Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із зазначеним позовом, до вказаного вище відповідача вказуючи на те, що між СК «СуперКредит» і [PERSON] було укладено кредитний договір від 08.12.2016 року за яким СК «СуперКредит» надала йому кредит на споживчі потреби в сумі 10000,00 грн., поручителем за яким виступила позивач, згідно договору поруки від 08.12.2016 року, за яким вона зобов`язалась відповідати перед кредитором за виконання позичальником зобов`язань по поверненню кредиту в тому числі процентів, пені, штрафних санкцій та збитків. Сторони домовились, що спори пов`язані з даним договором вирішуватимуться шляхом розгляду їх Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Право та Обов`язок» відповідно до його регламенту. Рішенням Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Право та Обов`язок» від 25.09.2018 року позов СК «СуперКредит» задоволено повністю та стягнуто з [PERSON] на користь спілки грошові кошти у розмірі 17295,70 грн. Ухвалою Київського апеляційного суду від 20.12.2018 року заяву СК «СуперКредит» про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Право та Обов`язок» від 25.09.2018 року у третейській справі №53/18 за позовом СК «СуперКредит» до [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором задоволено. Видано виконавчий лист на примусове виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Право та Обов`язок» від 25.09.2018 року. За цим виконавчим листом відкрито виконавче провадження, зя яким вона сплачує кошти на користь кредитної спілки. Окрім цього рішенням Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Право та Обов`язок» від 03.01.2020 року стягнуто на користь кредитної спілки 20017,00 грн. Вважає, укладений між [PERSON] та СК «СуперКредит» договір поруки припиненим, так як пунктом 5.1 кредитного договору від 08.12.2016 року № СК-23/01514/16/127/20 встановлено строк повернення кредиту, процентів і винагороди згідно із графіком повернення кредиту, процентів, винагороди до 08.12.2019 року. В вересні 2018 року спілка скористалась своїм правом, передбаченим ч. 2 ст. 1050 ЦК України щодо дострокового повернення залишку тіла кредиту в сумі 8494,00 грн. Спілка використала право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилась несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, звернувшись у вересні 2018 року до суду із позовом про примусове солідарне стягнення цих коштів у судовому порядку із боржника [PERSON] та поручителів [PERSON] та [PERSON] . Таким чином кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки, із чим погодився й третейський суд, який задовольнив позовні вимоги спілки. Просила визнати припиненим договір поруки, укладений 08.12.2016 року між [PERSON] та СК «СуперКредит» з 20.12.2018 року. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав викладеним в позові, просив позов задовольнити повністю. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, надали відзив на позов в якому просили відмовити в задоволення позовних вимог оскільки фактично не виконано зобов`язання за кредитни договором, не сплачено заборгованість за кредитним договором у відповідача було право на звернення до позивача з повторним позовом до Третейського суду, тобто є законні підстави для стягнення з позивача процентів нарахованих відповідно до ст.. 1048 ЦК України (які погоджені в п.3.2, 3.6, 3.7 Кредитного договору) та штрафних санкцій (пені) відповідно до ч.3 ст. 611 ЦК України (яка погоджена п. 3.4 Кредитного договору). І не має жодних підстав для припинення Договору поруки з 20.12.2018 року. Суд, дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв`язку, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. У відповідності до вимог ст.ст.10,11,59 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В судовому засіданні на підставі належних та достовірних доказів встановлено, що 08.12.2016 року між СК «СуперКредит» та [PERSON] укладено кредитний договір кредитної лінії №СК-23/0151/16/127/20 /а.п. 16/. Цього ж дня між СК «СуперКредит» та [PERSON] укладено договір поруки №СК-23/0151/16/127/20, відповідно до п. 2.1 якого поручитель відповідає перед кредитодавцем в тому є обсязі, що і позичальник за повернення кредиту, сплату процентів, пені, можливих штрафних санкцій та відшкодування збитків /а.п. 15/. Рішенням Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Право та Обов`язок» від 03.01.2020 року №122/19 позов СК «СуперКредит» до [PERSON] задоволено повністю та стягнуто з [PERSON] на користь СК «СуперКредит» суму заборгованості в розмірі 20017,05 грн. /а.п. 3-4/. Ухвалою Київського апеляційного суду від 20.12.2018 року № 824/231/2018 заяву СК «СуперКредит» про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Право та Обов`язок» від 25.09.2018 року у справі № 53/18 за позовом СК «СуперКредит» до [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором задоволено /а.п. 5-7/. З відповіді Новотроїцького РВ ДВС Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) від 15.02.2021 року №871 вбачається, що 06.03.2019 року на примусове виконання до Відділу надійшов виконавчий лист №824/231/2018 року, виданий 30.01.2019 року Київським апеляційним судом про стягнення з [PERSON] заборгованості на користь СК «СуперКредит» в розмірі 17295,70 грн. 06.03.2019 року державним виконавцем Відділу винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (№58557922 в автоматизованій системі виконавчого провадження). 11.03.2019 року державним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на пенсію боржника. У період з січня 2020 року по грудень 2020 року з [PERSON] утримано та перераховано на рахунок СК «СуперКредит» в рахунок погашення заборгованості 4356,38 грн. Такі відомості підтверджені матеріалами, які знаходяться в справі та дослідженими в судовому засіданні /а.п. 21-31/. За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Порука це строкове зобов`язання і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки належить до преклюзивних строків. Згідно із частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою (частина перша статті 546 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Частиною четвертою статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.01.2021 року №522/1528/15- ц прийшла до висновку, що наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту у відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення. Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений. Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася. Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите. У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту. Отже, ухвалення судом рішення в справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості унеможливлює задоволення в іншій судовій справі позову про визнання поруки припиненою, якщо такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості. До такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.01.2021 року №522/1528/15- ц, в якій звертає увагу, що правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (рішення ЄСПЛ від 09 листопада 2004 року у справі «Світлана Науменко проти України» (Svetlana Naumenko v. Ukraine), заява № 41984/98, §53). Тому задоволення позову про визнання поруки припиненою в одній справі не є ані підставою перегляду судового рішення в іншій справі за нововиявленими обставинами (частина друга статті 423 ЦПК України), ані підставою визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню (частина друга статті 432 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Водночас суди попередніх інстанцій не встановили, яке саме право позивача порушується чи оспорюється. Позивач не довів наявності окремого спору, а отже, і наявності свого правомірного інтересу в правовій визначеності. Натомість у діях позивача вбачається прагнення переглянути в межах цієї справи судові рішення, прийняті в іншій справі №122/19 (№824/231/2018), що є неприпустимим. Тому суд вважає, що позивач не довів порушення свого права або інтересу, у зв`язку із чим позов не підлягає задоволенню. На підставі ст. ст. 553, 1049, 1050, 1054 ЦК України,

Outcome: dismissed