Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із вищезазначеним позовом, у якому просить суд визнати за нею право власності на торгівельний павільйон, розташований по [ADDRESS], який складається з: літ А-1 - торгівельний павільйон, загальною площею 31,1 кв.м; ганок площею 1,2 кв.м; разом по торгівельному павільйону 38,6 кв.м; літ І - тротуар. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач [PERSON] посилається на те, що, згідно договору купівлі-продажу вона є власником торгового павільйону з літнім майданчиком, розташованого у м. Дніпродзержинську Дніпропетровської області. Після здійснення нею реконструкції вказаного торгівельного павільйону та розширення його загальної площі, Виконавчий комітет Заводської районної ради м. Дніпродзержинська рішенням №398 від 19.11.2008 року прийняв в експлуатацію стаціонарну малу архітектурну форму. 27.12.2009 року між нею та Дніпродзержинською міської радою укладено договір оренди земельної ділянки, на якій розташований вищевказаний торгівельний павільйон. Здійснивши за власні кошти реконструкцію торгівельного павільйону, вона подала до Департаменту комунальної власності та земельних відносин Дніпродзержинської міської ради декларацію про готовність закінченого будівництвом об'єкта до експлуатації, а саме торгівельного павільйону на перехресті вул. Сачка та вул. Медичної у м. Дніпродзержинську. Проте, у прийнятті даної Декларації їй було відмовлено за формальними ознаками. Крім того, головним архітектором міста Дніпродзержинська їй також було відмовлено у продовженні або переукладанні договору оренди земельної ділянки із посиланням на те, що, вищевказаний торгівельний павільйон не може бути віднесено до тимчасових споруд. З метою оформлення свого права власності на закінчений будівництвом об'єкт нерухомого майна, вона отримала Висновок експертного будівельно-технічного дослідження, згідно якого реконструйований нею торгівельний павільйон є об'єктом нерухомого майна і нерозривно пов'язаний із землею. Таким чином, органи місцевого самоврядування фактично на теперішній час не визнають її право власності на належне їй нерухоме майно, та безпідставно не дають можливості здійснити пролонгацію договору оренди земельної ділянки, яка знаходиться під нерухомим майном. Враховуючи те, що, при створенні вищевказаного торгівельного павільйону нею не було порушено права інших осіб; не було змінено цільове призначення земельної ділянки, яка перебувала у її користуванні; реконструкцію торгівельного павільйону виконано із дотриманням будівельних норм, вважає, що, правомірно набула право власності на новостворене нерухоме майно, а тому повинна бути визнана судом власником новоствореного нерухомого майна на підставі ст.ст.316, 319, 331, 375, 392 ЦК України. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилась, надала суду письмову заяву, у якій зазначила, що підтримує позов у повному обсязі, та просить суд провести розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача - Виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради Бєлкіна Л.А. в судове засідання не з'явилась, надала суду письмову заяву, у якій просила суд провести розгляд справи за її відсутності, а також зазначила, що, відповідач позов не визнає, та просить відмовити у задоволенні позову. Крім того, у письмових запереченнях на позов (а.с.47-49), представник відповідача зазначив, що, позов [PERSON] є необґрунтованим, та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки відповідач не приймав жодного рішення щодо реконструйованого позивачем торгівельного павільйону, та будь-яким чином не порушував права позивача. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Департаменту комунальної власності та земельних відносин Дніпродзержинської міської ради в судове засідання не з'явився, надав суду письмові пояснення (а.с.59), у яких зазначив, що, на час розгляду справи позивач [PERSON] не є користувачем земельної ділянки, на якій розташований реконструйований позивачем торгівельний павільйон. При цьому, після закінчення строку дії договору оренди земельної ділянки, укладеного 25.12.2009 року між Дніпродзержинською міською радою та позивачем, позивач з письмовою заявою про продовження вказаного договору до Дніпродзержинської міської ради не зверталась. Представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Управління містобудування та архітектури Дніпродзержинської міської ради; Реєстраційної служби Дніпродзержинського міського управління юстиції в судове засідання не з'явились, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомили. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов наступного висновку. Як встановлено судом в ході розгляду справи, згідно договору купівлі-продажу торгового павільйону з літнім майданчиком (а.с.7), 14.03.2001р. позивач придбала торговий павільйон з літнім майданчиком, що знаходиться в місті Дніпродзержинську Дніпропетровської області. Згідно Витягу з Протоколу №2 засідання комісії з розміщення малих архітектурних форм для здійснення підприємницької діяльності виконкому Заводської районної ради м. Дніпродзержинська (а.с.10), 24.03.2006 року вищевказана комісія надала згоду приватному підприємцеві - позивачці [PERSON] на продовження терміну дії дозволу на розміщення з реконструкцією та розширенням торгового павільйону по вул. Сачка на перехресті з вул. Медичною, з подальшим оформленням акту прийомки МАФ в експлуатацію приватному підприємцеві [PERSON] на 1 рік за умови виконання вимог управління головного архітектора міста та оформлення документу, що посвідчує право на земельну ділянку, на термін, визначений протоколом комісії. Згідно Акту про прийняття стаціонарної малої архітектурної форми в експлуатацію (а.с.21-22), 14.10.2008 року технічна комісія, яка діяла на підставі Правил з розміщення та прийняття в експлуатацію малих архітектурних форм для здійснення підприємницької діяльності на території Заводського району м. Дніпродзержинська, встановила, що, стаціонарна мала архітектурна форма - торговий павільйон на вул. Сачка, перехрестя з вул. Медичною у м. Дніпродзержинську, розміщена згідно з дозволом на розміщення малої архітектурної форми від 05.05.2008р. №24. Площа об'єкта по зовнішньому контуру 30 кв.