Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, який в ході розгляду справи неодноразово уточнювала, в редакції від 04.06.2018 р. просила суд визнати факт спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 2005 р. до моменту реєстрації шлюбу 16.06.2017 р. [PERSON] та [PERSON], виділити у спільну часткову власність їй 2/3 частини: житлового будинку [ADDRESS] нежитлового приміщення [ADDRESS], виділивши відповідачу по 1/3 частини вказаних об'єктів нерухомого майна. В обґрунтування позову зазначила, що перебуває з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 16 червня 2017 року, однак до реєстрації шлюбу з 2002 року вони з відповідачем зустрічалися, а з 2005 року по вересень 2017 року проживали однією сім'єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство, мають дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], які проживають з нею та перебувають на її утриманні. З 2005 р. по 2013 р. вони разом з дітьми проживали однією сім'єю в будинку відповідача, який він придбав в 2005 р. по [ADDRESS], який в подальшому ним був проданий. З 20.08.2013 р. після купівлі відповідачем за його особистим проханням у неї житлового будинку по [ADDRESS], який вона придбала 22.03.2013 р., вони стали всі разом проживати там до вересня 2017 року. Крім того, доказами спільного проживання є копії договорів добровільного страхування від нещасних випадків їх спільних дітей за 2015 р., довідка ПАТ «Криворіжгаз» про розрахунок платежів за їх адресою. В період цивільного шлюбу у 2007-2008 роках відповідачем було придбано в особисту приватну власність чотири нежитлових приміщення, які на даний момент здаються відповідачем в оренду: по [ADDRESS] магазин «[INFO]» (колишній магазин «[INFO]»), по [ADDRESS] магазин «[INFO]», по [ADDRESS] магазин «[INFO]» та по [ADDRESS] магазин «[INFO]». Доказом того, що вона, як дружина та партнер, приймала участь у веденні сумісної приватної підприємницької діяльності, пов'язана з придбаним нерухомим майном, є копія свідоцтва про державну реєстрацію її як фізичної особи-підприємця, копії квитанцій про здачу звітів до УПФУ за 2008-2009 р.р., копії договорів з продавцями за 2008 р., тощо. Тому враховуючи проживання з нею їх спільних дітей, просить суд відступити від засад рівності та задовольнити заявлені вимоги. Ухвалою суду від 10 листопада 2017 року було відкрито провадження у справі та призначено дату судового засідання. Ухвалою суду від 25 квітня 2018 року за клопотанням представника позивача витребувано з Комунального підприємства Дніпропетровської обласної ради «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» інформаційну довідку про власника квартири [ADDRESS]. Ухвалою суду від 10 липня 2018 року за заявою представника позивача забезпечено позов, шляхом накладення арешту на нерухоме майно, а саме: домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] та нежитлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS]. В судовому засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON] наполягали на задоволенні заявлених вимог з підстав, викладених в позові. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позов не визнали з підстав, викладених у відзиві на позов. В обґрунтування відзиву зазначено, що позивач не зазначає, з якої саме дати в 2002 році вони почали зустрічатися з відповідачем. Крім того, він в 2005 році перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який був розірваний 22 серпня 2005 року. Після розірвання вказаного шлюбу, він деякий час проживав у цивільному шлюбі з іншою жінкою, [PERSON], з якою мали спільну квартиру по [ADDRESS]. Вказівка позивача на те, що нею в березні 2013 року було придбано будинок по [ADDRESS], свідчить про те, що у них на той час не було спільного господарства та майна, кожен вів окреме господарство. Крім того, вказаний будинок він придбав за гроші, отримані від продажу будинку [ADDRESS]. Позивач, будучи приватним підприємцем, орендували у нього в 2008-2009 р.р. приміщення магазину на той час «[INFO]», що також є доказом підтвердження ведення окремого господарства. Після продажу будинку по [ADDRESS], позивач переїхала до своєї матері та разом вони почали з нею проживати як чоловік та жінка однією сім'єю після закриття кримінальної справи відносно неї до 16 червня 2017 р., коли офіційно оформили шлюб. Він ніколи не створював з позивачкою приватних підприємства, вона була лише фізичною особою-підприємцем, а це різні речі. Все майно, зазначене позивачкою, він придбав за свої особисті кошти та до 2013 року не проживав з [PERSON] однією сім'єю, не вів з нею спільне господарство та не купував майно, тому просить в задоволенні позову відмовити. Свідок [PERSON] суду пояснила, що відповідача знає дуже давно. [PERSON] з'явилася в житті [PERSON] десь в 2013 р., то бігала до нього, то бігала від нього. До кінця 2013 року вони разом не проживали, а з 2014 року стали жити разом по [ADDRESS] м. Кривого Рогу. Свідок [PERSON] суду пояснив, що жив з 2009 року по 2011 рік по сусідству з [PERSON] по [ADDRESS], в його огороді був будинок відповідача. В 2009 році [PERSON] познайомилася з [PERSON], однак проживали не постійно разом: то сходилися, то розходилися. Іншої жінки за цією адресою у [PERSON] він не бачив, в будинок він не був вхожий. В період з 2009 р. по 2011 р. [PERSON] ніде не працювала. Свідок [PERSON] суду пояснила, що знає [PERSON] з кінця жовтня 2011 р., коли вони шукали приміщення для оренди. Вони познайомилися, уклали договір оренди. В 2012-2013 р.р. вони приїздили на шашлик та бачили там [PERSON] та дітей. [PERSON] тоді жив по вул. Луговій. Бачила декілька разів [PERSON], однак постійно вона там не жила, також не не бачила, чи вони вели спільне господарство, чи не вели, [PERSON] не жила однією сім'єю з [PERSON], їздила до матері. В 2014 році їх викликав слідчий з приводу того, що [PERSON] поїхала в село вкравши гроші та цінності у [PERSON]. В 2014 році вони помирились з [PERSON], він купив будинок у [PERSON] по вул. Янки Купали та вони переїхали туди. В 2014 році вони вже жили як одна сім'я, в 2016 р. та 2017 р. разом сім'ями влітку їздили відпочивати на море. [PERSON] з 2012 р. ніде не працювала. Вислухавши сторони та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Як встановлено судом, сторони з 16 червня 2017 року перебувають в зареєстрованому шлюбі (а.с. 8 - копія свідоцтва про шлюб) та є батьками [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с. 10,11 - копії свідоцтв про народження). Відповідно до статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Згідно з частинами 1, 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до частини 1 статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя. Відповідно до частини першої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Пункт 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснює, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактично шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року (справа № 6-148цс12). Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суд встановлює факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Відповідно до частини п'ятої статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших, не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Стаття 392 ЦК України про визнання права власності не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 7 вересня 2016 року у справі № 6- 727цс16, від 08 червня 2016 року у справі № 6-2253цс15. Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч. 1 статі 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 5,6 статті 81 ЦПК України). Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Так, згідно наданої суду довідки голови квартального (вуличного) комітету № 30 Довгинцівського району м. Кривого Рогу Дніпропетровської області № 112 від 03.10.2017 р., [PERSON] проживала з 2005 р. по 2013 р. за адресою: [ADDRESS] разом з [PERSON], вони вели спільне господарство (а.с. 12 - копія довідки). Однак зазначене спростовується показаннями свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], допитаних в судовому засіданні та які відповідно до ст. 90 ЦПК України суд приймає в якості доказів та які чітко вказали період спільного проживання сторін як чоловіка та жінки однією сім'єю - з 2014 року. Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку з господарчими спорудами та земельною ділянкою від 22 березня 2013 р., укладеного між [PERSON] як продавцем та [PERSON] як покупцем, остання придбала житловий будинок з господарчими спорудами, який в цілому складається з житлового будинку А-1 загальною площею 72,4 кв.м., житловою площею 34,1 кв.м., літня кухня Б, сарай Г, вбиральня В, душ Д, водо колонка І, замощення ІІ, огорожа-1, калітка-2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] з земельною ділянкою, на якій він розташований (а.с.13-14,15 - копії договору, витягу), що не оспорюється самою позивачкою та підтверджує доводи відповідача про те, що на той час вони мали окремий бюджет, оскільки будинок придбаний нею одноособово. За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, станом на 20.10.2017 р. право власності на домоволодіння з земельною ділянкою за адресою [ADDRESS], зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 23.07.2013 р. (а.с.29-30 - копія інформації). Згідно вказаного договору, укладеного між [PERSON], як продавцем та [PERSON] як покупцем, останній придбав у власність будинок за 125098,00 грн. та згідно пункту 12 вказаного договору стверджував, що на день укладення цього договору він в шлюбі та у фактичних шлюбних стосунках не перебуває, грошові кошти, що витрачаються ним на придбання житлового будинку з господарчими спорудами та земельною ділянкою є особистими. Особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти (чи їх частку), витрачені на купівлю зазначеного нерухомого майна, у тому числі відповідно до ст. 65, 74 та 97 Сімейного кодексу України, відсутні (а.с. 70-72). Вказаний договір чинний, не визнаний недійсним чи нікчемним, згідно його тексту сторонам умови договору зрозумілі, вони усвідомлюють значення своїх дій, ознайомлені з текстом договору, про що свідчать їх підписи та що не спростовано позивачем. При цьому суд бере до уваги наявність в матеріалах справи копії свідоцтва про розірвання шлюбі від 22 серпня 2005 р. між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 67) та наявність в 2007 році цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про вселення, встановлення порядку користування жилим приміщенням, зобов'язання не чинити перешкоди в користуванні ним та відкриття окремого особистого рахунку (а.с. 77). Посилання позивача в якості доказу на факт підтвердження спільного проживання з відповідачем, наявність договорів добровільного страхування від нещасних випадків, укладених [PERSON] 04.06.2015 р., 01.09.2015 р., 20.09.2016 р., в інтересах дітей, не свідчить про зазначені нею факти спільного проживання. Крім того, зазначений період (2015-2016 р.р.) відповідачем не оспорюється. Зазначене стосується і довідки про забезпечення житловою площею та розмір платежів за природний газ від 21.07.2015 р. (а.с. 19). Що стосується ведення позивачем підприємницької діяльності та наявних в матеріалах справи договорів між нею як приватним підприємцем та працівниками за 2008 р. (а.с. 20-25), то суд звертає увагу на те, що в копіях як цих договорів, так і в повідомленні про взяття на облік платника страхових внесків, тощо, зазначене місце проживання позивача як [ADDRESS], а отже не може вважатися підтверджуючим фактом проживання в той період однією сім'єю з [PERSON]. В договорі № 112 на технічне обслуговування РРО від 26.03.2008 р. взагалі відсутні дані позивача (а.с. 26-27). Постанова прокурора від 29 грудня 2008 р. (а.с. 28) не спростовує твердження відповідача про те, що він здавав в оренду [PERSON] магазин «[INFO]», оскільки згідно вказаної постанови, звернення до правоохоронних органів було за заявою позивача, а грошові кошти були викрадені з кабінету завідуючої магазином. За повідомленням Новолатівської сільської ради від 15.03.2018 р. (а.с.85) [PERSON] була зареєстрована в [ADDRESS], з 23.10.2006 р. по 19.08.2013 р., 19.03.2013 р. вона знялась з реєстрації в зв'язку з виїздом в м.Кривий Ріг, Довгинцівський район (з її слів). В ухвалі Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 листопада 2014 року у кримінальній справі за обвинуваченням [PERSON] в скоєнні кримінального правопорушення за ст. 185 ч.3 КК України, зазначено про те, що потерпілий [PERSON] просить закрити кримінальне провадження, відкрите за його заявою, у зв'язку з відмовою його від обвинувачення з посиланням на те, що [PERSON] є членом його сім'ї (а.с. 75). Таким чином, з 2014 року наявне документальне підтвердження факту спільного проживання сторін як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, що також не заперечується відповідачем у справі. Враховуючи зазначене суд вважає встановленим факт спільного проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу саме з листопада 2014 року по момент реєстрації шлюбу у встановленому законом порядку - 16 червня 2017 року. Посилання на періодичне спільне проживання з 2002 р. не є достатнім для визнання факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу у розумінні статті 74 СК України, без наявності інших ознак сім'ї, враховуючи те, що судом встановлено, що у період 2008 року позивач у документах вказувала своє місце реєстрації, а також постійного проживання. Ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат тощо, позивачем не доведено, а інші наведені позивачем доводи спростовуються письмовими матеріалами справи. Що стосується вимог про виділення в спільну часткову власність їй 2/3 частини: житлового будинку [ADDRESS] нежитлового приміщення [ADDRESS], то будинок по [ADDRESS] було придбано 23 липня 2013 р., тобто до встановлення факту спільного проживання сторін, а приміщення [ADDRESS], згідно архівної справи станом на 31.12.2012 р. КП ДОР «Криворізьке БТІ» (а.с. 97) зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 13.02.2008 р., тобто також в період до встановленого судом факту спільного проживання сторін. Тому, оскільки позивачем не надано допустимих доказів про придбання спірного майна внаслідок спільної праці та внаслідок проживання однією сім'єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу у період, упродовж якого було придбано спірне нерухоме майно, суд вважає заявлені вимоги в цій частині недоведеними. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилаються сторони, частково знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, оскільки цивільне судочинство згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Частинами 1,2 статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. В зв'язку з частковим задоволенням позову, судові витрати, понесені позивачем, підлягають частковому відшкодуванню. Крім того, відповідно до частин 9,10 статті 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. Враховуючи викладене, суд вважає необхідним скасувати заходи забезпечення позову, встановлені ухвалою Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 липня 2018 року. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial