Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 20 травня 2018 року, яка складається із суми боргу - 17000 гривень, 3% річних - 1077,29 гривень, інфляційних втрат - 1609,90 гривень, а також просить стягнути судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 4000 гривень. Позовні вимоги позивач [PERSON] обґрунтовує тим, що 20 травня 2018 року вона позичила [PERSON] грошові кошти у розмірі 27000 гривень, які відповідач зобов`язалася повернути у строк до 31 грудня 2018 року, про що власноручно написала розписку. У визначений в розписці строк [PERSON] повернула позивачу частину позики, а саме 10000 гривень. По час звернення до суду із позовом іншу частину боргу в сумі 17000 гривень відповідач не повернула, у зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача на її користь грошові кошти та витрати на правову допомогу. Ухвалою судді Бучацького районного суду Тернопільської області від 11 березня 2021 року відкрито провадження у даній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. Постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження. У судове засідання представник позивача, адвокат Пасічник А.З. не з`явився, однак подав до суду заяву, в якій просить розгляд справи проводити у його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити. Не заперечує щодо ухвалення судом заочного рішення. До заяви долучив оригінал розписки від 20 травня 2018 року. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася повторно, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву та заяви про розгляд справи за її відсутністю не подала. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому відповідно до частини четвертої названої статті Кодексу у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З огляду на це та враховуючи одночасне існування умов, перелічених у частині першій статті 280 ЦПК України, визнавши достатніми наявні в справі матеріали для встановлення прав і взаємовідносин сторін, суд за згодою представника позивача, наданою ним у письмовій заяві про розгляд справи без його участі, вважає за можливе розглянути справу за відсутності належно повідомленого про судове засідання відповідача у порядку заочного провадження з дотриманням встановлених законом вимог і постановити заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання усіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини. Судом встановлено, що 20 травня 2018 року [PERSON] , що проживає в с. Осівці Бучацького району, паспорт [NUMBER] , виданий 12.12.1997 року Бучацьким РВ УМВС України в Тернопільській області, позичила у [PERSON] , яка проживає в [ADDRESS] , грошові кошти в сумі 27000 гривень, які зобов`язувалась повернути до 31 грудня 2018 року, що підтверджується письмовою розпискою [PERSON] від 20 травня 2018 року. Як вбачається з позовної заяви, відповідач [PERSON] повернула позивачу [PERSON] 10000 грн., однак, в порушення умов договору, не повернула у передбачений в розписці строк іншу частину позичених грошових коштів в сумі 17000 гривень. За вказаних вище обставин, до правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню наступні норми матеріального права. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно ч. 1ст. 530 ЦК Україниякщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з частинами 1, 2 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Судом встановлено, що [PERSON] не виконала зобов`язань, взятих на себе згідно вищезазначеного договору позики, який оформлено розпискою, що долучена до матеріалів справи, грошові кошти в сумі 17000 гривень не повернула. З метою захисту своїх прав позивач звернулася з позовом до відповідача про стягнення частини цього боргу. З огляду на вищенаведене та зважаючи на факт прострочення відповідачем грошового зобов`язання, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та стягнення із [PERSON] в користь [PERSON] частини суми боргу за договором позики грошей від 20 травня 2018 року в розмірі 17000 грн. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19). З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що позивач має право на стягнення з відповідача інфляційний витрат та трьох процентів річних. Таким чином, зважаючи на невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором позики починаючи з 01 січня 2019 року, в силу статті 625 ЦК України, із відповідача слід стягнути три проценти річних та інфляційні збитки згідно з доданим до позовної заяви розрахунком: 3% річних за період з 01 січня 2019 року по 10 лютого 2021 року становить 1077,29 грн. (17000 х 3 / 100 /365 х 771) та інфляційні витрати за період з 01 січня 2019 року по 10 лютого 2021 - 1609,90 гривень. Щодо витрат на правничу допомогу, суд виходить з наступного. Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. На підтвердження надання правової допомоги та фактично понесених сум судових витрат позивачем надано суду наступні документи: копію ордеру про надання правової допомоги серії ВО № 1009534 від 09 лютого 2021 року; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ТР № 000030 від 08 липня 2014 року; договір про надання правової допомоги від 09 лютого 2021 року; додаткову угоду до договору про надання правової допомоги (розрахунок) від 09 лютого 2021 року, з якої слідує, що адвокатом Пасічником А.З. прийнято від [PERSON] 4000 грн. за написання позову, надання консультації, участь в судових засіданнях; квитанцію до прибуткового касового ордера № 24 від 09 лютого 2021 року, з якої вбачається. Що адвокат Пасічник А.З. прийняв від [PERSON] 4000,00 грн., підстава: договір про надання правової допомоги. З викладених підстав суд приходить до висновку про підставність стягнення з відповідача в користь позивача витрат на правову допомогу. Крім того, в силу ст. 141 ЦПК України слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 908 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved