Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом вказавши, що 18 серпня 2017 року між нею як споживачем та відповідачем як виконавцем, було укладено договір № 1808/1 на виготовлення і встановлення виробів із ПВХ з терміном фактичної передачі товару 11 вересня 2017 року. На виконання п. 3.2. договору нею відповідачу було сплачено грошову суму в розмірі 11670,00 грн., тобто 100% вартості товару, після отримання кої відповідач зобов'язаний був поставити та встановити товар з врахуванням п. 4.1. договору. Однак станом на теперішній час відповідач не дотримав строки поставлення і встановлення товару, що підтверджується не підписанням нею Акту приймання-передачі від 11 вересня 2017 р., на її звернення не реагує. Бездіяльністю відповідача їй було заподіяно моральної шкоди, яка полягає в її душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї та її стану здоровя відповідачем: вона являється інвалідом 3 групи та при наявності в її квартирі вікон старої конструкції температура кімнат була нижчого рівня, що є недопустимим при її захворюванні хребта. Просить суд розірвати договір № 1808/1 від 18 серпня 2017 р., укладеного між нею та ФОП [PERSON], стягнути з відповідача на її користь сплачену грошову суму в розмірі 11670,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 7000,00 грн. В судове засідання позивач та її представник не з'явились, надала заяву про розгляд справи за їх відсутності, вимоги позову підтримали, не заперечували проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлений своєчасно та належним чином, відзиву не надав. Згідно вимог ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з'явився в судове засідання, не повідомив причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Як встановлено судом, 18 серпня 2017 року між [PERSON] як споживачем та компанією «[INFO]» в особі фізичної особи-підприємця [PERSON] як виконавцем, було укладено договір № 1808/1 на виготовлення і встановлення виробів із ПВХ з терміном передачі товару відповідно до п. 4.1. договору - протягом 25-ти робочих днів (а.с. 6-7 - копія договору).. На виконання п. 3.2. договору [PERSON] було сплачено грошову суму в розмірі 11670,00 грн., тобто 100% вартості товару (а.с. 8 - копія чеку), що підтверджується також відповідним записом в п. 3.2 договорі. В строки, зазначені в п. 4.1. договору, відповідач зобов'язувався передати позивачу товар (п. 2.1. договору). Пунктом 2.5. договору сторони погодили, що виконання своїх зобов'язань виконавцем вважається з моменту підписання акту приймання-передачі. Однак в зазначені строки відповідач належним чином погоджені в договорі №1808/1 від 18.08.2017 р. умови не виконав. Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Закон України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 № 1023-XII регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. За правилами ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: захист своїх прав державою та належну якість продукції та обслуговування. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Частиною 1 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Якщо під час виконання робіт (надання послуг) стане очевидним, що їх не буде виконано з вини виконавця згідно з умовами договору, споживач має право призначити виконавцю відповідний строк для усунення недоліків, а в разі невиконання цієї вимоги у визначений строк - розірвати договір і вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення недоліків третій особі за рахунок виконавця. Зазначене кореспондується також з положеннями ст. 849 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 № 15-рп/2002 кожна особа має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту. Отже, позивач має право звернутись до суду із даним позовом для захисту порушеного права, тому зважаючи на викладені обставини суд вважає, що відповідачем порушені істотні умови договору щодо термінів поставки та передачі у власність позивача вікон із ПВХ, а тому заявлені вимоги про розірвання договору та стягнення коштів, сплачених на виконання договору № 1808/1 від 18.08.2017 р. є обґрунтованими. Належним чином повідомлений про дату слухання справи відповідач відзиву до суду та доказів на його підтвердження, не надав, тому враховуючи, що цивільне судочинство згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, так як відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, беручи до уваги, що обставини, на які посилається позивач, як на підстави для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Разом з тим, вимога про стягнення моральної шкоди регулюється ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції» від 19 травня 2011 року N 3390-VI, Цивільним кодексом України. Так, згідно п. 5 ч.1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Згідно пунктів 4,6 статті 1 Закону України «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції», потерпілий - споживач або користувач, якому завдано шкоду внаслідок дефекту в продукції. Шкода - завдані внаслідок дефекту в продукції каліцтво, інше ушкодження здоров'я або смерть особи, пошкодження або знищення будь-якого об'єкта права власності, за винятком самої продукції, що має дефект. Частиною 1 статті 5 вказаного Закону встановлено, що продукція є такою, що має дефект, у разі, коли вона не відповідає рівню безпеки, на яку споживач або користувач має право розраховувати виходячи з усіх обставин, зокрема пов'язаних з розробленням, виробництвом, обігом, транспортуванням, зберіганням, встановленням, технічним обслуговуванням, споживанням, використанням, знищенням (утилізацією, переробкою) цієї продукції, а також наданням застережень та іншої інформації про таку продукцію, у тому числі: 1) представлення продукції споживачеві або користувачеві, включаючи її вигляд, склад, упаковку, маркування та іншу інформацію про продукцію, її споживання, використання та знищення (утилізацію, переробку); 2) використання продукції, яке обґрунтовано можна передбачити; 3) час, коли продукцію було введено в обіг. Згідно статті 6 Закону України «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції», потерпілий повинен довести: 1) наявність шкоди; 2) наявність дефекту в продукції; 3) наявність причинно-наслідкового зв'язку між дефектом в продукції та шкодою. Потерпілий має право вимагати від виробника надання документації на продукцію, внаслідок дефекту в якій завдано шкоду, в обсязі, необхідному для доведення обставин, зазначених у частині першій цієї статті. Позивачем не доведено ні наявність дефекту товару, визначеного частиною 1 статті 5 ЗУ «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції», ні наявність дефекту визначеного пунктом 6 статті 1 вказаного Закону, тому вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Щодо посилань позивача, в якості обгрунтування заявленої суми моральної шкоди в розмірі 7000,00 грн., на те, що через наявність у неї в квартирі вікон старої конструкції, кімнатна температура була нижчого рівня та у зв'язку із цим вона хворіла і вимушена була перебувати в несприятливих умовах температурного режиму, суд вважає їх такими, що не мають причинно-наслідкового зв'язку із тим, що договір № 1808/1 від 18.08.2017 р. не було виконано. Вікна старої конструкції не були встановлені безпосередньо перед встановленням металопластикових вікон, та у разі неукладення спірного договору, вони могли б ще невизначений час стояти в квартирі позивача, що мало б наслідком її часті хвороби. Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки позивач положеннями ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнена від сплати судового збору, він підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підстави викладеного,

Outcome: partial