Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсними договір про надання споживчого кредиту №11354493000 від 30.05.2008 року (далі - Договір кредиту) та договору іпотеки ВКК №626105 від 02.06.2008 року (далі - Договір іпотеки). Судом як співвідповідача було залучено ТОВ «Кей-Колект» та третьою особою службу у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги свої позивач зазначила, що 30.05.2008 року між її батьком [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту №11354493000, на забезпечення виконання зобов'язань по зазначеному договору було укладено договір іпотеки ВКК №626105 від 02.06.2008 року, предметом якого є квартира [ADDRESS]. [INFO] [PERSON] помер, було проведено державну реєстрацію прав на майно, а саме на 1/2 квартири [ADDRESS] шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину, про обтяження спадщини іпотекою вона не була повідомлена на момент її прийняття. Лише 13.01.2015 року вона дізналась, отримавши інформаційну довідку з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна №34878893 про обтяження іпотекою успадкованого майна. Вважає, що при укладенні кредитного договору №11354493000 від 30.05.2008 року, банком порушено норми Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: умовами кредитного договору встановлено несправедливі та дискримінаційні умови по відношенню до споживача, також не повідомлено порядок зміни процентної ставки за договором, договір передбачає сплату комісії за надання кредиту та страхування як платіж за сукупну послугу, споживачу не було повідомлено про умови кредитування, зокрема про вартість кредиту та в договорі не роз'яснення суми кредитування, а також надання кредиту в іноземній валюті взагалі є зловживанням своїми правами, оскільки на позичальника покладаються всі ризики знецінення національної валюти України. Крім того, зазначила, що на момент укладення договору іпотеки вона була малолітньою дитиною, її сім'я була прописана та фактично мешкала у квартирах [ADDRESS] та [ADDRESS], які хоча і мають дві юридичні адреси, але фактично є єдиною капітальною спорудою и використовувалися як єдине житлове приміщення, тому фактично вона проживала і у спірній квартирі, але її батьки обрали для неї місцем реєстрації в квартирі 15, в зв'язку із чим укладення зазначеного договору без дозволу органів опіки та піклування є порушенням прав та законних інтересів малолітньої дитини. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, підтвердили обставини викладені у позові та просили про задоволення вимог. В судовому засіданні представник відповідача ТОВ «Кей-Колект позовні вимоги не визнав у повному обсязі, просив в позові відмовити, зазначивши, що договір про надання споживчого кредиту та договір іпотеки укладено з дотриманням вимог чинного законодавства, без порушення прав споживача. В судовому засіданні представники відповідача ТОВ «Кей-Колект» та третьої особи - служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради не з'явилися, про час та місце слухання справи були повідомлені, причини неявки суду не повідомили. Заслухавши учасників процесу, свідка [PERSON], вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного: Як встановлено судом, 30 травня 2008 року між Акціонерним інноваційним банком «Укрсиббанк» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту №11354493000, згідно до умов якого, останньому було надано у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 24 000, 00 доларів США, що еквівалентно 116 448,00 грн. в порядку і на умовах визначених цим договором, з терміном повернення не пізніше 29 травня 2029 року зі сплатою 14,00% річних. В забезпечення виконання зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту, 02 червня 2008 року між Акціонерним інноваційним банком «Укрсиббанк» та [PERSON] укладено договір іпотеки, за яким [PERSON] передав в іпотеку квартиру [ADDRESS]. [INFO] [PERSON] помер. 24.10.2011 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину на ? частку квартири [ADDRESS]. 12.12.2011 року укладено договір факторингу №1 між ПАТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Кей-Колект», згідно якого право вимоги за договором про надання споживчого кредиту №11354493000 від 30 травня 2008 року перейшло від ПАТ «Укрсиббанк» до ТзОВ «Кей-Колект». 12.12.2011 року між ПАТ «Укрсиббанк» і ТзОВ «Кей-Колект» в нотаріальному порядку посвідчено договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, укладеним між АІБ «Укрсиббанк» та [PERSON] Позивач, як спадкоємець позичальника та іпотекодавця [PERSON] просила про визнання договорів кредиту та іпотеки визнати недійсними, посилаючись на порушення прав спадкодавця [PERSON] з боку ПАТ «Укрсиббанк» на момент укладення кредитного договору та її прав, як малолітньої дитини, на момент укладення договору іпотеки на нерухоме майно. Відповідно до положень ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними правочин» може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог позивача щодо недійсності договору про надання споживчого кредиту №11354493000 від 30 травня 2008 року суд встановив наступне. Відповідно до вимог ст.ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.ст.1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року по справі №6-1341цс15. Так, зі змісту договору про надання споживчого кредиту №11354493000 від 30 травня 2008 року, вбачається, що договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; [PERSON] на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови (п. 7.13 сторони домовилися вважати, що, уклавши цей Договір, позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами цього договору, підтверджує свої права та обов'язки за цим Договором і погоджується з ними, підтверджує свою здатність виконувати умови цього Договору, та що всі умови даного Договору йому цілком зрозумілі і Позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також що перед укладанням цього Договору отримав від Банку інформаційний лист згідно до Закону України «Про захист прав споживачів»). Договір особисто підписано позичальником [PERSON], що свідчить про те, що він був повністю ознайомлений з повною інформацією стосовно умов кредитування. Належних і допустимих доказів, що за життя позичальник [PERSON] оспорював договір кредиту суду не надано. Отже, зміст договору у повному обсязі відповідає вимогам, встановленим чинним законодавством, при укладенні договору банком дотримано всіх вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а тому належним чином укладений