Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні підвалом шляхом зобовязання останніх демонтувати самовільно встановлені двері та про стягнення з відповідачів моральної шкоди в розмірі 5000 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що їй, а також третій особі [PERSON] на праві спільної часткової власності належить квартира № 1 в двоквартирному будинку № 5 на вул. Самійленка у м. Львові. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, до квартири № 1 належить підвал загальною площею 21,5 кв.м. Таким підвалом користувались впродовж 30 років а доступ до нього забезпечувався коридором площею 3,9 кв.м., який також належить мешканцям квартири № 1. Відповідачі є мешканцями квартири № 2, які в жовтні 2013р. самовільно встановили двері, позбавивши їх можливості користуватись підвалом, де знаходиться її майно, водомірний вузол, а також водяні крани. Крім того, внаслідок неправомірних дій відповідачів працівники ЛМКП «Львівводоканал» не мають можливості зняти показники лічильника, який знаходиться в приміщенні підвалу, у звязку з чим існує вірогідність нарахування плати за надані послуги згідно нормативів без облікового використання води. У звязку з наведеним, просить в судовому порядку зобовязати відповідачів усунути перешкоди в користуванні майном, стягнувши з останніх моральну шкоду, яку оцінює до розміру 5000 грн. Відповідач [PERSON] предявив зустрічний позов до [PERSON], [PERSON], Виконкому ЛМР, ЛРА ЛМР, реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції про визнання незаконним та скасування: 1.розпорядження № 177 від 18.03.1996р. та виданого на підставі нього свідоцтва про право власності на квартиру № ЛО 3486 від 18.03.1996р.; 2.розпорядження ЛРА ЛМР № 803 від 03.07.2001р. «Про експлуатацію самовільно прибудованої лоджії до квартири [ADDRESS]; -розпорядження ЛРА ЛМР № 1048 від 09.08.2001р. «Про внесення змін до Розпорядження № 803 від 03.07.2001р. «Про експлуатацію самовільно прибудованої лоджії до квартири [ADDRESS]; -розпорядження ЛРА ЛМР № 1530 від 16.11.2001р. «Про внесення змін до Розпорядження № 803 від 03.07.2001р. «Про експлуатацію самовільно прибудованої лоджії до квартири [ADDRESS]; -розпорядження ЛРА ЛМР № 94 від 25.01.2002р. «Про оформлення права спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] та виданого на підставі нього свідоцтва про право власності на квартиру від 25.01.2002р. № ЛЖ0519; 3.розпорядження ЛРА ЛМР № 512 від 05.10.2011р. «Про надання дозволу на влаштування тераси в кВ № 1 в будинку № 5 на вул. [PERSON]» та свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04.06.2014р. № 22562888 та свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04.06.2014р. індексний номер 22563223; Також просить зобовязати відповідачів [PERSON], [PERSON] привести сходові клітки та коридори спільного користування в попередній стан та демонтувати незаконно влаштовану терасу. В обґрунтування зустрічних позовних вимог покликається на те, що є співвласником квартири № 2 будинку № 5 на вул. Самійленка у м. Львові. Оскільки квартира № 2 розташована в мезоніні, у спільному користуванні мешканців квартири № 2 та № 1 перебували коридори першого поверху від входу в будинок і до сходів на другий поверх. Мешканці квартири № 1 самовільно встановили перегородку при вході в коридор, перекривши йому та іншим мешканцям доступ до квартири № 2, чим фактично, захопили приміщення спільного користування. З цього часу не обізнаний про характер самовільно розпочатих будівельних робіт. В подальшому, відповідачі приватизували квартиру, включивши до такої приміщення спільного користування і в кінцевому, розпорядженням ЛРА ЛМР № 803 отримали дозвіл на експлуатацію самовільно здійсненого будівництва. Продовжуючи незаконні самовільні дії щодо перепланування квартири, до розпорядження № 803 ЛРА ЛМР вносить зміни та надає дозвіл на оформлення права власності від 25.01.2002р, а 05.10.2011р. отримують дозвіл на влаштування тераси. Всупереч попередженням та триваючим на той час судовим процесам, відповідачі закінчили будівництво тераси, у звязку з чим 04.06.2014р. отримали свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Відповідно до технічної документації на будинок № 5 по вул. Самійленка у м. Львові та окремі квартири, вхід в будинок, сходи і коридор на першому поверсі завжди перебували у спільному користуванні мешканців квартири № 1 та № 2. Для одержання дозволу на перепланування або переобладнання жилих будинків необхідно отримати згоду співвласників на виконання таких робіт однак відповідач ЛРА ЛМР факт наявності згоди співвласників квартири № 2, і зокрема його згоди не перевірив. Крім того, оскаржуване розпорядження видано без перевірки правовстановлюючих документів на земельну ділянку, яка не перебувала у власності чи оренді відповідачів. Внаслідок облаштування тераси позивачу створено перешкоди у доступі до каналізаційного люку, що розташований під нею, а також утруднено користування підвальним приміщенням через закриття доступу до віконного прорізу в обємі цих приміщень. Крім того, заїзд до будинку став технічно неможливий і не відповідає вимогам державно-будівельних та протипожежних норм, так як рельєф місцевості містить перепади висот та незначну відстань, що унеможливлює заїзд протипожежного автомобіля. Також, внаслідок облаштування тераси не має технічної можливості обслуговувати свої балкони, фасад, покрівлю, стіни, ринви. Оскільки внаслідок проведеної реконструкції, перепланування та добудовою тераси порушуються його права як співвласника допоміжних приміщень та будинку в цілому, просить оскаржувані розпорядження скасувати як незаконні, зобовязавши відповідачів [PERSON] та [PERSON] привести сходові клітки та коридор спільного користування в попередній стан та демонтувати незаконно влаштовану терасу. В судовому засіданні позивач [PERSON], а також її повноважний представник згідно належної довіреності від 26.12.2016р. [PERSON] вимоги первісного позову підтримали. Додатково, в обґрунтування вимоги про стягнення моральної шкоди пояснили, порушення прав на володіння та користування підвалом, яке триває понад три роки безумовно завдало моральних страждань позивачу та підлягає компенсації. Просять такий позов задовольнити в повному обсязі. Проти обґрунтованості зустрічного позову заперечили. Вперше, свідоцтво про право власності видано на підставі розпорядження Виконкому ЛМР № 177 від 18.03.1996р., згідно з яким власниками квартири № 1 в будинку № 5 на вул. Самійленка у м. Львові були [PERSON], [PERSON], [PERSON] До квартири також належала комора в підвалі площею 21,5 кв.м. До такого свідоцтва додавався технічний паспорт, в якому були відсутні відомості про будь-яке самовільне будівництво. Розподіл сходової площадки 1-го поверху проведено у 1972 р. за спільною згодою квартиронаймача квартири № 2 [PERSON], згідно з яким до квартири № 1 належить коридор площею 6,8 кв.м. Згідно оскаржуваного розпорядження № 803 від 03.07.2001р., відповідач за зустрічним позовом здійснила будівельні роботи у 2001р., а саме влаштувала закриту лоджію. Було затверджено висновок міжвідомчої комісії, отримано необхідні дозволи та погодження, в тому числі від Управління охорони історичного середовища та Головного управління архітектури і містобудування, у звязку з чим оформлення самочинного будівництва здійснено у відповідності до вимог закону, а саме будівництво визнано таким, що відповідає вимогам державних будівельних норм. Відмінності внаслідок реконструкції полягають в тому, що приміщення, позначене на технічному паспорті 1996р. за № 1-8 (вбудована шафа) після реконструкції використовується в якості коридору для входу в будинок, на що була згода як мешканців квартири № 1, так і мешканців квартири № 2. Подальші зміни до розпорядження № 803 від 03.07.2001р., які внесені розпорядженнями № 1048 від 09.08.2001р., та № 1530 від 16.11.2001р. лише уточнювали площу квартири після реконструкції. Оскаржуване розпорядження від 05.10.2001р. № 512 про надання дозволу на влаштування тераси видано після виготовлення робочого проекту та технічних висновків про можливість прибудови тераси до квартири [ADDRESS]. Крім того, було отримано позитивний висновок Управління охорони історичного середовища та затверджено експертний звіт. За зверненням мешканців будинків № № 5 і 7 ГУ ДСНС у Львівській області 07.08.2013р. повідомило про можливість гасіння пожежі та проведення інших невідкладних аварійно-рятувальних робіт. Крім того, рішенням Личаківського районного суду м. Львова 28.01.2011р. встановлено порядок користування земельною ділянкою і саме з врахуванням цього рішення видано оскаржуване розпорядження про надання дозволу на облаштування тераси. Мотиви зустрічного позову про відсутність доступу до вікна у підвалі вважають безпідставними, оскільки, після проведення перевірки Інспекція ДАБК у Львівській області встановила протилежне. Останні 23.11.2011р. зареєстрували декларацію про