Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-23 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулась до суду із вказаним позовом , яким просила суд визнати недійсним Кредитного Договору № НАА0GK15670077 від 05 вересня 2007 року, що укладений між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «ПриватБанк» та застосування до сторін наслідки недійсності правочину визнавши недійсним Договір іпотеки реєстровий № 863 від 05.09.2007 року, укладений між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «ПриватБанк» - Філія «Харківське головне регіональне управління» Публічного Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», посвідчений Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], щодо квартири № 62, розташована по пр. Героїв Сталінграда, у будинку № 148-В, у м, Харкові, яка була придбана 05 вересня 2007 року [PERSON], згідно договору купівлі-продажу від 05.09.2007 за реєстровим № 853 та зобовязавши Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу [PERSON] виключити з Реєстру іпотек та заборон відчуження записи про іпотеку та заборону відчуження предмету іпотеки а саме - належної [PERSON] квартири № 62, розташована по пр. Героїв Сталінграда, у будинку № 148-В, у м. Харкові, яка була придбана 05 вересня 2007 року [PERSON] [PERSON], згідно договору купівлі-продажу від 05.09.2007 за реєстровим № 853. В обґрунтування заявлених вимог позивачем вказано про те, 05.09.2007 року між позивачем, [PERSON], та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено Договір про надання кредиту № HAA0GK15670077 (далі за текстом - Кредитний договір) за яким банк мав надати позивачу кредиті кошти шляхом видачі готівки через касу Банка на строк з 05 вересня 2007 року по 03 вересня 2027 року включно, у вигляді не поновлювальної кредитної лінії в розмірі 33 604,63 дол. США (тридцять три тисячі шістсот чотири дол. США 63 центи) на придбання нерухомості в сумі 28 000,00 дол. США, сплату страхових платежів у сумі 5 604,63 дол. США на строк з 05 вересня 2007 року по 03 вересня 2.027 року включно. У той же день, (05 вересня 2007 року) з метою забезпечення виконання зобовязань Позичальника за Кредитним договором, між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватВанк» було укладено Договір іпотеки, посвідчений Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], щодо квартири № 62, розташована по пр. Героїв Сталінграда, у будинку № 148-В, у м. Харкові, яка була придбана 05 вересня 2007 року [PERSON], згідно договору купівлі-продажу від 05.09.2007 за реєстровим № 854, іпотечний договір зареєстрований у реєстрі за № 863. Окрім того, 05 вересня 2007 року нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] накладено заборону на відчуження зазначеної у договорі квартири, № 62, розташована по пр. Героїв Сталінграда, у будинку № 148-В, у м. Харкові, вказана заборона зареєстрована у реєстрі за № 884 Про порушення своїх прав, у звязку із укладенням та виконанням означених договорів, позивач, згідно позовної заяви дізналась після ухвалення Конституційним Судом України рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011, у звязку із чим звернулись до суду із даним позовом. У судовому засіданні представник позивача позовну заяву підтримав на викладених у ній підставах, представник відповідача просив застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову. Вислухавши позиції сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позову у звязку із наступним. Згідно з вимогами частини третьої статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України. Не підлягають доказуванню обставини, визначені ст.61 ЦПК України, зокрема ті, які визнано сторонами чи визнані судом загальновідомими. Відповідно до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобовязання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобовязується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Стаття 14 Цивільного кодексу України зазначає, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Стаття 526 даного Кодексу вказує, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обігу або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику у розміру та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», роз'яснив, що відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, якій не вчинено. Зокрема, не є укладеним правочин (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладання (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Сторони дійшли згоди про істотні умови договору, позивач отримала кредитні кошти та розпорядилась ними на власний розсуд. Як вказано позивачем у позовній заяві, про порушення своїх прав вона дізналась після ухвалення Конституційним Судом України рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011, із розглядуваним позовом до суду звернулась 10.03.2015 року. Загальна позовна давність, відповідно до ст.257 ЦК України, встановлюється тривалістю у три роки. Як зазначено у пункті 5 названої постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9, у відповідності зі статтями 215 та 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним і про застосування наслідків її недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину можуть бути заявлені як однієї із сторін правочину, так і іншою зацікавленою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Чинне законодавство не визначає коло осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням угод недійсними. Що стосується заявлення представником відповідача застосування строків позовної давності до вимог позивача, суд приходить до наступного. Відповідно до частин третьої і четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Отже, щодо можливого вчинення правочину внаслідок обману за обставин на які посилається позивач то за умови сумлінності та елементарної обачності [PERSON] могла і реально мала змогу перед укладенням та під час укладення оспорюваних угод дізнатися про умови договірних зобовязань та перевірити їх. Таким чином, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою і для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України), однак в задоволенні заявлених позовних вимог [PERSON] суд вважає слід відмовити по суті, оскільки позивачем не надано належних і допустимих доказів в обґрунтування заявлених ним вимог. Відповідно до ст.ст. 212, 213 ЦПК України, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно ї законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та визначеного позивачем предмета спору, суд приходить до висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог. Враховуючи те, що у задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено, в силу вимог ст. 88 ЦПК України, слід відмовити і щодо стягнення з відповідача на користь [PERSON] судових витрат. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed