Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача [PERSON], третя особа: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району про позбавлення батьківських прав з тих підстав, що позивач є матір'ю малолітньої [PERSON], [INFO]. Батьком дитини в свідоцтві про народження зазначений відповідач, який на час реєстрації народження дитини мав прізвище [PERSON]. Спільне життя між позивачем та відповідачем не склалося у зв»язку з чим з 07 червня 2016 року вони проживають окремо, не мають спільного бюджету та не ведуть спільне господарство. Відповідач на даний час має іншу сім»ю та дитину від другого шлюбу. З червня 2016 відповідач не цікавиться життям доньки, свідомо самоусунувся від виконання батьківських обов'язків щодо виховання дитини, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не турбується про харчування, медичний огляд, лікування дитини, її матеріальне забезпечення, не спілкується з нею, не вітає на свята та дні народження, донька взагалі не пам'ятає свого батька. На сьогоднішній день відповідач не має уявлення про те, що відбувається з його дитиною, який стан її здоров»я, навіть не знає як виглядає його дитина, хоча має таку можливість. Відповідач тривалий час не забезпечує взагалі будь-якого батьківського виховання і піклування відносно доньки, тобто фактично відмовився від дитини, чим порушує вимоги ст.141, 150,157 СК України, відповідно до яких батько несе відповідальність за виховання, навчання та розвиток дитини. Отже, відповідач, як батько, який свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, може бути позбавлений батьківських прав у відношенні до його малолітньої доньки [PERSON], [INFO], оскільки відсутність з боку відповідача батьківського піклування і формальна наявність у нього батьківських прав суперечить інтересам дитини, порушує її права, а тому позивач вимушена звернутися до суду. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі та наполягала на його задоволенні з підстав, що викладені у позовній заяві. Додатково зазначила, що відповідач за останні два роки жодного разу не поцікавився життям дитини і навіть при їх раптовій зустрічі на вулиці, він уникає спілкування. Матеріальної допомоги на утримання дитини відповідач не надає, дитячий садок не відвідує та дитина взагалі не пам»ятає свого батька. Після того, як відповідач отримав позов про позбавлення його батьківських прав, його відношення до дитини не змінилося. Аліменти на утримання дитини в судовому порядку нею не стягувалися, оскільки відповідач заявив, що не буде їх сплачувати. На теперішній час нею також не заявлені позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини, так як вона побоювається відповідача, поведінка якого буває дуже агресивною і він може вчинити будь-які протиправні дії стосовно неї якщо довідається, що нею заявлено вимоги про стягнення аліментів. З наведених підстав вона відмовляється від отримання аліментів з відповідача на утримання їх дочки [PERSON] та не бажає, щоб суд їх стягував. Представник позивача адвокат [PERSON], яка діє на підставі ордеру серія ЗП № 052734, в судовому засідання позовні вимоги [PERSON] підтримала у повному обсязі, надала пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві та зазначила, що позивач разом із позовними вимогами про позбавлення батьківських прав не заявила вимогу про стягнення аліментів на утримання дитини, так як боїться фізичного впливу з боку відповідача і на даний час позивач також відмовляється від отримання аліментів. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з?явився по невідомим причинам. Про дату, час і місце судового засідання повідомлявся своєчасно та належним чином в установленому законом порядку. Відзив на позовну заяву він не надав. Через канцелярію суду надійшла заява відповідача [PERSON], засвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Студенцовою О.О. 26.03.2018 року, зареєстрованою в реєстрі за №309, відповідно до змісту якої відповідач [PERSON] (до реєстрації шлюбу [PERSON]) позовні вимоги щодо позбавлення його батьківських прав відносно малолітньої дочки [PERSON], [INFO], визнає в повному обсязі, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Також, просить розглянути справу у його відсутності та відсутності його представника по наявним матеріалам з урахуванням змісту цієї заяви(а.с.33). Представник 3-ої особи - органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району Іванченко О.С., яка діє на підставі довіреності, в судовому засіданні надала пояснення, аналогічні викладеним у письмовому висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON], який долучений до матеріалів справи(а.с.58-59). Суд, заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані по справі докази, у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 165 Сімейного Кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Судом встановлено, що позивач та відповідач проживали однією сім»єю без реєстрації шлюбу. Згідно свідоцтву про народження серії І-ЖС №248515, виданому Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, [PERSON] народилася [INFO], про що 18.03.2014 року складено відповідний актовий запис №141. Батьком у свідоцтві вказаний відповідач [PERSON], матір?ю - позивач [PERSON](а.с.8). Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження, державна реєстрація актового запису №141 про народження [PERSON] проведена відповідно до статті 126 Сімейного кодексу України(а.с.9-10). Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. З свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] вбачається, що Пендещук Дмитро Сергійович 15.10.2016 року зареєстрував шлюб з [PERSON], про що Заводським районним у м. Запоріжжі відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області складено відповідний актовий запис №199. Після реєстрації шлюбу чоловіку присвоєно прізвище [PERSON](а.с.36). Згідно даних паспорта громадянина України серії [NUMBER] [PERSON] з 04.10.2005 року значиться зареєстрованою за адресою [ADDRESS](а.с.6). Відповідно до Акту обстеження умов проживання Відділу по Заводському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради від 01.12.2017 року в однокімнатній квартирі за адресою [ADDRESS] постійно проживають [PERSON] з дочкою [PERSON]. В помешканні створені належні умови для виховання, розвитку та проживання дитини, санітарно-гігієнічні умови задовільні (а.с.11). Згідно інформації, наданої КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4» [PERSON], [INFO] перебуває на диспансерному обліку, потребує нагляду отоларинголога. Інформація щодо особи, яка здійснювала догляд за хворою дитиною та випадків недбайливого ставлення батьків до стану здоров?я дитини відсутня, але рекомендації лікаря виконувались в повному обсязі(а.с.13). Положенням ч.7,8,9 ст. 7 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства. Згідно ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХII(78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитини такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування(пункт 1 статті 18 цієї Конвенції. У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і у всякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, малолітня дитини, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір»ю. Відповідно до ч.1,2 ст. 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки та інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Отже, з урахуванням положень Конвенції про права дитини пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток, встановлює основні засади державної політики у цій сфері є Закон України «Про охорону дитинства». За змістом статей 11,18 вказаного Закону кожна дитина має право на проживання в сім»ї разом з батьками або в сім»ї одного з них та на піклування батьків. Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до вимог ст.ст. 150,155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватись батьківські права. З аналізу вище зазначених норм та з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, в рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків. Як зауважив Європейський Суд з прав людини (далі по тексту - ЄСПЛ) у ряді рішень з цього приводу, визначаючи, чи був такий захід, як позбавлення батьківських прав, «необхідним у демократичному суспільстві», слід проаналізувати, чи може він найкраще задовольняти інтереси дитини. Водночас ЄСПЛ нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага. Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельно оцінювати низку факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам'ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (п.79 рішення ЄСПЛ від 10 січня 2008 у справі «Кірнс проти Франції» (Kearns v. France) (заява № 35991/04). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним ( п. п. 94-102. рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09). Позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересам дитини і ці інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. Статтею 150 Сімейного кодексу України закріплені обов'язки батьків по вихованню та розвитку дітей, у числі яких передбачені турбота про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, підготовки її до самостійного життя. Ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов'язків є підставою для покладання на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч.1 п.2 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до характеристики, наданої дитячим навчальним закладом №163 малолітня [PERSON] другий рік відвідує заклад. За період відвідування дитиною закладу батько дитини [PERSON] жодного разу не з»являвся, ніякої участі у вихованні дитини не приймав(а.с.12). Відповідно до довідки ПАТ по газопостачанню та газифікації «Запоріжгаз» позивач [PERSON] працює на підприємстві з 11.06.2013 року та її заробітна плата за період з липня по грудень 2017 року становить 33765,60грн.(а.с.15). За місцем роботи позивач [PERSON] характеризується позитивно(а.с.14). Згідно інформації, наданої департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради, відповідач [PERSON] був зареєстрований за адресою [ADDRESS] з 31.101.2000 по 13.10.2017 року(а.с.23). Відповідно до Акту обстеження умов проживання [PERSON] від 06.04.2018 року вбачається, що квартира за адресою [ADDRESS], яка позивачкою у позовній заяві зазначена як місце проживання відповідача, у листопаді 2017 року продана, нові власники не знайомі з відповідачем [PERSON], його місцезнаходження їм невідоме(а.с.45). Згідно копії паспорта громадянина України [NUMBER] [PERSON] з 03.11.2017 року значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS](34). З заяви [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії I-ЖС № 179077 виданим Заводським районним у м. Запоріжжі відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 199 від 15.10.2016 року), посвідченої 26.03.2018 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Студенцовою О.О. вбачається, що цією заявою батько малолітньої [PERSON], [INFO] повідомляє, що позовні вимоги про позбавлення батьківських прав визнає в повному обсязі, всі обставини, що викладені позивачем у позовній заяві він також визнає, проти задоволення позовних вимог не заперечує(а.с.33). Відповідно до вимог ч.2 ст. 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору, у тому числі спору про позбавлення батьківських прав. Враховуючи, що малолітня [PERSON], [INFO] досягла лише чотирирічного віку, суд приходить до переконання, що вона у такому віці, ще не здатна висловити свою думку щодо вирішення спору про позбавлення її батька [PERSON] батьківських прав. Згідно з роз'ясненнями, що містяться у п.15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Згідно наданого суду висновку органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району, з урахуванням інтересів малолітньої дитини, визнано доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої доньки [PERSON], [INFO](а.с.58-59). Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що позивач [PERSON] є її дочкою, з якою у неї гарні стосунки. З відповідачем [PERSON] вона ніяких стосунків не підтримує. З 2016 року її дочка та відповідач однією сім»єю не проживають. У зареєстрованому шлюбі вони не перебували, але від спільного життя мають дочку [PERSON], батьком якої є відповідач. З 2016 року відповідач дитиною не цікавиться, матеріальної допомоги на її утримання не надає, дитячий садок не відвідує, на свята та дні народження дитину не вітає, подарунків не дарує і навіть якщо побачить раптово дитину на вулиці, він приховується і до дитини не підходить. Вважає, що дитина відповідачу не потрібна. Під час спільного проживання однією сім»єю її дочки з відповідачем, він вчиняв сварки, застосовував фізичну силу і дочка його боїться. Свідок [PERSON] суду пояснила, що підтримує з позивачем дружні стосунки, відповідача також знає, але ніяких стосунків з ним не підтримує. Вона разом з позивачем [PERSON] та дітьми відвідує різні гуртки, але батька дитини вона ніколи з дитиною не бачила, як і не бачила його на дитячому майданчику. Батька з дитиною вона не бачила з 2016 року незважаючи на те, що зустрічається з позивачем і її дочкою майже кожного дня. Дитячий садок батько [PERSON] також не відвідує і навіть ніколи не вітав дитину із днем народження. Зі слів позивача їй відомо, що відповідач ніколи їй не дзвонив і дитиною він взагалі не цікавиться, має нову сім»ю. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що позивач [PERSON] є хрещеною матір»ю її дитини, відносини між ними добрі. Відповідача вона також знає, але ніяких стосунків з ним не підтримує. У той період часу коли позивач і відповідач проживали разом, відповідач мало приділяв уваги сім»ї і позивач майже постійно сама займалася дитиною. Відповідач не брав участі у житті дитини, та наданий час ухиляється навіть від випадкової зустрічі з дитиною. Жодного разу батька з дитиною на прогулянці вона не бачила. Відповідач з позивачем не спілкується та дитиною не цікавиться. Одного разу вона зустрілася з відповідачем на вулиці, він розповідав їй про себе, але про свою дитину нічого не спитав. Ніяких стосунків батько з дитиною не підтримує та не турбується про неї, матеріальної допомоги не надає. Практика Європейського суду з прав людини (справа Хант проти України від 07.12.2006 року) свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Суд вважає, що подача відповідачем до суду заяви про визнання ним позовних вимог щодо позбавлення його батьківських прав відносно малолітньої дочки фактично свідчить про його свідоме небажання виконувати свої батьківські обов'язки, від виконання яких він фактично самоусунувся та не виконує їх протягом тривалого періоду часу. Вказана заява відповідача також підтверджує відсутність у відповідача будь-якого інтересу до своєї дочки та байдужість до її життя. Отже, суд в діях відповідача вбачає саме його винну поведінку в ухиленні від виконання обов'язку як батька у відношенні до його малолітньої дочки [PERSON]. При вирішенні спору по суті, суд також приймає до уваги висновок органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району від 23.04.2018 року про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON](а.с.58-59). Таким чином, в судовому засіданні достовірно встановлений і підтверджений належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами той факт, що відповідач [PERSON] тривалий період часу з дитиною родинних зв»язків не підтримує, не проявляє до дитини щонайменшої батьківської турботи, не піклується про свою малолітню дитину [PERSON], [INFO], ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню та матеріальному забезпеченню своєї малолітньої дочки, та взагалі не спілкується з дитиною, не цікавиться станом її здоров'я, не надає їй доступу до культурних та інших духовних цінностей, не проявляє до дитини щонайменшої батьківської турботи та уваги, долею дитини, її розвитком не цікавиться, хоча має таку можливість, не відвідує дошкільний навчальний заклад, який відвідує дитина, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не опікується її духовним розвитком та підготовкою до самостійного життя, що свідчить про свідоме ухилення та нехтування відповідачем своїх обов'язків по вихованню дитини і є підставою для позбавлення його батьківських прав відносно малолітньої дитини на підставі п.2 ч.1 ст. 164 СК України, враховуючи, що право малолітньої дитини [PERSON] на належне виховання і утримання, турботу про здоров»я, фізичний та духовний розвиток з боку її батька [PERSON] порушено, та підлягає судовому захисту. Відповідно до ст.51,52 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народженні вони у шлюбі чи поза ним. Обов»язок батьків щодо утримання дитини до досягнення нею повноліття також закріплений у статті 180 Сімейного кодексу України. Отже, діючим законодавством України передбачений саме обов'язок, а не право батьків утримувати свою неповнолітню дитину до досягнення повноліття і цей обов'язок стосується обох батьків. Згідно ч. 2,3 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділені Державного ощадного банку України та зобов'язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Позивач [PERSON] при подачі до суду позову про позбавлення відповідача батьківських прав не заявила позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини. В судовому засідання позивач зазначила, що вона відмовляється отримувати аліменти від відповідача. Відповідно до положень ч. ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з роз'ясненнями, що містяться у п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК України та з урахуванням положень частини четвертої статті 10 ЦПК України(яка на даний час кореспондується з ч.1 ст.13 ЦПК України), вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. Наприклад, суд має право вийти за межі заявлених вимог і з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину одночасно з позбавленням батьківських прав (частина друга статті 166 Сімейного кодексу України). Враховуючи вищевикладене, суд незважаючи на відсутність у позовний заяві вимоги позивача [PERSON] про стягнення з відповідача [PERSON] аліментів на утримання дитини, вважає за необхідне у даному випадку вийти за межі позовних вимог і з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на утримання дитини згідно з вимогами ч.2 та 3 ст. 166 СК України, оскільки підстав для звільнення відповідача від обов'язку утримувати дитини у розумінні ст. 188 СК України судом не встановлено. Частиною 3 ст. 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Позивач [PERSON] в суді заявила, що не бажає отримувати аліменти з відповідача та зазначила, що відповідач працює, але достовірно місце його роботи їй невідоме. Таким чином, суд приходить до переконання, що у даному випадку необхідно визначити розмір аліментів у частці від заробітку(доходу) відповідача, оскільки ч.3 ст. 166 СК України встановлює обов'язок суду при задоволенні позову про позбавлення батьківських прав одночасно прийняти рішення про стягнення аліментів на утримання дитини. Частка заробітку(доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом(ч.1 статті 183 СК України). Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Відповідно до вимог ч.2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» установлено прожитковий мінімум для основних соціальних і демографічних груп населення, а саме - дітей віком до 6 років: з 1 січня 2018 року - 1492 гривні, з 1 липня - 1559 гривень, з 1 грудня - 1626 гривень.Таким чином, мінімальний розмір аліментів, встановлений законом у розмірі 50% від прожиткового мінімуму для дитини віком до 6 років на час розгляду справи становить 746,00грн.. Відповідач є особою працездатного віку, має задовільний стан здоров»я. При визначені розміру аліментів, суд у відповідності зі ст. 182 СК України враховує стан здоров»я та матеріальне становище як дитини, так і платника аліментів, наявність у відповідача іншої малолітньої дитини, про що суду було повідомлено позивачем, а також враховує інші обставини, що мають істотне значення і вважає за можливе стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] у розмірі 1/6 частки його заробітку(доходу) щомісяця і до досягнення дитиною повноліття. Суд вважає, що визначення аліментів у розмірі 1/6 частики заробітку(доходу) відповідача призведе до відповідності їх засадам справедливості, добросовісності та розумності, визначених ч.9 ст. 7 СК України. При цьому суд виходить із необхідності захисту інтересів дитини, шляхом забезпечення можливості одержання коштів у розмірі необхідному та достатньому для забезпечення її гармонійного розвитку. Положеннями ч.1 ст. 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Враховуючи, що позивач [PERSON], яка є матір»ю дитини, відмовляється отримувати аліменти від особи, яка позбавляється батьківських прав, про що нею неодноразово було наголошено в судовому засіданні, суд вважає за необхідне перерахувати аліменти на особистий рахунок дитини у відділені Державного ощадного банку України та зобов'язати позивача відкрити особовий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Крім того, при вирішенні спору по суті, враховує вимоги ст.ст.12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач в судове засідання з'явився, не надав відзиву на позов, не надав суду жодних доказів, якщо у нього такі малися, що спростовують доводи позивача і надані ним докази в обґрунтування позовних вимог, а навпаки, надав нотаріально засвідчену заяву про визнання позовних вимог в повному обсязі, а тому суд, на підставі вище наведених та оцінених доказів, у їх сукупності, прийшов до переконання про необхідність задоволення позову в повному обсязі.

Outcome: approved