Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення компенсації за частку у спільному майні, а саме просить стягнути з відповідача [PERSON] на її користь компенсацію 1/2 частки у праві спільної власності автомобіля марки Chery Amulet A 15 2008 року випуску державний номер [NUMBER] у розмірі 30068,69 грн. та припинити її право власності на 1/2 частку автомобіля марки Chery Amulet A 15 2008 року випуску державний номер [NUMBER]. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 19.06.1999 року між позивачем та відповідачем за цим позовом був укладений шлюб, який на підставі рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 31.08.2011 року був розірваний. Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 21 січня 2016 року по справі №328/2198/15-ц, яке набрало законної сили 02 лютого 2016 року, було поділено спільне майно подружжя. Вказаним рішенням визнано за [PERSON] та [PERSON], право власності за кожним по 1/2 частині на автомобіль марки Chery Amulet А 15, номер шасі Y6DDA11B88D029034, LVVDA11B88D029034, 2008 року випуску, державний номер АР 8649 BE. Зазначеним рішенням було встановлено, що спільний автомобіль перебуває у володінні та користуванні [PERSON], який використовує його для роботи у таксі. Також вказаним рішенням встановлено, що вартість автомобіля станом на 22.06.2015 року складає 60137,39 грн. З цією вартістю автомобіля позивач погоджується, тому не вбачає необхідності проводити нову експертну оцінку, тим більше що автомобіль знаходиться у володінні та користуванні відповідача. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Оскільки позивач має право власності на 1/2 частку автомобіля, стягненню з відповідача підлягає: 60137,39 грн./2 = 30068 грн. 69 коп. Відповідач тримає автомобіль у себе та не дає можливості позивачу користуватись автомобілем. Позивач зверталась з цього приводу до органів Національної поліції, на що отримала висновок про припинення перевірки за її заявою у звязку з відсутністю складу злочину у діях [PERSON] Також позивач зверталась до відповідача з письмовою пропозицією викупити у неї 1/2 частку автомобіля, а у випадку відмови від викупу, укласти договір про встановлення порядку користування спільним автомобіль. Відповідач отримав вказаного листа 05.03.2016 року, однак на вказаний лист жодним чином не реагує. З наведеного вбачається, що між сторонами виник спір щодо користування спільним майном. За таких обставин позивач вимушена захищати свої інтереси в судовому порядку. Позивач в судовому засіданні позов підтримала та пояснила, що автомобілем не користується з червня 2011 року. В червні 2015 року подала позов до відповідача про стягнення аліментів. Вона зверталась до відповідача з приводу користування спірним автомобілем, його продажу та подальшого поділу грошових коштів, надсилала йому відповідні листи. Згоди з відповідачем щодо автомобіля не дійшли. Останній раз бачила спірний автомобіль у відповідача в 2013 році. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та пояснив, що рішенням Токмацького районного суду за позивачем визнане право власності на 1/2 частину спірного автомобіля. Автомобіль залишений у спільній частковій власності сторін. Щодо мирного врегулювання спору то зазначена дія є правом, а не обовязком сторін. На сьогоднішній день спір між сторонами не врегульовано, а тому звернулися до суду з вказаним позовом. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, та надав до суду письмові заперечення (а.с. 57-59). Пояснив, що між сторонами була усна домовленість проте, що після розірвання шлюбу він сплачує кредит за спірний автомобіль, а позивач відмовляється від стягнення компенсації вартості її частки автомобіля. Він отримав зазначений позивачем лист, але з ним не згоден. Оскільки він виплатив частину кредиту за автомобіль, вважає, що автомобіль повинен бути в його користуванні. Він не має коштів для виплати компенсації. У нього народилась дитина, отримує дохід від тимчасових заробітків, утримує матір інваліда 1 групи. Автомобіль перебував у його користуванні. Після розірвання шлюбу він продовжує користуватися спірним автомобілем, який знаходиться у нього за адресою: Запорізька область, Токмацький район, с. Покровське (змінене Жовтневе), вул. Антипенка, 15. Автомобіль потребував, на момент складення звіту про оцінку транспортного засобу станом на 22 червня 2015 року, та на даний момент потребує капітального ремонту. Дійсна вартість автомобіля визначена у звіті. Він пропонував позивачу вкласти кошти в капітальний ремонт автомобілю, проте [PERSON] не погодилася з його пропозицією. Продавати автомобіль він не бажає. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала. Пояснила, що відповідач не має коштів сплатити компенсацію, має на утриманні дитину, дружину та матір. Він не має офіційної роботи. Звіт оцінки спірного автомобіля не є належним доказом, він не містить його дійсну вартість на момент розгляду справи. Сума компенсації є для відповідача не підйомною. Спірний автомобіль перебуває у непридатному стані. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 21 січня 2016 року Токмацьким районним судом Запорізької області ухвалене рішення в справі №328/2198/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, яким позовні вимоги задоволено частково. В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнано за [PERSON], та [PERSON], право власності на 1/2 частину автомобіля марки Сhery, модель Аmulet А 15, типу легковий сєдан, номер шасі Y6DDА11В88D029034, LVVDA11В88D029034, об'єм двигуна 1597, державний номер [NUMBER], 2008 року випуску, за кожним. Автомобіль марки Сhery, модель Аmulet А 15, типу легковий сєдан, номер шасі Y6DDА11В88D029034, LVVDA11В88D029034, об'єм двигуна 1597, державний номер [NUMBER], 2008 року випуску залишено у спільній частковій власності [PERSON] та [PERSON]. В іншій частині первісного позову та зустрічного позову відмовлено. Вказане рішення Токмацького районного суду Запорізької області набрало законної сили 02 лютого 2016 року (а.с. 8-14). При розгляді вказаної цивільної справи було встановлено, що спірний автомобіль марки Сhery, модель Аmulet, державний номер [NUMBER], 2008 року випуску, придбано [PERSON] та [PERSON] в період перебування у шлюбі, за спільні кошти, для сімї. Автомобіль марки Сhery, модель Аmulet, державний номер [NUMBER], 2008 року випуску, придбано [PERSON] та [PERSON] в період перебування у шлюбі, за кошти подружжя та отриманого кредиту, який виплачували в період шлюбу спільно. [PERSON] було надано суду для огляду оригінали квитанцій та копії яких знаходяться в матеріалах справи №328/2198/15-ц про сплату за кредитним договором оформленим на придбання автомобілю за період з серпня 2008 року по жовтень 2011 року. Після розірвання шлюбу позивач за первісним позовом, [PERSON], сплачував за кредитним договором оформленим на придбання автомобілю, про що він надав відповідні оригінали квитанцій при розгляді справи №328/2198/15-ц про сплату за кредитним договором оформленим на придбання автомобілю за період з листопада 2011 року по червень 2013 року. Вартість автомобіля марки Сhery, модель Аmulet, державний номер [NUMBER], 2008 року випуску, складала 60 137,39 грн., що підтверджується звітом про оцінку колісного транспортного засобу № 01 від 22.06.2015 року і сторонами вказана вартість автомобілю не оспорювалася. Також судом було встановлено, що автомобіль перебував у користуванні [PERSON] (відповідача у справі). Після розірвання шлюбу він продовжує користуватися спірним автомобілем, який знаходиться у нього за адресою: Запорізька область, Токмацький район, с. Покровське (змінене Жовтневе), вул. Антипенка, 15. Відповідно до положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. 03 березня 2016 року позивач направила відповідачу листа, в якому запропонувала відповідачу викупити у неї 1/2 частину спірного автомобіля за 30068,69 грн. У разі відмови від викупу пропонувала укласти договір про встановлення порядку користування спірним майном. Відповідач отримав лист 05.03.2016 року. Зазначені обставини підтверджуються копією листа, рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 15-16). 09 березня 2016 року позивач звернулась до Токмацького ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області з заявою про невиконання [PERSON] рішення суду. Перевірка за її повідомленням припинена у зв'язку з відсутністю у діях [PERSON] складу злочинів, передбачених ч.1 ст.189, ст.194 КК України. Зазначені обставини підтверджуються висновком за заявою [PERSON] від 15.03.2016 року (а.с. 17-18). Сторони не досягли угоди щодо користування спірним автомобілем, яким одноосібно користується відповідач. Вартість автомобіля станом на 22.06.2015 року становить 60137,39 грн., що підтверджується звітом №01 про оцінку колісного транспортного засобу від 22.06.2016 року (а.с. 20-24). Відповідач має на утриманні малолітню дитину [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 60). В провадженні Токмацького районного суду Запорізької області перебувала цивільна справа №328/1476/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного боргу подружжя за договором «Автопакет» №07/2008/1319ФФап від 04.07.2008 року. 04 серпня 2016 року позивач, [PERSON], звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення компенсації за частку у спільному майні, а саме просить стягнути з відповідача [PERSON] на її користь компенсацію 1/2 частки у праві спільної часткової власності автомобіля марки Chery Amulet A 15 2008 року випуску державний номер [NUMBER] у розмірі 30068,69 грн. та припинити її право власності на 1/2 частку автомобіля марки Chery Amulet A 15 2008 року випуску державний номер [NUMBER]. Судом встановлено, що автомобіль марки Chery Amulet A 15 2008 року випуску державний номер [NUMBER] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON], частка кожного із співвласників становить 1/2 частині автомобілю. Вартість автомобіля марки Сhery, модель Аmulet, державний номер [NUMBER], 2008 року випуску, на час проведення оцінки складала 60 137,39 грн., а належна позивачу, [PERSON], частка становить 30068,69 грн. Спірним автомобілем користується тільки відповідач [PERSON] і добровільно відмовляється відшкодувати вартість належної [PERSON] частки, позивачка просила припинити її право власності на 1/2 частку автомобіля марки Chery Amulet A 15 2008 року випуску державний номер [NUMBER] та стягнути з відповідача на її користь компенсацію 1/2 частки у праві спільної часткової власності автомобіля марки Chery Amulet A 15 2008 року випуску державний номер [NUMBER] у розмірі 30068,69 грн. Автомобіль є неподільною річчю, оскільки відповідно до частини 2 ст. 183 ЦК України має ознаки неподільних речей, так як поділ без втрати його цільового призначення є неможливим. Випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно регулюються ст. 364 ЦК України. Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. При цьому слід також враховувати, що в силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України тощо. Зазначені правові висновки містяться в ухвалі колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 19 березня 2008 року про стягнення грошової компенсації вартості майна, в постановах Верховного Суду України від 19лютого 2014 року в справі №6-4цс14, від 13 січня 2016 року в справі №6-2925цс15. В Аналізі деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ, Верховний Суд України зазначив, що у порядку, встановленому ст. 364 ЦК, з дотриманням вимог ст. 370 ЦК щодо рівності часток співвласників, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду, здійснюється і виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим у силу неподільності речі (автомобіль, музичний інструмент тощо), співвласник у такому випадку має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Причому компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Не можна вважати усталеною практику вирішення справ зазначеної категорії з питання, чи є підставою для відмови в позові неможливість співвласників (наприклад, у зв'язку з їх матеріальним становищем) виплатити компенсацію, чи не призведе покладення на них такого обов'язку до звернення стягнення на квартиру і її примусового продажу. Разом із тим зазначеною нормою передбачено, що обов'язковою умовою призначення грошової компенсації є лише згода співвласника, який заявив вимоги про виділ частки, і не передбачається обов'язковість згоди інших співвласників на такий виділ та не ставиться право співвласника на виділ у залежність від згоди інших співвласників і мотивів, з яких власник має намір реалізувати своє право на виділ. Верховний Суд України зауважив, що суди повинні з'ясовувати питання, чи має реальну можливість співвласник-відповідач сплатити грошову компенсацію у спорах за позовом співвласника, коли позивач погоджується на грошову компенсацію (частина 2 статті 364 ЦК). Разом із тим це не є і не може бути визначальним моментом і єдиною підставою для відмови в позові. Суди, як правило, відмовляють у стягненні з відповідача такої компенсації з огляду на те, що відповідач стверджує про неможливість виплатити суму, а перевірити правдивість такого твердження немає можливості. У такій ситуації спір залишається невирішеним. Із такими мотивами судів погодитись не можна, оскільки право співвласника на виділ частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні не може бути обмежене іншими співвласниками і такому праву співвласника, що виділяється, кореспондується обовязок інших співвласників сплатити грошову компенсацію частки, розмір якої визначається з дійсної вартості майна. Згідно з п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року N 14 враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Неприпустимим є витребування і приєднання до справи матеріалів на підтвердження висновків і мотивів рішення після його ухвалення. Якщо докази у справі зібрані в порядку, передбаченому статтями 132, 133, 140 та частиною четвертою статті 191 ЦПК, суд може обґрунтувати ними рішення лише за умови, якщо вони були ним оголошені в судовому засіданні, пред'явлені для ознайомлення особам, які беруть участь у справі, та досліджені в сукупності з іншими доказами. При ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до п. 13 постанови Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» від 12 червня 2009 року N 5 докази, які збираються або подаються сторонами (показання свідків, письмові чи речові докази), повинні стосуватися суті спору (предмета та підстави позову). Докази, які не стосуються справи й предмета доказування (стаття 58 ЦПК), або одержані з порушенням порядку, встановленого законом, або якими не можуть бути підтверджені певні обставини справи (стаття 59 ЦПК), судом не повинні прийматися. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» судам надане наступне розяснення. Розглядаючи і вирішуючи цивільні справи на засадах змагальності та диспозитивності, суди відповідно до положень статей 10, 11 ЦПК повинні розяснювати особам, які беруть у ній участь, їх права та обовязки, попереджувати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей 58, 59 ЦПК про належність і допустимість доказів. Зокрема, статтею 57 ЦПК передбачено, що доказом у справі є пояснення сторін, третіх осіб та їх представників, допитаних як свідків. Тому пояснення зазначених осіб, отримані не за процедурою допиту свідків (стаття 184 ЦПК), не можуть використовуватися як засіб доказування. Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. За таких обставин тягар доказування щодо неможливості сплати компенсації за частку автомобілю несе відповідач. Суду не надані відповідачем докази щодо утримання ним матері [PERSON], яка, відповідно до довідки МСЕК, є інвалідом першої групи. Його пояснення суд не приймає як доказ, адже вони отримані не за процедурою допиту свідка. Відповідач не надав жодних належних та допустимих доказів того, що не має можливості сплати позивачу компенсацію за її часту у спільному майні та те, що зазначена позивачем сума є для нього не підйомною,тобто відповідач не подав доказів, які підтверджували б його матеріальний (фінансовий) стан та свідчили б про неможливість сплатити позивачеві компенсацію за частку у спільному майні. Доводи представника відповідача щодо необхідності попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду як передбачено ст. 365 ЦК України, суд не бере до уваги оскільки до спірних правовідносин положення ст. 365 ЦК України не застосовуються. Аналізуючи зміст статей 364 та 365 ЦК України, варто зауважити, що в них містяться принципово різні юридичні конструкції, різні підстави припинення права спільної власності, а тому норми статей 364 і 365 ЦК України є взаємовиключними й одночасно застосовуватись не можуть. Такий висновок суду узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини. У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. В п. 41 рішення Європейського суду з прав людини у справі «[PERSON] проти України» (заява N 35041/05) 21 грудня 2010 року, остаточне 21/03/2011, суд зауважив, що апеляційний суд, ухвалюючи рішення про припинення права заявника на частку у квартирі, посилався на ст.ст. 364 та 365 Цивільного кодексу України від 2003 року (435-15). Проте, як було підтверджено роз'ясненням Верховного Суду України, ці положення не можуть бути застосовані одночасно за тих самих обставин, оскільки вони стосуються різних юридичних питань. А саме, можливість припинення права особи на частку в спільному майні без її згоди передбачена статтею 365 Кодексу, тоді як стаття 364 стосується ситуації, коли співвласник бажає виділення частки зі спільної власності та не проти одержання компенсації за свою частку в спільному майні. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Виходячи з аналізу ч.ч.1, 2 ст.364 ЦК України та враховуючи положення ст.ст.21, 24, 41 Конституції України, ст.ст.316, 317, 319, 358, 361 ЦК України право співвласника на виділ частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні не може бути обмежене іншими співвласниками і такому праву співвласника, що виділяється, кореспондується обов'язок інших співвласників сплатити грошову компенсацію частки, розмір якої визначається з дійсної вартості майна. Правовий режим спільної часткової власності враховує інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. При цьому зазначеною нормою передбачено, що обов'язковою умовою призначення грошової компенсації є лише згода співвласника, який заявив вимоги про виділ частки, і не передбачається обов'язковість згоди інших співвласників на такий виділ та не ставиться право співвласника на виділ у залежність до згоди інших співвласників і мотивів, з яких власник має намір реалізувати своє право на виділ. Проаналізувавши досліджені докази, суд дійшов висновку, що спірний автомобіль є неподільною річчю, адже його не можна поділити без втрати його цільового призначення. Відповідач користується спірним автомобілем одноосібно, позивач [PERSON] доступу до користування автомобілем не має, чим порушуються її права. Відповідач не сплачує позивачу компенсацію за користування автомобілем. Сторони не досягли згоди про володіння, користування та розпорядження спірним автомобілем. Відповідач є особою працездатного віку, а тому він спроможний виплатити позивачу компенсацію за її частку в спільній частковій власності на спірний автомобіль. Такий висновок суду узгоджується і з рішеннями в аналогічних справах колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 жовтня 2014 року про припинення права на частку в спільному майні та стягнення компенсації, від 2 жовтня 2013 року про стягнення грошової компенсації вартості частки у спільній частковій власності. Таким чином, позовні вимоги про стягнення компенсації частки у спільній частковій власності є законними, ґрунтуються на вищезазначених нормах матеріального права, підтверджені належними та допустимими доказами та підлягають задоволенню. Відповідно до ч.2 ст.364 ЦК України, у зв'язку з присудженням позивачу компенсації її частки у спільній частковій власності, її право власності на цю частку підлягає припиненню. Згідно з ч.1 ст.88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесенні останнім та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 551,20 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved