Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] у якому просила визнати останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказала, що розірвала шлюб із відповідачем 13.05.2009. [PERSON] зареєстрований, але не проживає в квартирі, яка належить на праві приватної власності [PERSON] понад десять років, перешкод у доступі до житла не має, витрати по утриманню не несе, своїх речей не зберігає. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином. До початку розгляду справи надала суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача, позов підтримує та просить задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи сповіщався завчасно і належним чином. Повістка відповідачу надсилалася за зареєстрованим у встановленому законом порядку. Відповідно п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси вважається, що днем вручення судової повістки. Фіксування судового засідання технічним записом не здійснювалося відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній докази, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 19.11.2019 квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору дарування від 29.11.2006. Позивач змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . [PERSON] зареєстрований, але не проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідками Виконавчого комітету Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області № 512 від 09.04.2019, № 1279 від 30.09.2019, № 1096 від 22.08.2019. Вказана обставина підтверджується також актами № 1/04-912 від 22.08.2018, № 1/04-524 від 09.04.2019, № 1/04-1028 від 30.09.2019, складеними зі слів сусідів депутатом Вишневої міської ради Пишним С.В . На момент пред`явлення позову відповідач лишається зареєстрованим у належній позивачу квартирі. Втім, всі витрати, пов`язані з утриманням майна, несе позивач, зокрема, оплачує за відповідача комунальні послуги. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправне позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла. Оскільки інше не встановлено чинним законом, договором, на підставі якого встановлено сервітут, відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сім`ї права користування помешканням. Відповідно до п.1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). У зв`язку з цим суд приходить до висновку, що є достатні правові підстави для виправданого, тобто законного втручання у гарантоване ст. 8 Конвенції право кожного на повагу до свого житла для визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] , на підставі вимог ст. 405 ЦК України, і тому позов підлягає задоволенню. Враховуючи викладене та

Outcome: approved