті банку за електронною адресою: www.unexbank.com.ua., і погодилася з тим, що ця анкета-заява разом із публічною пропозицією та додатками до неї (правилами, умовами, тарифами) становить між клієнтом та банком договір про комплексне банківське обслуговування (договір). Відповідно до укладеного договору, 19.07.2018 р. було відкрито рахунок та надано [PERSON] платіжну картку з кредитним лімітом 29 990 грн. Через неналежне виконання [PERSON] своїх зобов`язань за кредитним договором, у липні 2019 р. АТ «Юнекс Банк» звернулося до суду із позовом про стягнення кредитної заборгованості /цивільна справа № 488/2856/19/. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 18.06.2020 р., яке постановою Миколаївського апеляційного суду від 18.11.2020 р. було змінено в частині вимог про стягнення основної та простроченої заборгованості, нарахованих відсотків та судових витрат. Зокрема, з [PERSON] на користь АТ «Юнекс Банк» була стягнута заборгованість за договором від 18.07.2018 р., станом на 18.06.2019 р. у сумі - 18 537,83 грн., яка складається із: 16 470,57 грн. - основна заборгованість за кредитом і 2 067,26 грн. - прострочена заборгованість. Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення прострочених відсотків за овердрафтом, пені та штрафів було залишено без змін. Дане підтверджується наявною у матеріалах даної справи копією постанови Миколаївського апеляційного суду від 18.11.2020 р. /а.с. а.с. 11-16/. Згідно з частинами 1,3 статті 1054 ЦК за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Згідно зі статтею 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК). Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина 1 статті 638 ЦК). Правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). В силу ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Цивільні правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними. Якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом (аналогічна позиція міститься у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03.10.2018 зі справи № 369/2770/16-ц, від 07.11.2018 зі справи № 357/3394/16-ц та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 зі справи № 916/3156/17). Такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Така позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року (справа № 916/3156/17 провадження № 12-304гс18). Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивачка посилалась на те, що договір про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб був укладений із порушенням Закону України «Про захист прав споживачів» і порушує її права як споживача кредитних послуг, зокрема, через ненадання банком у письмовій формі інформації про орієнтовну сукупну вартість кредиту, варіанти погашення кредиту, умови дострокового повернення кредиту, що в свою чергу є нечесною підприємницькою практикою. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на час укладення оспорюваного договору) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Частинами 2 та 4 ст. 11 цього ж Закону встановлені обов`язки кредитодавця про надання споживачу інформації про кредит та вимог змісту договору. Зокрема, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати детальнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Верховний Суд України у своїй постанові від 02.12.2015 року (справа №6-1341цс15) висловив правову позицію про те, що за змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Кредитний договір укладається в письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Між тим, із мотивувальної частини постанови Миколаївського апеляційного суду від 18.11.2020 р. вбачається, що між [PERSON] та АТ «Юнекс Банк» 18.07.2018 р. був укладений договір про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, шляхом приєднання до Публічної пропозиції на укладення Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб. Правова оцінка вказаному кредитному договору та його окремим положенням надавалась судами як першої так і апеляційної інстанції при розгляді цивільної справи № 488/2856/19, і зокрема, щодо неправомірності нарахування банком комісії за послуги, що супроводжують кредит, а саме - за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок клієнта. При цьому сплачена [PERSON] комісія у розмірі 5 560,84 грн. була зарахована до заборгованості зі сплати нарахованих відсотків та основного боргу (тіло кредиту). Також судовими рішеннями було відмовлено у задоволенні вимог АТ «Юнекс Банк» про стягнення з [PERSON] прострочених відсотків за овердрафтом, пені та штрафів через їх безпідставність та недоведеність. Аналізуючи доводи позивачки та надані нею письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що вимоги позивачки про підтвердження обставин нікчемності кредитного договору є безпідставними, недоведеними і задоволенню не підлягають. Крім того, зі змісту описової частини постанови Миколаївського апеляційного суду від 18.11.2020 р. вбачається, що на обставини нікчемності кредитного договору [PERSON] посилалась у своїй апеляційній скарзі і вони були предметом апеляційного розгляду. Висновки суду з цього приводу викладені у постанові від 18.11.2020 р., яка набрала законної сили. Щодо вимог позивачки про зобов`язання відповідача надати розрахунок сум, отриманих нею за кредитним договором та сплачених в рахунок погашення кредитної заборгованості, то суд вважає їх похідними від вимог, у задоволенні яких судом було відмовлено, а через це вони також не підлягають задоволенню. Доказів, які б спростовували висновки суду, судовим розглядом не здобуто. На підставі ст. 141 ЦПК України у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed