Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Михайлівського районного суду Запорізької області з позовом до ТОВ СГП «Світанок» про зобов'язання повернути земельні ділянки, у зв'язку із закінченням строку їх оренди. В позові зазначила, що вона є власником земельної ділянки площею 6,7801 га, що розташована на території Михайлівської селищної ради Михайлівського району Запорізької області. 21 березня 2005 року попередній власник земельної ділянки (матір позивача) [PERSON] уклала договір оренди з ТОВ СГП «Світанок» строком на 10 років, тобто до 21 березня 2015 року. Після настання вказаного строку позивач звернулася до відповідача з метою повернення земельної ділянки, але їй було відмовлено з посиланням на те, що договір був зареєстрований лише 13 березня 2007 року, а тому, на думку орендаря, діє відповідно до 13 березня 2017 року. Враховуючи викладене, позивач просила суд зобов'язати відповідача повернути належну їй земельну ділянку у зв'язку із закінченням строку її оренди. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов на підставах, викладених в позовній заяві, додатково пояснив, що позивач просить суд захистити її право шляхом, саме, зобов'язання відповідача повернути земельну ділянку. Представник відповідача Кириченко Р.В. в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову, надав письмові заперечення на позов (а.с. 27) та додатково пояснив, що позовні вимоги не підлягають задоволення оскільки позивачем не надано доказів, що договірні відносини розпочалися в 2005 році, договір оренди був зареєстрований 13 березня 2007 року, а тому є чинними до 13 березня 2017 року, відповідно підстав для повернення земельних ділянок немає. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа може звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В ході судового розгляду було встановлено, що відповідно до державного акту на право приватної власності на землю [NUMBER] від 18 червня 2008 року (а.с. 13), у власності [PERSON] перебуває земельна ділянка загальною площею 6,7801 га, що розташована на території Михайлівської селищної ради Михайлівського району Запорізької області, кадастровий номер [NUMBER]. Попереднім власником вказаної земельної ділянки була мати позивача - [PERSON], на підставі державного акту [NUMBER] від 29 квітня 2004 року (а.с. 7). 21 березня 2005 року попереднім власником вказаної земельної ділянки [PERSON] був укладений договір оренди земельної ділянки з ТОВ СГП «Світанок» (а.с. 4-6). Вказаний договір земельної ділянки був зареєстрований 13 березня 2007 року. В договорі зазначені всі умови, передбачені діючими на час укладення законодавством та він повністю відповідає вимогам ст. 14 Закону України «Про оренду землі» в редакції чинній на час його укладення. Тобто, сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору саме 21 березня 2005 року. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] від 29 грудня 2005 року (а.с. 12). Вказана в договорі земельна ділянка була передана орендодавцем [PERSON] орендарю ТОВ СГП «Світанок» 21 березня 2005 року, що підтверджується відповідним актом прийму-передачі об'єктів оренди від 21 березня 2005 року (а.с. 46). Тобто, попередній власник земельної ділянки [PERSON] зі свого боку повністю виконала свої зобов'язання за договорами оренди, передавши земельну ділянку у користування орендарю ТОВ СГП «Світанок». Крім того, представником відповідач Кириченко Р.В. в судовому засіданні не заперечувалась та обставина, що земельна ділянка була передана в користування ТОВ СГП «Світанок» саме 21 березня 2005 року. Суд також звертає увагу на те, що орендодавець [PERSON] померла наприкінці 2005 року. Відповідно ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Представник відповідача Кириченко Р.В. стверджував, що договір оренди земельної ділянки почав діяти лише після його державної реєстрації 13 березня 2007 року та орендар почав її використовувати за договором оренди лише з цієї дати. Проте, жодних доказів на підтвердження своїх тверджень, представником відповідача надано суду не було. Фактичне використання переданої земельної ділянки було розпочато з 23 березня 2005 року, у зв'язку з чим позивач [PERSON] звернулася до ТОВ СГП «Світанок» з вимогою про повернення належних їй земельних ділянок. Згідно ст. 31 Закону України «Про оренду землі» однією з підстав припинення договору оренди є закінчення строку, на який його було укладено. За змістом ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено загальне правило відповідно до якого договір є укладеним з моменту коли сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Положеннями Цивільного Кодексу України прямо не передбачено вимоги щодо державної реєстрації договору оренди землі, а отже прямо не визначено моменту його укладення, відсилаючи, разом з цим, до спеціальних (галузевих) норм законодавства. Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право на оренду земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цих прав.Статтею 20 Закону України «Про оренду землі» (яка діяла на час підписання договору) передбачено, що укладений договір оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації. Відповідно до ст. 19 названого Закону строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років. Державна реєстрація Договору оренди земельної ділянки регламентувалась Порядком державної реєстрації договорів оренди землі (затвердженим Постановою Кабінету Міністрів У країни від 25 грудня 1998 року № 2073). Відповідно до п.14 названого Порядку датою реєстрації договору оренди землі є дата запису факту державної реєстрації у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди, що має вестися державним органом земельних ресурсів. П.2 Порядку державної реєстрації договорів оренди землі визначає, що державна реєстрація договорів оренди є офіційним визнанням і підтвердженням не факту укладення договору, а факту виникнення чи припинення права оренди земельної ділянки. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі», яка діяла на час укладання спірного договору оренди , істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди, тощо. Пунктом 8 договору оренди від 21 березня 2005 року чітко передбачено, що договір укладається на термін 10 років» Статтею 18 Закону України «Про оренду землі» (яка діяла на час підписання договору), передбачено, що договір оренди набуває чинності після його державної реєстрації. Проте виходячи зі змісту ст. 640 ЦК України та ст. 18 Закону України «Про оренду землі», твердження відповідача про те, що строк дії спірного договору оренди землі починається з дати його державної реєстрації є помилковим, так як державна реєстрація договору вказує на його чинність і не може змінювати день його укладання, тобто строк дії договору. Державна реєстрація договору оренди земельної ділянки, не визначає моменту укладення договору оренди, який можна вважати укладеним з моменту досягнення згоди з усіх істотних умов (ч.1 ст. 638 ЦК України). Крім того, незважаючи не те, що державна реєстрація договору оренди землі від 23 березня 2005 року була здійснена пізніше - 13 березня 2007 року (майже через два роки), сторони, згідно вимог ст. 651 ЦК України не внесли зміни до договору щодо строку його дії. Поняття «набрання чинності» договору оренди, що застосоване у ст. 18 ЗУ «Про оренду землі» очевидно констатує, що чинність набирає договір, який на момент набрання чинності вже є укладеним. Державна реєстрація договору оренди землі не визначає моменту укладення договору. Державна реєстрація договору оренди землі вказує лише на момент набрання чинності договором, а не на момент його укладення. Отже, державна реєстрація договорів оренди пов'язана з чинністю договорів, а не зі строком їх дії. Аналогічна правова позиція викладена в постанові ВСУ у справі №6-162ц13, в якій вказано, що сторони договору, дійшовши згоди щодо істотних умов договору оренди землі скріплюють його своїми підписами, що і є моментом укладення договору. Разом із тим цивільні права та обов'язки, на досягнення яких спрямоване волевиявлення сторін договору оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації. В момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося, і така реєстрація не може змінювати моменту укладання договору. Строк дії договору обумовлюється сторонами під час його укладення та не повинен виходити за межі, встановлені законодавством. Відповідно до ст. 214 ЦПК України, зі змінами внесеними Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд», при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав. передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Враховуючи обставини справи, суд не вбачає підстав для відступу від правової позиції, викладеної у висновках Верховного суду України в постанові Верховного суду України № 6-162цс13 від 19.02.2014 року, що в силу 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України. До того ж, пунктом 37 договору оренди від 21 березня 2005 року прямо передбачено, що дія договору припиняється у разі закінчення строку на який його було укладено. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян. Всі особи мають утримуватися від безпідставного заволодіння майном власника та завдання йому шкоди. Не допускається також протиправне позбавлення права власності або обмеження в його здійсненні. Гарантоване право позивача порушується відповідачем, а тому підлягає судовому захисту, що передбачено ст. 3 ЦПК. Відповідно до ч. 1 ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно п.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди України при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та протоколи до неї і практику Європейського Суду, як джерело права. Відповідно до ст.1 Протоколу № 2 до Конвенції, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Зокрема, у Рішенні Європейського Суду від 29.11.1991 р. у справі «Пайн Велей Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Зазначені сподівання, тобто те, на що розраховував позивач, користуватися своєю власністю, відповідачем порушені. Отже, в ході судового розгляду було встановлено, що договір оренди землі укладений між [PERSON] (попереднім власником) та ТОВ СГП «Світанок» від 21 березня 2005 року був укладений на термін 10 років та дів відповідно до 21 березня 2015 року. Після переходу права власності на земельні ділянки до [PERSON] договір оренди земельної ділянки між нею та ТОВ СГП «Світанок» на новий строк не укладався, будь-яких змін (в тому числі щодо зміни терміну дії договору) до договору оренди сторонами не вносилося. Після спливу строку дії договорів оренди - 21 березня 2015 року, у власника дійсно виникло право витребувати у відповідача своє майно у виді спірної земельної ділянки. Таким чином, на теперішній час відповідач безпідставно користується земельною ділянкою, що належать [PERSON] на підставі державного акту на право власності на землю, а тому дана земельна ділянка підлягає поверненню її власнику - [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, на користь позивача підлягає стягненню з відповідача понесені нею та документально підтвердженні судові витрати понесені нею на сплату судового збору в сумі 487 грн. 20 коп. (а.с. 1). Стосовно вимог про стягнення витрат на правову допомогу, суд звертає увагу на такі обставини. Згідно з ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. В позовній заяві [PERSON], зокрема, просила стягнути на її користь витрати на правову допомогу в розмірі 800 грн., які вона сплатив адвокату Ганюкову В.Д. за консультацію та складення позовної заяви (а.с. 14). В пункті 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» зазначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Позивач [PERSON] не надала суду належних доказів на підтвердження понесення нею витрат на оплату правової допомоги адвоката Ганюкова В.Д., а саме: договору про надання правової допомоги, акту виконаних робіт, розрахунку витрат. Надана позивачем копія квитанцію про сплату 800 грн. не можу бути прийнята судом в якості належного доказу, оскільки в ній не зазначено за складення якої саме позовної заяви були отримані кошти і вона не відповідає вимогам, що пред'являються до платіжних документів. Таким чином, суд приходить до висновку, що підстав для відшкодування витрат на правову допомогу немає. На підставі викладеного,

Outcome: approved