Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом та просить суд визнати легковий автомобіль BMW539і 2000 року випуску реєстраційний номер [NUMBER] спільною сумісною власністю подружжя її з відповідачем та залишити вказаний автомобіль у власності відповідача, стягнувши з нього на її користь вартість Ѕ частини автівки в сумі 114693,00 грн., посилаючись на відмову відповідача в добровільному порядку розділити їх спільне з ним майно. В обґрунтування вимог зазначила, що з 13 грудня 2008 року перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який 12 вересня 2018 року між ними розірвано. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей. Під час шлюбу вони придбали за спільні кошти автомобіль марки (моделі) BMW539і, 2000 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Автомобіль зареєстрований на відповідача та знаходиться в його користуванні. Оскільки спірне майно є неподільною річчю, виходячи з вартості автомобіля, згідно мережі Інтернет, оскільки самостійно вона позбавлена визначити вартість авто, в зв`язку з відсутністю домовленості щодо порядку поділу майна, що є їх спільною сумісною власністю, просить задовольнити заявлені вимоги. В ході розгляду справи позивач [PERSON] звернулася до суду із заявою про зменшення позовних вимог та в редакції заяви від 04.03.2018 р. (а.с. 58-59) просила суд визнати легковий автомобіль BMW539і 2000 року випуску реєстраційний номер [NUMBER] спільною сумісною власністю подружжя її з відповідачем по 1/2 частині кожному з подружжя, стягнувши з відповідача на її користь 1/2 частину автомобіля в сумі 103\~901,57 грн., виключивши автомобіль із спільної сумісної власності. Ухвалою суду від 12 жовтня 2018 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 06 лютого 2019 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про закриття провадження у справі. Ухвалою суду від 04 квітня 2019 року витребувано з Приватного підприємства «Ліалекс експерт» експертну оцінку автомобіля BMW530 2000 року випуску реєстраційний номер [NUMBER] , яка проводилась приватним підприємством «Ліалекс експерт» для купівлі-продажу зазначеного транспортного засобу 13 лютого 2018 року, та, в разі наявності відеозапис проведення огляду вказаного автомобіля при його оцінці. Ухвалою суду від 18 липня 2019 року за клопотанням представника відповідача призначено у справі судову автотоварознавчу експертизу, щодо дійсної ринкової вартості автомобіля «BMW 530i», р/н [NUMBER] , 2000 року випуску, ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] ; чи проводився відновлювальний ремонт автомобіля після ДТП та/або горіння, починаючи з 01.01.2018 року. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Примаков К.О. наполягали на задоволенні заявлених вимог з підстав, викладених в позові, просили стягнути 1/2 частину вартості автомобіля з врахуванням проведеної експертизи за ухвалою суду. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] заявлені вимоги не визнали з підстав, викладених у відзиві на позов та відповіді на відзив. Представник [PERSON] суду пояснила, що матеріальне становище [PERSON] на час розгляду справи підтверджується відповідними письмовими доказами, тобто він не має матеріальної можливості здійснити компенсацію від вартості транспортного засобу: його дохід є низьким, він зобов`язаний здійснювати щомісячні обов`язкові витрати на утримання двох неповнолітніх дітей. Крім того, компенсація може бути надана лише за його згодою, а відповідач такої згоди не надає. Тому просить в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування відзиву (а.с. 25-26) зазначено, що дійсно під час сумісного проживання з позивачкою ними було придбано спірний автомобіль, який був зареєстрований на нього та знаходився в його користуванні. Однак з квітня по червень 2018 року він знаходився за межами України, в той час як транспортний засіб перебував у фактичному володінні та користуванні позивачки. В цей час в процесі експлуатації вона завдала автомобілю значних пошкоджень, чим значно знизила його вартість. автомобіль внаслідок недбалої експлуатації позивачкою та ряду мікроаварій втратив свій товарний вигляд та переважну більшість нормальних експлуатаційних характеристик. У зв`язку зі значними пошкодженнями та нетоварним зовнішнім виглядом транспортного засобу, 20 липня 2018 року він вимушений був його продати за досить невелику суму на авто майданчик ТОВ «Трансмехбуд-2015». Факт продажу підтверджується актом приймання-передачі транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, між суб`єктом господарювання та уповноваженим дилером, складним між ним та ТОВ «Трансмехбуд-2015». Вказаний правочин був здійснений ним під час перебування в шлюбі та з дозволу дружини. Кошти, одержані від продажу авто, він витратив в інтересах родини більшу частину суми він відразу особисто віддав позивачці, частину коштів було витрачено на побутові потреби в період шлюбу, частину коштів він декількома частинами після кожної чергової вимоги позивачки, перераховував на банківську картку доньки, що підтверджується чеками на суму 2236,0 грн. Тому оскільки спірний автомобіль було відчужено в період шлюбу, з дозволу дружини та гроші витрачені в інтересах сім`ї та на її потреби, в задоволенні вимог просить відмовити. В обґрунтування відповіді на відзив (а.с.36) зазначено, що автомобіль є неподільною річчю. Щоб вирахувати вартість автомобіля, позивач звернулась до інтернет мережі, згідно різних сайтів продажу авто, середньо-ринкова вартість такого автомобіля наразі складає 229386,00 грн., тому позивачка й просить стягнути з відповідача 1/2 частину вартості автомобіля, посилаючись на норми частини 2 статті 71 СК України. Крім висловлювань, що відповідач був з квітня по червень 2018 р. за межами країни та позивачка користуючись в цей час авто пошкодила його, знизивши вартість та той факт, що він продав авто 20.07.2018 р., правочин був вчинений в період шлюбу та більшу частину він витратив на родину, зазначене не підтверджено жодними фактами, що не відповідає положенням статей 12 та 81 ЦПК України. Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Як встановлено судом, сторони з 13 грудня 2008 року перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с. 7 копія свідоцтва про шлюб), який рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 вересня 2018 року між ними розірвано. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей (а.с. 8,9 копії свідоцтв про народження). Відповідно до\~статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У частині першій\~статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з\~статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша\~статті 69 СК України). Відповідно до частини першої\~статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. На підставі викладеного суд, застосувавши презумпцію спільності майна подружжя за статтею 60 СК України, дійшов висновку, що сторони перебуваючи у шлюбі набули у власність автомобіль BMW530і 2000 року випуску реєстраційний номер [NUMBER] , що не заперечується також відповідачем, тому вказане майно належить їм на праві спільної сумісної власності та підлягає поділу. У пункті 30\~постанови Пленуму Верховного Суду України\~від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Частиною другою\~статті 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до\~статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. З аналізу змісту наведеної норми можна дійти висновку, що при укладенні одним із подружжя договору відчуження об`єкту спільного майна, який виходить за межі дрібного побутового правочину, зокрема, як у даному випадку - відчуження спільного автомобіля, має бути письмова згода другого з подружжя посвідчена нотаріально. Під час розгляду справи відповідач не довів суду, що відчуження спільного автомобіля було здійснено за згодою позивачки, зокрема за наявності її письмової згоди, а кошти від його реалізації були використані на потреби сім`ї. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Позивач обрала спосіб захисту своїх прав шляхом стягнення на свою користь вартості належної їй частки спільного майна, що узгоджується з положеннями частини другої статті 16 ЦК України. Встановивши вказані вище обставини, з урахуванням наведених норм, суд виходить з того, що спірний автомобіль входить до складу спільного майна подружжя та оскільки відповідач порушив майнові права позивача на належну їй частку у праві спільної сумісної власності на автомобіль, відчужив це майно без згоди останньої та використав кошти на власні потреби, дійшов висновку, що ці права підлягають судовому захисту шляхом стягнення з відчужувача належної їй частки від вартості цього автомобіля (постанова Верховного Суду від 15 листопада 2018 року у справі № 128/1761/15-ц). За висновками експерта № 257/19 по визначенню ринкової вартості від 12 листопада 2019 року, наданих на виконання ухвали суду від 18 липня 2019 року, ринкова вартість автомобіля BMW530d 2000 року випуску реєстраційний номер [NUMBER] , складає 131928,08 грн. На вказаному автомобілі встановлені сліди відновлювального ремонту кузова наступних деталей: капот, крило переднє праве та переднє ліве, двері передні праві, двері задні праві, крило заднє праве, крило заднє ліве. Встановити чи проводився відновлювальний ремонт автомобіля після ДТП, та/або горіння, немає можливості, так як це питання виходить за межі компетенції товарознавця (а.с. 134-160). Зазначену вартість автомобіля відповідач під час розгляду справи не спростував жодним належним доказом, іншої вартості не довів. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що сторонами під час шлюбу набуто у власність автомобіль BMW530і, проте вказане майно відчужено [PERSON] без згоди [PERSON] , тому вона має право на компенсацію 1/2 частини вартості цього майна (постанова Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 405/352/15-ц). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Положеннями ч. 1 статі 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилаються позивач, частково знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, оскільки цивільне судочинство згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Згідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частинами 1,2 статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат: судового збору в сумі 1146,94 грн., сплачений нею при подачі позову (а.с.1), тому оскільки позов підлягає задоволенню частково, суд з врахуванням положень ст. 141 ЦПК України вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати в розмірі 659,65 грн. (65964 гривень 04 коп. (задоволена судом сума до відшкодування) * 1146,94 грн. (суму сплаченого судового збору) /114693 гривень 00 коп. (ціну позову), стягнувши їх з відповідача на користь позивача. Крім того, частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 5 частини 3 статті 133 ЦПК України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Згідно частини 1 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 3 статті 137 ЦПК України визначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі № 372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. Позивачем надано в підтвердження понесених витрат на правничу допомогу надано ордер, довіреність на надання юридичних послуг від 17.09.2018 р.(а.с. 17-20), розрахунок витрат, понесених нею на отримання правничої допомоги, платіжний документ про сплату витрат в сумі 6500,00 грн. Оскільки відповідачем не заявлено вимог про зменшення розміру витрат на правничу допомогу в зв`язку з не співмірністю витрат, вимоги в цій частині підлягають задоволенню. В частині стягнення витрат за проведення експертиз суд вважає необхідним відмовити, оскільки при винесенні рішення суд керується висновками експертизи, проведеної за клопотанням відповідача та сплаченої ним, що підтверджується наданою суду копією квитанції. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial