Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення пені за прострочення сплати аліментів. Свої вимоги обґрунтувала тим, що згідно рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська за виконавчим листом № 2-893 від 20.07.2006 відповідач повинен сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісяця, починаю з вересня 2015 року. Виконавчий лист було предявлено до виконання в Самарський відділ ДВС Дніпропетровського МУЮ. Однак, відповідач сплачував аліменти нерегулярно та в недостатньому розмірі, що ставило позивачку та їх доньку в скрутне матеріальне становище. Згідно довідки розрахунку державного виконавця заборгованість станом на 01.06.2018 складає 34675,71 гривень. У зв'язку з наявністю заборгованості позивач просить стягнути з відповідача суму пені за прострочення сплати аліментів у розмірі 100602,57 гривень, суму сплаченого судового збору, а також витрати на правову допомогу. Ухвалою суду від 27 листопада 2018 року відкрито провадження по справі та призначено до розгляду в судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження. Представник позивача у судове засідання не зявилась, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з'явився,\~\~належним чином\~повідомлений про час та місце розгляду справи, відомостей про причини неявки не надав, тому суд, згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, вирішує справу на підставі наявних у ній доказів (постановляє заочне рішення). Суд, дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 09 червня 2006 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 25 травня 2006 року та до досягнення повноліття (а.с.23). На виконання вищевказаного рішення Самарським районним судом м. Дніпропетровська за заявою [PERSON] було видано виконавчий лист (а.с.24). Згідно розрахунку заборгованості по аліментам, складеного державним виконавцем Самарського відділу\~державної виконавчої\~служби м.\~Дніпра Головного\~територіального управління\~юстиції у\~Дніпропетровській області, заборгованість [PERSON] за виконавчим листом № 2-893 від 20.07.2006 за період з вересня 2015 року по травень 2018 року включно становить 34675,71 гривень (а.с.6). Зазначений розрахунок боржником у встановленому законом порядку оскаржено не було, тому підстав вважати його невірним у суду немає. Так, стаття 18 Конвенції про права дитини 1989 року, ратифікована постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року, визначає обов'язок Держави-учасниці докладати всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Згідно із ч. 1\~ст. 196 СК України\~ у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.\~ Предметом доказування у справі про стягнення неустойки за порушення аліментного зобов'язання зокрема, являються обставини, які свідчать про наявність заборгованості, наявність його вини в її утворенні та обставин, які впливають на визначення остаточного розміру стягнення. Відповідно до роз'яснень, що містяться у п. 22\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», передбачена\~ст. 196 СК\~відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Виходячи з презумпції вини особи, яка прострочила виконання зобов'язання, відсутність вини в простроченні сплати аліментів повинен довести платник аліментів. Проте таких обставин відповідачем суду надано не було та судом в ході судового розгляду не встановлено. Згідно з приписами ч. 4\~ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Постанова [PERSON] Верховного Суду від 25.04.2018 р. справа № 572/1762/15-ц (реєстраційний 75296544) містить висновки про відступлення від висновків, які викладені в постанові Верховного Суду України від 01.07.2015 р. та в наступних\~постановах\~того ж суду, щодо застосування\~ст. 196 СК України. Так, за правовим висновком [PERSON] Верховного Суду пеня за прострочення сплати аліментів згідно з положеннями\~ст. 196 СК України, має розраховуватися виходячи з таких вимог закону. Статтею 180 СК України\~встановлений обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов'язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов'язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов'язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов'язання боржником. Після порушення боржником свого обов'язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов'язку сплатити аліменти. У\~статті 196 СК України\~не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов'язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Отже загальна сума пені за несплату або несвоєчасну сплату аліментів має розраховуватися за формулою: Zp=(A1Х1%ХQ1)+(A2Х1%ХQ2)+……….(AnХ1%ХQn), де: Zp - загальна сума пені за несплату або прострочення сплати аліментів, обраховується позивачем на момент подачі позову; A1 - нарахована сума аліментів за перший місяць; Q1 - кількість днів прострочення сплати суми аліментів за перший місяць; A2 - нарахована сума аліментів за другий місяць; Q2 - кількість днів прострочення сплати аліментів за другий місяць; An - нарахована сума аліментів за останній місяць перед подачею позову; Qn - кількість днів прострочення сплати аліментів за останній місяць. Пеня за заборгованість по сплаті аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Отже, зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої\~статті 196 СК України\~пені від суми несплачених аліментів суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. З матеріалів справи, зокрема розрахунку державного виконавця\~\~вбачається, що за період з вересня 2015 року по травень 2018 року включно відповідач [PERSON] допустив несплату аліментів на загальну суму 34675,71 гривень. Отже, виходячи з цих обставин справи, наведених вимог закону, суд перевіривши наведений позивачем у позові розрахунок пені, встановивши його правильність, приходить до висновку, що розмір пені за період з вересня 2015 року по травень 2018 року включно становить 100602,57 гривень. Однак, задовольняючи позовні вимоги [PERSON] частково суд враховує, що загальний розмір нарахованої пені перевищує її межі визначені ч. 1 ст. 196 СК України, тому до стягнення з відповідача підлягає пеня у розмірі 34675,71 гривень, що не перевищує 100% заборгованості боржника. Згідно ч. 1, ч. 2\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої\~статті 133 ЦПК України). Згідно зі\~статтею 137 ЦПК України\~витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони. 20 квітня 2018 року між адвокатом адвокатського обєднання «Дніпропетровська центрально міська юридична консультація» [PERSON] та позивачем [PERSON] був укладений договір про надання правової допомоги (а.с.9-10). Згідно квитанції № 09112018 від 09 листопада 2018 року за правову допомогу в представництві інтересів в судових органах, складанні позовної заяви та інших документів адвокат [PERSON] отримала від [PERSON] 3000,00 гривень (а.с.11). Таким чином, враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 346,76 гривень (1006,03*34675,71/100602,57), а також витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката у розмірі 1034,04 гривень (3000*34675,71/100602,57). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі\~статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір\~обґрунтованим.

Outcome: partial