м. Як вбачається зі змісту Договору оренди земельної ділянки, укладеного 25.12.2009 року між приватним підприємцем - позивачем [PERSON] та Дніпродзержинською міської радою, остання надала у строкове, платне користування позивача земельну ділянку несільськогосподарчого призначення за адресою:вул. Сачка, перехрестя з вул.Медичною, м. Дніпродзержинськ загальною площею 0.0050 га для розміщення торгового павільйону строком до 27.11.2014 року. Згідно Висновку експертного будівельно-технічного дослідження №562/03-15, складеного на замовлення позивача 30.03.2015р. судовим експертом Харченко В.В. (а.с.41-43), після проведеної позивачем реконструкції торгового павільйону по вул. Сачка на перехресті з вул. Медичною у м. Дніпродзержинську, вказаний торговий павільйон є об'єктом нерухомого майна загальною площею 31,1 кв.м., і є нерозривно пов'язаним із землею, а також відповідає будівельним нормам та правилам. Як вбачається зі змісту супроводжувального листа (а.с.30), 25.11.2014 року Департамент комунальної власності та земельних відносин Дніпродзержинської міської ради повернув позивачці [PERSON] на доопрацювання декларацію про готовність об'єкта до експлуатації по об'єкту: «Торговий павільйон на перехресті вул. Сачка та вул. Медичної у м. Дніпродзержинську Дніпропетровської області». Повернення Департаментом комунальної власності та земельних відносин Дніпродзержинської міської ради вищевказаної декларації позивач вважає безпідставним, та таким, що порушує її права власника, та змушує звернутись до суду. Посилаючись, при цьому, на ст.ст.331, 376 ЦК України, які регулюють порядок набуття права власності на новостворене майно та об'єкти незавершеного будівництва, позивач просить суд визнати за нею право власності на торгівельний павільйон, розташований по [ADDRESS], загальною площею 31,1 кв.м. Згідно ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. При цьому, згідно роз'яснень, наданих у п.11 Постанови Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» N 14 від 18.12.2009р., оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Згідно роз'яснень, наданих у п.9 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» N 6 від 30.03.2012р., при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону № 2780-XII спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Згідно роз'яснень, наданих у п.20 вищевказаної Постанови, вирішуючи справи про самочинне будівництво (нове будівництво, реконструкцію зі зміною площі та зайняттям земельної ділянки, прибудови, надбудови) об'єкта нерухомості, здійснене у разі відмови у видачі документів, які надають право виконувати будівельні роботи (повідомлення про початок будівельних робіт, реєстрація декларації про початок виконання будівельних робіт, видача технічних умов, видача вихідних даних тощо), але з додержанням державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів і порядку розгляду цих питань, суд має врахувати, що відмова у наданні дозвільних документів може бути оскаржена до суду заінтересованою особою у порядку адміністративного судочинства. Якщо такі дії в судовому порядку не оскаржено, це не є підставою для відмови в позові, проте суд при розгляді справи має дати правову оцінку такій відмові, зокрема, за правилами статті 212 ЦПК. Водночас, згідно ст.26 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» N 3038-VI від17.02.2011р., забудова територій здійснюється шляхом розміщення об'єктів будівництва. Суб'єкти містобудування зобов'язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об'єктів. Виконавчий орган сільської, селищної, міської ради вживає заходів щодо організації комплексної забудови територій відповідно до вимог цього Закону. Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів; 6) реєстрація права власності на об'єкт містобудування. Як встановлено судом в ході розгляду справи, на час звернення позивача [PERSON] із даним позовом до суду, остання не є ні власником, ні користувачем земельної ділянки, на якій розташований спірний торговий павільйон. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, матеріали справи не містять також передбачених ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» N 3038-VI від 17.02.2011р., затвердженої проектної документації (ст.26), а також дозвільного документу (статті 35 - 37), який дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об'єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі, а також проект (відповідний склад документації, визначеної статтями 1, 7 та 8 Закону України № 687-XIV, отриманої відповідно до статей 29, 31 Закону № 3038-VI) та будівельний паспорт та технічні умови, отримані відповідно до статей 27, 30 зазначеного Закону. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, спірний об'єкт нерухомого майна не введено в експлуатацію та не зареєстровано у встановленому ст.182 ЦК України порядку, що свідчить про те, що, спірний об'єкт нерухомого майна є новоствореним об'єктом нерухомого майна, визнання права власності на який в судовому порядку законом не передбачено. Даний висновок суду узгоджується з позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеного у п.15 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» N 5 від 07.02.2014р., згідно якої, до завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва не виникає (стаття 331 ЦК). У зв'язку із цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна. Отже, законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку. Як вбачається з матеріалів справи, матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу, з якого можливо встановити, що, на час звернення позивача із даним позовом до суду, за позивачем, в установленому законодавством порядку, зареєстроване право власності на спірний торгівельний павільйон. Таким чином, приймаючи до уваги відсутність даних про те, що порушене позивачем питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право, суд, враховуючи вищевикладене, дійшов висновку що, позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. При цьому, відмовляючи у задоволенні позову, суд,

Outcome: dismissed