договір є обов'язковим для сторін і повинен добросовісно виконуватись. Доводи позовача щодо не проінформованості [PERSON] в повному обсязі про укладення договору кредиту, що передбачено Законом України «Про захист прав споживачів» (в редакції на момент виникнення правовідносин), не попередження його про валютні ризики та інші порушення вказаного закону (несправедливість, дискримінаційність) не підтверджені належним доказами та не знайшли свого підтвердження і під час судового розгляду. При цьому, на час укладання спірного договору 30.05.2008 року, не передбачалась заборона на надання споживчих кредитів в іноземній валюті, у відповідності до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», вказана заборона набрала чинності лише 10.10.2011 року. Крім того, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена, то, укладаючи спірний договір про надання кредиту в іноземній валюті, сторони брали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане, а відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальникові. При цьому, збільшення відсоткової ставки, відповідно до п.5.2 Договору, не можна вважати дискримінаційною по відношенню до позичальника, оскільки таке збільшення обумовлене об'єктивними чинниками - порушення позичальником кредитної дисципліни (неналежне виконання умов Договору), погіршення фінансового стану позичальника та інші, про що сторони заздалегідь домовились. Наявність такого пункту в Договору не створює дисбалансу інтересів на користь банку, оскільки несвоєчасне виконання умов договору позичальником вказує на виникнення додаткових ризиків неповернення кредиту позичальником банку. Зобов'язання позичальника застрахувати майно, що передається в заставу в забезпечення виконання зобов'язання по Договору (п.3.4.4 Договору кредиту) не підпадає під дії п.2 ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки вимога застрахувати майно, що передане в заставу, встановлена ст.10 Закону України «Про заставу» (за згодою сторін) та ст.8 Закону України «Про іпотеку». Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог позивача щодо недійсності договору іпотеки від 02.06.2008 року суд встановив наступне. [PERSON] на праві власності на належала квартира [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу від 30.05.2008 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту, [PERSON] передав в іпотеку квартиру [ADDRESS]. На момент укладення договору іпотеки, [PERSON], [INFO], була малолітньою дитиною. Тому, позивач посилалась на те, що на момент укладення оспорюваного договору іпотеки не дотримано вимог щодо отримання дозволу органу опіки та піклування в зв'язку із фактичним проживанням неповнолітньої особи - позивачки [PERSON] у квартирі [ADDRESS]. Так, згідно ч.3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції чинній на момент укладення договору іпотеки) батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки та піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснити розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних і безпритульних дітей» (у редакції чинній на момент укладення договору іпотеки) органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Згідно довідок ПП ЖЕК-10, [PERSON], 1994 року народження, була внесена до особистого рахунку за адресою [ADDRESS], за місцем реєстрації її матері та зареєстрована за вказаною адресою з 25.11.2010 року. Отже, на момент укладення договору іпотеки, позивач була зареєстрована в квартирі [ADDRESS], тому її права при укладенні договору іпотеки не порушено та дозволу органів опіки та піклування не було потрібно. Крім того, позивач зазначала, що на момент укладення договору іпотеки її сім'я була прописана та фактично мешкала у квартирах [ADDRESS] та [ADDRESS], які хоча і мають дві юридичні адреси, але фактично є єдиною капітальною спорудою и використовувалися як єдине житлове приміщення, тому фактично вона проживала і у спірній квартирі. В судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила факт проживання позивачки разом з батьками, на час укладення договору іпотеки, саме [ADDRESS], якою позивачка користувалась через прохід в капітальній стіні між квартирами [ADDRESS] та [ADDRESS] , які були одним цілим. При цьому, на підтвердження вказаних обставин позивач посилалась на акт огляду від 25.09.2015 року, складеного майстром ЖЕК -10 [PERSON], згідно якого квартиронаймач квартири [ADDRESS] [PERSON] та квартиронаймач квартири [ADDRESS] [PERSON] перебувають у родинних зв'язках та проживають однією сім'єю, яка складається з 6 чоловік. Проте, в указаному акті огляду зазначено, що отвір в капітальній внутрішній стіні, що з'єднує вказані квартири був збудований без одержання в установленому порядку дозвільних документів. Так, відповідно до п. 1.4.1. Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 N 76 (далі - Правил) переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів відповідно до законодавства. Отже, суд не приймає до уваги посилання позивача відносно того, що квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] є єдиним об'єктом нерухомості, оскільки використовувались як єдине житлове приміщення та з'єднані між собою проходом, оскільки позивачкою не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності об'єднання вказаних квартир в одне жиле приміщення та виникнення нового об'єкту нерухомості. Тому, користування позивачкою квартирою [ADDRESS] через прохід зроблений в капітальній стіні без будь-якого дозволу (погоджень) та внаслідок незаконних дій по пререплануванню (втручанню в несучі конструкції будинку), не може створювати юридичних наслідків. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належним є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовя'зана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень. Таким чином, суд приходить до переконання, що позивачка не довела ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог, та не підтвердила належними та допустимими доказами, що оспорювані договори порушують її права і охоронювані законом інтереси, а його зміст суперечить ЦК України, іншим актам цивільного, а також моральним засадам суспільства, тому не вбачається правових підстав для визнання недійсними договорів споживчого кредиту та іпотеки. За наведених обставин, суд приходить до переконання, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити в повному обсязі. Відповідно до вимог тс. 88 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору віднести за рахунок позивача.

Outcome: dismissed