Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовом до відповідачів Тернопільської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права користування житловим приміщенням. Посилаючись на те, що з 30 листопада 2017 року вона проживає в кімнаті [ADDRESS] . У вказану кімнату позивач вселилася за згодою її дядька [PERSON] (рідного дядька її матері [PERSON] ) у зв`язку з тим, що він був пенсіонером, потребував догляду та запропонував жити в нього і доглядати за ним. Однак, [INFO] її дядько помер. У кімнаті № [NUMBER] в будинку [ADDRESS] позивач проживає і на даний час, оплачує комунальні послуги, проводить необхідні ремонти, іншого житла не має. Будинок [ADDRESS] є гуртожитком та перебуває у власності Тернопільської міської ради. З метою реалізації своїх житлових прав, позивачу необхідно встановити факт проживання з 30 листопада 2017 року в кімнаті [ADDRESS] та визнати за собою право користування житловим приміщенням - кімнатою [ADDRESS] . Представник відповідача подала відзив на позов, в якому зазначила, що кімната № [NUMBER] в гуртожитку за адресою : [ADDRESS] була надана рідному дядькові позивача, тобто [PERSON] , який помер [INFO] , що в свою чергу слідує про припинення його права на користування на цю кімнату. Позивач не зверталася з клопотанням в Тернопільську міську раду щодо видачі її ордера на зазначену вище кімнату для отримання права користування кімнатою [ADDRESS] , а тому, вселилась у спірну кімнату з порушенням установленого порядку. Крім цього, позивач не зареєструвала своє місце проживання за адресою: [ADDRESS] , що також унеможливлює стверджувати, що вона з 2017 року доглядала за своїм дядьком [PERSON] та проживала за зазначеною адресою. Виходячи з вище наведеного, просить суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила його задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явилася, однак у попередньому судовому засіданні заперечила проти задоволення позову, з підстав, викладених у відзиві на позов та просила відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер дядько позивача [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , видане 17.08.2019 р. Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, актовий запис № 1375. [PERSON] , [INFO] , проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що стверджується довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку /, осіб за № 225 від 22.12.2017 р. обслуговуючого кооперативу «Богдана Лепкого». Будинок [ADDRESS] є гуртожитком та перебуває у власності Тернопільської міської ради, що стверджується рішеннями Тернопільської міської ради від 17 серпня 2012 року № 6/23/26 та від 21 листопада 2012 року № 1880. Судом з`ясовано, що в кімнаті [ADDRESS] , з 30 листопада 2017 року по даний час проживає позивач [PERSON] , яка оплачує комунальні послуги, іншого житла не має, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 19 серпня 2019 року № 177913346. Допитані у судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] надали суду показання про те, що з 30 листопада 2017 року [PERSON] проживала та проживає по даний час в кімнаті [ADDRESS] зі своїм дядьком [PERSON] , який помер [INFO] . Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Правовідносини щодо користування жилою площею у гуртожитках врегульовані окремою главою 4 розділу ІІІ ЖК Української РСР. Відповідно до положень частини другої статті 128 ЖК Української РСР жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. В статті 129 ЖК Української РСР (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Відповідно до частини третьої статті 116 ЖК Української РСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Самоуправними визнаються дії, що свідчать про заняття житлового приміщення особою, яка усвідомлювала, що права на це вона не мала, або зайняла помешкання після відмови відповідного органу в його наданні. Вселення громадян у житлове приміщення не на підставі ордера, а на підставі іншого адміністративного акту (наприклад, письмового дозволу відповідної посадової особи) або рішення некомпетентного органу і т.д. не є самоуправним вселенням. Якщо ж особа зайняла житлове приміщення без ордера, але на підставі якогось дозволу, така особа не може вважатися такою, що самоуправно зайняла житлове приміщення. Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року зазначав, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло. Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно із положеннями статті 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Аналіз приведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку. Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням Вказана правова позиція викладена в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами житлового кодексу України із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 15 від 25 травня 1998 року. При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункту 15 постанови від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, беручи до уваги той факт, що метою встановлення даного факту є необхідність реалізації житлових прав позивача, а отже такий факт породжує юридичні наслідки, суд приходить до висновку, що слід встановити факт проживання [PERSON] з 30 листопада 2017 року в кімнаті [NUMBER] [ADDRESS] та визнати за нею право користування житловим приміщенням - кімнатою [ADDRESS] . На підставі наведеного та

Outcome: approved