початок виконання будівельних робіт, а 06.05.2014р. декларацію про готовність обєкта до експлуатації, у звязку з чим свідоцтво про право власності від 04.06.2014р., до якого включено закінчену будівництвом терасу видано правомірно, як саме будівництво, що теж здійснено з дотриманням державних будівельних норм. Окремо звертають увагу, що всі будівельні роботи здійснено за погодженням з органом державної влади, внаслідок чого відповідач набула права власності на обєкт нерухомого майна і будь-яка помилка державного органу, яка могла бути допущена останнім не може виправлятись за її рахунок у спосіб позбавлення права власності на таке майно. Тому, в задоволенні первісного позову просять відмовити. Також, просять врахувати, що зустрічний позов предявлено поза межами загального строку позовної давності, наслідком чого є відмова в його задоволенні, про що подала відповідну заяву. Представник відповідача [PERSON] згідно договору про надання правової допомоги від 27.10.2016р. адвокат [PERSON] проти обґрунтованості первісного позову заперечила, оскільки вважає, що спосіб захисту за таким позовом обрано не вірно. Коридор, через який проходить доступ до приміщення підвалу позивача знаходиться у власності відповідачів, у звязку з чим належить встановити сервітут. Крім того, вважає що позивачем не доведено наявності перешкод в користуванні підвалом. Двері, демонтаж яких є однією з позовних вимог встановлені ще до моменту приватизації квартир і на вимогу комунальних служб відповідачі надають доступ останнім до інженерних комунікацій. Тому, в задоволенні такого позову просить відмовити. Вимоги зустрічного позову підтримала з наведених вище мотивів та крім того пояснила, що первинно, коридор та сходова клітка на 1 поверсі були приміщеннями спільного користування мешканців квартири № № 1 та 2, що встановлено під час приватизації у 1994р., 1996р. Відтак, включення приміщень спільного користування до складу квартири вважає неправомірним і тому такий позов просить задовольнити. Заяву позивачів про застосування наслідків спливу загального трьохрічного строку позовної давності заперечила. [PERSON], як співвласник квартири № 2 внаслідок своєї трудової діяльності більшу частину життя проводить у відрядженнях. Протягом 2004 2008 років фактично проживав у м. Києві, де придбав квартиру і тому, не міг знати про видачу оскаржуваних розпоряджень. Строк позовної давності на оскарження розпорядження про надання дозволу на облаштування тераси не пропущено, оскільки такий поновлено ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 10.02.2015р. Оскарження дружиною відповідача спірного розпорядження не свідчить про обізнаність останнього з таким розпорядженням, оскільки кожна особа реалізовує свої процесуальні права та обовязки самостійно. Представник відповідача за зустрічним позовом ЛРА ЛМР, згідно належної довіреності від 01.02.2017р. [PERSON] проти обґрунтованості такого позову заперечила, оскільки під час видачі спірних розпоряджень процедура була дотримана в повному обсязі. [PERSON] під час узаконення самочинного будівництва подала вичерпний перелік документів. Натомість, мешканці квартири № 2, в тому числі позивач надавали згоду на будівництво і тому, їхні права не можуть бути порушені. Розпорядження № 803 від 03.07.2001р. видано відносно будівництва, здійсненого в межах квартири № 1 і не стосується приміщень загального користування. Тому, в задоволенні зустрічного позову просить відмовити. Також, підтримала заяву інших відповідачів про предявлення зустрічного позову поза межами строку позовної давності і застосування відповідних наслідків. Такий строк вважає пропущеним. Представник відповідача за зустрічним позовом ВК ЛМР в останнє судове засідання не зявився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Будучи присутнім в попередньому судовому засіданні проти обґрунтованості такого позову заперечив. До ВК ЛМР заявлено одну вимогу скасувати свідоцтво про право власності на квартиру № ЛО3486 від 18.03.1996р., однак видано таке свідоцтво на підставі розпорядження та відповідних документів про приватизацію. Також просить застосувати наслідки спливу строку позовної давності. Такий строк вважає пропущеним. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON], яка одночасно є третьою особою за первісним позовом в судове засідання не зявилась, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причин неявки не повідомила. Натомість, відносно первісного позову, спільно з позивачем подала письмові пояснення про його підтримку, які за змістом, аналогічні поясненням останньої. Відносно зустрічного позову заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності до таких позовних вимог, які також підписані спільно з [PERSON] Відповідачі за первісним позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON], представник відповідача за зустрічним позовом Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, а також представник третьої особи за таким позовом ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» в судове засідання не зявились, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причин неявки не повідомили. За погодженням з учасниками процесу суд вважає можливим розглянути справу у відсутності осіб які не зявились на підставі зібраних доказів, обсяг яких є достатнім для ухвалення законного та обґрунтованого рішення. Заслухавши думку учасників процесу, позивача за первісним позовом, яка допитана за її згодою як свідок, дослідивши матеріали справи, матеріали інвентаризаційної справи, заведеної на будинок № 5 по вул. Самійленка у м. Львові, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає до задоволення частково, а в задоволенні зустрічного позову належить відмовити виходячи з наступного. На підставі розпорядження № 177 від 18.03.1996р., відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», [PERSON], [PERSON], [PERSON] видано свідоцтво про право спільної сумісної власності на квартиру № 1 в будинку № 5 на вул. Офіцерській (тепер вул. [PERSON]) в м. Львові (а.с.64 т.1). Загальна площа квартири згідно з цим свідоцтвом становить 90,70 кв.м. До квартири належить комора в підвалі площею 21,5 кв.м. Квартира № 2 цього будинку загальною площею 94,8 кв.м. належить відповідачам на праві спільної сумісної власності згідно свідоцтва про право власності на квартиру від 24.07.1994р. (а.с.89 т.1), оригінал якого знаходиться в матеріалах інвентаризаційної справи (а.с.90 інвентаризаційної справи). Вулиця Офіцерська у м. Львові згідно розпорядження ЛМР № 979 від 31.08.1993р. (а.с.133 т.1) перейменована на вул. [PERSON]. Розпорядженням ЛРА ЛМР від 03.07.2001р. № 803 (а.с.92 т.1), належним чином засвідчена копія якого знаходиться в матеріалах інвентаризаційної справи (а.с.51 інвентаризаційної справи) затверджено висновок міжвідомчої комісії про те, що технічно можливо експлуатувати прибудовану закриту лоджію до квартири № 1, після чого загальна площа квартири становитиме 105,69 кв.м., дозволено експлуатувати самовільно прибудовану лоджію до квартири, зобовязано [PERSON], [PERSON], [PERSON] отримати дозвіл та здати в експлуатацію прибудовану лоджію та звернутись у відділ приватизації для внесення змін у свідоцтво про право власності. Розпорядженням № 1048 від 09.08.2001р. (а.с.93 т.1), належним чином засвідчена копія якого знаходиться в матеріалах інвентаризаційної справи (а.с.52 інвентаризаційної справи) до розпорядження № 803 від 03.07.2001р. внесено зміни за якими в п. 1 виключено площу коридору 9,20 кв.м., а загальна площа квартири становитиме 96,49 кв.м. Пункт 3 розпорядження № 803 від 03.07.2001р. щодо обовязку [PERSON], [PERSON], [PERSON] отримати дозвіл та здати в експлуатацію прибудовану лоджію відмінено згідно листа Інспекції ДАБК від 12.07.2001р. Розпорядженням № 1530 від 16.11.2001р. (а.с.94 т.1), належним чином засвідчена копія якого знаходиться в матеріалах інвентаризаційної справи (а.с.58 інвентаризаційної справи) до розпорядження № 803 від 03.07.2001р. внесено зміни, за якими викладено в новій редакції пункт про перелік приміщень, експлуатація яких технічно можлива після реконструкції. Загальна площа квартири становить 98,90 кв.м. На підставі розпорядження ЛРА ЛМР № 94 від 25.01.2002р. (а.с.162 т.1, а.с.86 інвентаризаційної справи) [PERSON], [PERSON] та [PERSON] видано свідоцтво про право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS], загальна площа якої згідно з цим свідоцтвом становить 98,9 кв.м. (а.с.97 т.1, а.с.85 інвентаризаційної справи). До квартири належить комора в підвалі площею 21,50 кв.м. Про узаконення позивачем самочинного будівництва, здійсненого в квартирі [ADDRESS] також проставлено відповідну відмітку в технічному паспорті на будинок (а.с.43, 44 інвентаризаційної справи). Відповідно до ст. 152 ЖК України в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваних розпоряджень № 803, № 1048, № 1530, № 94, переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів. Як на підставу для скасування цих розпоряджень, а також розпорядження № 177 від 18.03.1996р. та свідоцтв про право власності на квартиру від 18.03.1996р. та від 25.01.2002р. позивач за зустрічним позовом вказує, що під час приватизації, а в подальшому під час реконструкції мешканцям квартири [ADDRESS] виділені допоміжні приміщення, які перебували у спільному користуванні. Однак, такі мотиви не відповідають дійсності. Частиною 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції, яка була чинною на момент видачі свідоцтва про право власності від 18.03.1966р. та від 25.01.2002р. визначено, що власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. У Рішенні Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирного будинку) зазначено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення обєднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Визначення поняття допоміжні приміщення надано у ст. 1 Закону України «Про обєднання співвласників багатоквартирного будинку», яка була чинною на момент виді свідоцтва про право власності від 25.01.2002р. і згідно з якою це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). Крім того, згідно з Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, допоміжні приміщення житлового будинку приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку. Перелік допоміжних приміщень, закріплений у ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та у ст. 1 Закону України «Про обєднання співвласників багатоквартирного будинку», не є вичерпним. З аналізу зазначених нормативно-правових актів слідує висновок, що основним при визначенні статусу приміщення слід вважати його функціональне призначення. Отже, приміщення для отримання статусу допоміжного має слугувати для: 1) забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку; 2) забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку. Згідно даних технічного паспорта на квартиру № 1 (а.с.65 т.1) під час приватизації у 1996р. у власність сімї [PERSON] приміщення загального користування, і зокрема сходова площадка, не передавались. З огляду на своє функціональне призначення, вбудована шафа, позначена на платі 1-8 площею 1 кв.м. таким приміщенням вважатись не може. Наявність самовільно влаштованої перегородки, яка відображена в технічному паспорті (а.с.90 зв. т.1, а.с.43 інвентаризаційної справи) правового значення не має, оскільки відповідно до даних технічного паспорта 1996р. (а.с.65 т.1), на момент приватизації, яка відбулась у 1996р. існував інший вхід до приміщень другого поверху, тоді як в технічному паспорті відсутні відомості про час влаштування цієї перегородки, що в сукупності, виключає можливість задоволення зустрічного позову в частині скасування розпорядження № 177 від 18.03.1996р. та виданого на підставі нього свідоцтва про право власності на квартиру від 18.03.1996р. Підстави для скасування інших розпоряджень, зокрема № 803, № 1048, № 1530, № 94 та свідоцтва про право власності на квартиру від 25.01.2002р. також відсутні. По-перше, такі розпорядження стосувались узаконення самовільно збудованої лоджії, а не передачі у власність допоміжних приміщень, і по-друге, станом на момент оформлення свідоцтва про право власності від 25.01.2002р. спірні приміщення сходової площадки перестали вважатись допоміжними. Так, рішенням Виконавчого комітету Червоноармійської районної ради народних депутатів від 18.10.1987р. (а.с.68 інвентаризаційної справи) надано дозвіл на реконструкцію квартири № 2 по вул. Офіцерська ([PERSON]), 5 у м. Львові, після чого, квартира в тому числі буде облаштована окремим входом. Листом від 16.10.1999р. (а.с.69 інвентаризаційної справи) Головне управління архітектури і містобудування погодило проект на реконструкцію цієї квартири. 30.05.2000р. в тому числі позивач за зустрічним позовом отримав дозвіл на виконання будівельних робіт (а.с.71 інвентаризаційної справи). Згідно даних технічного паспорта на будинок № 5 по вул. Самійленка у м. Львові, (а.с.60 інвентаризаційної справи), станом на 03.12.2001р., тобто ще до видачі оскаржуваного свідоцтва від 25.01.2002р. будинок, і зокрема квартира № 2 була облаштована окремим входом. Натомість, згідно даних технічного паспорта квартири № 1 (а.с.202зв. т.1), сходова клітка залишилась в користуванні позивача. В процесі розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] та ін. до [PERSON] (позивач за зустрічним позовом) та ін. про усунення перешкод в користуванні квартирою, демонтаж нежилого приміщення, відновлення вентиляційного та димового каналів ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 06.09.2002р. (а.с.127 т.1) затверджено мирову угоду між сторонами, за умовами якої [PERSON] та інші позивачі у цій справі погодились з проектними пропозиціями, згідно яких була вже здійснена реконструкція будинку по вул. Самійленка, 5 у м. Львові. [PERSON] та [PERSON] зобовязались виплатити сімї [PERSON] грошову компенсацію. З огляду на це, за розпорядженням № 94 від 25.01.2002р., на підставі якого видано свідоцтво про право власності від 25.01.2002р. у власність сімї [PERSON] не передавались приміщення спільного користування і зокрема сходова площадка, у звязку з чим вимогу про скасування розпоряджень № 803, № 1048, № 1530, № 94 та свідоцтва про право власності на квартиру від 25.01.2002р. також належить залишити без задоволення. В контексті цього, як нерозривно повязану з вимогами про скасування розпоряджень № 803, № 1048, № 1530 та № 94, належить залишити без задоволення вимогу зустрічного позову про зобовязання привести сходову клітку та коридор до попереднього стану, оскільки такі приміщення на момент передачі їх власність перестали вважатись допоміжними. Відносно вимоги про скасування розпорядження ЛРА ЛМР № 512 від 05.10.2011р. «Про надання дозволу на влаштування тераси в квартирі № 1 в будинку № 5 на вул. [PERSON]» та свідоцтв про право власності на нерухоме майно від 04.06.2014р., а також відносно вимоги про демонтаж незаконно влаштованої тераси суд зазначає наступне. На даний час, позивачу [PERSON], а також третій особі [PERSON] вказана квартира належить на праві спільної часткової власності згідно свідоцтв про право власності від 04.06.2014р., копії яких долучено до матеріалів справи (а.с.7, 10 т.1). Загальна площа квартири становить 104,9 кв.м., до квартири належить комора в підвалі площею 21,5 кв.м. Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин є виключною компетенцією сільських, селищних, міських рад. Розпорядженням ЛРА ЛМР № 512 від 05.10.2011р. (а.с.99 т.1, а.с.152 інвентаризаційної справи), затверджено висновок міжвідомчої комісії від 05.07.2011р. та надано дозвіл співвласникам квартири [ADDRESS], і зокрема [PERSON] на влаштування тераси зі сторони дворового фасаду відповідно до відкоригованої проектної документації. Згідно заяви позивача (а.с.31 т.2), для отримання вказаного дозволу остання подала на розгляд міжвідомчої комісії в тому числі технічні висновки (а.с.4-12 т.2) та ескізний проект (а.с.24-29 т.2). В подальшому, згідно заяви [PERSON] від 25.06.2011р. (а.с.3 т.2) долучено відкоригований робочий проект. Згідно статті 7 Закону України «Про основи містобудування», в редакції, чинній на час видачі оскаржуваного розпорядження № 512, державне регулювання у сфері містобудування здійснюється Верховною Радою України, Кабінетом Міністрів України, Верховною Радою та Радою Міністрів Автономної Республіки Крим, місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування, а також спеціально уповноваженими органами з питань містобудування та архітектури, іншими органами в порядку, встановленому законодавством. Стаття 18 Закону України «Про основи містобудування» передбачає, що реалізація містобудівної документації полягає у впровадженні рішень відповідних органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування при плануванні відповідних територій, комплексній забудові та реконструкції населених пунктів, проектуванні та будівництві обєктів житлово-цивільного і виробничого призначення, систем транспортного та інженерного забезпечення, впорядкуванні і благоустрої територій. Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» планування та забудова земельних ділянок здійснюється їх власниками чи користувачами в установленому законодавством порядку. У положеннях спеціальної матеріально-правової норми, що міститься в частині першій статті 376 ЦК України, поняття самочинного будівництва визначається через сукупність його основних ознак, за наявності яких обєкт нерухомості може бути визнаний самочинним, зокрема якщо такий обєкт: 1) збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) збудований без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України). З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою. Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України та статті 3 ЦПК України. З урахуванням норм частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України правом звернення до суду за захистом наділені: особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів; органи і особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. До матеріалів справи долучено зареєстровану декларацію про початок виконання будівельних робіт (а.с.110-112 т.2) та крім цього, зареєстровану декларацію про готовність обєкта до експлуатації (а.с.113-115 т.2). Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», п. 2 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13.04.2011р. в редакції, чинній на момент видачі оскаржуваного наказу, прийняття в експлуатацію об'єктів, що належать до I - III категорії складності, та обєктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією та її територіальними органами поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації. Відповідно до п. 13 Порядку № 461 від 13.04.2011р., зареєстрована декларація в тому числі є підставою для оформлення права власності на обєкт нерухомого майна. Частиною 1 ст. 100 ЖК України в редакції, чинній на момент виконання будівельних робіт та видачі оскаржуваного розпорядження і свідоцтва передбачалось, що переобладнання і перепланування жилого будинку і жилого приміщення провадяться з метою підвищення їх благоустрою і перетворення комунальних квартир в окремі квартири на сім'ю. Переобладнання і перепланування жилого приміщення допускаються за згодою наймача, членів сім'ї, які проживають разом з ним, та наймодавця і з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів. Відповідно до технічних висновків про стан конструкції житлового будинку № 5 на вул. Самійленка у м. Львові, зокрема[ADDRESS] та можливість влаштування тераси зі сторони дворового фасаду (а.с.103-104) влаштування спірної тераси технічно можливо, що не буде погіршувати несучої здатності конструктивних елементів будинку, сприятиме створенню нормативних санітарно-гігієнічних параметрів мікроклімату, покращить умови мешканців квартири № 1. Експертний звіт щодо розгляду проектної документації (а.с.105-107 т.2), наданий філією ДП «Укрдержбудекспертиза» у Львівській області «Львівдержбудекспертиза» позитивний. Робочий проект відповідає вимогам нормативних документів. Згідно відповіді ГУ ДСНС у Львівській області (а.с.108 т.2), вжиття заходів гасіння пожежі можливе за умови використання пожежного гідранту. Аналогічне позитивне погодження проекту щодо влаштування тераси надано Управлінням охорони історичного середовища (а.с.100 т.2). Як зазначено в листі Інспекції ДАБК у Львівській області від 01.06.2012р., під час перевірки посадовими особами виявлено розширений вентиляційний продух з підвалу, який належить сімї [PERSON]. Згідно листа ЛРА ЛМР від 08.06.2012р. (а.с.131 т.1), під час перевірки, яка проведена працівниками Інспекції ДАБК у Львівській області порушень у сфері містобудування з приводу добудови спірної тераси не виявлено. Крім того, цією перевіркою встановлено, що тераса облаштовується на висоті 1,38 м. від рівня землі, у звязку з чим не відбувається перекриття каналізаційного люка та вікна у підвал сімї [PERSON]. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. На переконання суду, вказані вимоги закону позивачем за зустрічним позов залишились не виконані. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що внаслідок облаштування тераси права [PERSON] зазнали саме таких обмежень, захист яких можливий виключно у спосіб демонтажу, у звязку з чим, в задоволенні зустрічного позову в частині визнання протиправним та скасування розпорядження ЛРА ЛМР № 512 та свідоцтва про право власності від 04.06.2014р., які правомірно видані імя [PERSON], [PERSON], а також в частині вимог про демонтаж облаштованої тераси належить відмовити. Мотиви позову про те, що будівництво здійснено на земельній ділянці, яка не перебуває у власності чи користуванні відповідачів за зустрічним позовом суд відкидає, оскільки порядок користування земельною ділянкою визначено рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 28.01.2011р. (а.с.129-130 т.2), яке набрало законної сили, і саме з врахуванням цього рішення відповідач ЛРА ЛМР видав оскаржуване розпорядження. Первісний позов в частині вимог про усунення перешкод в користуванні власністю належить визнати обґрунтованим. Зміст права власності, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, складає право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд ч. 1 ст. 319 ЦК України. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому,\~відповідно до\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів, одним з яких, відповідно до п. 3 ч. 1 цієї статті є припинення дії, яка порушує право. Захист права власності регулюється нормами ЦК України, зокрема Главою 29 Розділу І Книги Третьої. Право користування житловим приміщенням закріплено в ст. 156 ЖК України та в ст. 405 ЦК України, де визначено, що члени сімї власника, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом. Право користування житлом втрачає член сімї власника у разі відсутності без поважних причин понад один рік. Разом з тим, згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Право користування, відповідно до змісту ст. 317 ЦК України, це юридична можливість вчинення власником фактичних дій відносно речі. Право розпорядження в свою чергу полягає в юридичній можливості власника визначати юридичну і фактичну долю речі. Верховний Суд України під час розгляду цивільної справи № 6-92цс15 від 27.05.2015р. сформулював правову позицію, згідно з якою розяснив, що передбачений статтею 391 ЦК України спосіб захисту усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядження своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем. За ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ в п. 33 Постанови Пленуму № 5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», що Застосовуючи положення\~статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391,\~396 ЦК України\~позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об'єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача. Конституційний Суд України в п. 4.3 рішення від 02.03.2004р. № 4-рп/2004 вказав, що співвласники є рівними у праві володіти, користуватись і розпоряджатись допоміжними приміщеннями. Ніхто з власників квартир не має пріоритетного права користуватись та розпоряджатись цими приміщеннями. Вище уже зазначалось, що допоміжне приміщення має слугувати для: 1) забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку; 2) забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку. Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру № 1, до неї віднесено комору в підвалі площею 21,5 кв.м. Згідно даних технічного паспорту на будинок (а.с.57 т.1), в підвалі, належному позивачу і чого відповідачі не оспорюють знаходяться інженерні комунікації, лічильник обліку води, водонапірний кран. Відповідно до звіту про технічне обстеження (а.с.33-47 т.1), доступ до підвального приміщення обмежено. Встановлено металеві двері, що також відображено на фотознімках (а.с.44, 45 т.1). У звязку з відсутністю доступу до лічильників обліку води на адресу позивача та відповідача ЛМКП «Львівводоканал» направило відповідну вимогу про надання такого доступу (а.с.67). Враховуючи зазначене, суд знаходить доведеним факт чинення перешкод позивачам в користуванні підвальним приміщенням у звязку з чим ухвалює рішення про задоволення такої вимоги. Про наявність перешкод у доступі до підвального приміщення підтвердила позивач, допитана в якості свідка. Сторона відповідачів, натомість, жодного обґрунтованого заперечення проти цих обставин суду не представила. Мотиви заперечення про невірно обраний спосіб захисту є безпідставні з огляду на функціональне призначення приміщення підвалу, яке вважається допоміжним і доступ до якого не може обмежуватись. Вимогу про стягнення моральної шкоди належить відхилити. За ч. 3 ст. 386 ЦК України, власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому в тому числі моральної шкоди. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, як про це зазначив Пленум ВСУ в. п. 5 Постанови № 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За логікою ВСУ, яка узгоджуються з приписами ст. ст. 10, 60 ЦПК України, саме позивач повинен довести факт завдання моральної шкоди та її розмір. Всупереч цьому позивач не надала доказів про те, що внаслідок протиправних дій відповідача вона зазнала моральних страждань. Мотивів про те, в чому полягає моральна шкода, оцінена до розміру 5\~000 грн. ні в позовній заяві, ні в судовому засіданні позивач не зазначила. Тому, в задоволенні цієї вимоги належить відмовити. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, пропорційно до задоволених позовних вимог, з відповідачів на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 551,20 грн., сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.3 т.1). На підставі наведеного та

Outcome: partial