Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого між ними 05.11.2002 року виконавчим комітетом Устимівської сільської ради Семенівського району Полтавської області, актовий запис №5. Позовні вимоги обгрунтовуються тим, що фактично сімейні відносини між ним та відповідачем, як подружжям, припинені з 2017 року, між ними відсутня повага і взаєморозуміння. На даний час сторони спільного господарства не ведуть. З огляду на викладене, позивач вважає, що збереження сім'ї між ним та відповідачем є неможливим. В судовому засіданні позивач підтримав позов, прохав суд його задоволити. Зазначив, що не бажає проживати разом із відповідачем, оскільки за час їх подружнього життя втрачене почуття любові і фактично спільне проживання з відповідачем було обумовлене наявністю малолітньої дочки, яка на даний час навчається в м.Харків на фармацевта. Категорично заперечив проти надання їм з відповідачем строку на примирення, оскільки вважає, що шлюб розпався остаточно і зберігати давно немає чого. Суду також пояснив, що дочка знає про його позов та не заперечує проти розірвання шлюбу між батьками з огляду на те, свідком яких сварок між ними вона була. Відповідач [PERSON] в судове засідання по розгляду справи по суті не з'явилась. Про дату, час та місце його проведення повідомлялась у передбаченому ст.128 ЦПК України порядку. Під час підготовчого провадження заперечувала проти розірвання шлюбу, вказуючи на її намір зберегти сім'ю, наявність спільної з позивачем дитини, для якої розлучення батьків буде психологічним ударом, та наявність спільного майна. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази по справі, судом встановлені наступні фактичні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Судом по справі встановлено, що між сторонами по справі 05 листопада 2002 року виконавчим комітетом Устимівської сільської ради Семенівського району Полтавської області зареєстровано шлюб за актовим записом №5 (а.с.5, 61). Факт реєстрації шлюбу між сторонами відповідачем не заперечувався, що підтверджується змістом поданого нею до суду клопотання про надання строку на примирення, у задоволенні якого судом було відмовлено ухвалою від 01.10.2019 року, постановленою в порядку ч.5 ст.259 ЦПК України. Від даного шлюбу сторони мають одну дитину - дочку [PERSON] , [INFO] (а.с.4). Факт навчання дочки сторін у вищому навчальному закладі в м.Харків, останніми під час судового провадження не заперечувався. Відповідно до п.10 Постанова Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - Постанова від 21.12.2007 року №11) проголошена Конституцією охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. У відповідності до ст.112 Сімейного кодексу України (далі - СК України) суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З пояснень позивача [PERSON] судом встановлено, що спільне подружнє життя сторін не склалося по причині різних поглядів на подальше сімейне життя та неможливість підтримувати нормальні життєві відносини, як подружжя, втрати почуття любові, внаслідок чого сторони по справі з 2017 року припинили подружні відносини. Натомість відповідач не надала суду доказів існування виключних обставин, за наявності яких виправданим було б примушування позивача до збереження шлюбу. Так, наявність спільної дитини, яка на даний час продовжує навчання у вищому навчальному закладі, не може бути обставиною, що виправдовує примушення позивача до підтримання відносин, притаманних подружжю, з відповідачем по справі, а твердження відповідача про те, що розірвання шлюбу сторонами, як батьками, буде психологічним ударом для дитини - дочки [PERSON] не приймається судом до уваги, оскільки жодних належних та допустимих доказів на підтвердження цієї обставини відповідачем суду надано не було, а доказування не може грунтуватися на припущеннях. Доводи відповідача про наявність спільного з позивачем майна також не можуть бути підставою для збереження шлюбу, оскільки відповідачем не доведено наявності майна, що належить їм з позивачем на праві спільної сумісної власності, як подружжя, не надано доказів існування спору щодо володіння, користування та розпорядження цим майном, як і не обгрунтовано яким чином наявність спільного майна може бути перешкодою для вирішення судом позовної вимоги про розірвання шлюбу, з огляду на можливість звернення сторін до суду, у разі необхідності, за захистом своїх прав та інтересів з відповідним позовом про поділ спільного майна подружжя чи визначення порядку користування ним. Таким чином, відповідач [PERSON] не надала суду доказів існування виключних обставин, за наявності яких виправданим було б примушування позивача до збереження шлюбу, а зазначені нею доводи, з урахуванням наявних взаємовідносин між сторонами, не можуть братися судом до уваги, оскільки інститут шлюбних відносин грунтується на взаємному почутті любові жінки та чоловіка, поваги один до одного, наданні взаємодопомоги та підтримки, а тому не може ставитись в залежність виключно від наявності у подружжя дитини, спільного майна та обов'язку у зв'язку з цим спільного проживання. При цьому судом враховується також і тривалість часу, що минув з дня звернення позивача до суду із заявою про розірвання шлюбу, зокрема, з 16.05.2019 року по дату судового розгляду справи 09.12.2019 року, тобто напротязі більше шести місяців, які, фактично, відповідають передбаченому законом строку, що надається сторонам, як подружжю, на примирення, протягом якого намір позивача припинити шлюбні відносини з відповідачем не змінився, а примирення сторін не відбулося з огляду на відсутність поданих ними суду відповідних письмових заяв з цього приводу. Наявності спірних питань щодо поділу майна, як спільної сумісної власності подружжя, за відсутності відповідних заяв сторін, судом під час судового провадження також не встановлено. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч.2 ст.104, ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу. З огляду на викладене, заслухавши пояснення сторін та дослідивши зміст позовної заяви та інших матеріалів справи, суд приходить до висновку, що викладені в них обставини свідчать про: дійсну волю позивача, як чоловіка, на розірвання укладеного ним з відповідачем шлюбу; неможливість подальшого спільного сімейного життя сторін, як подружжя, а також наявність підстав вважати, що збереження шлюбу суперечитиме особистим інтересам позивача. Крім того, зі змісту ч.1 ст.21, ч.1 ст.24 СК України слідує, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.1 ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої та проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН від 10.12.1948 року, чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. З огляду на викладене, враховуючи, що добровільність шлюбу є однією з основних його засад, а визначення законодавцем шлюбу «як сімейного союзу» засвідчує, що шлюб створює сім'ю та передбачає його договірну природу, суд приходить до висновку про те, що оскільки позивач по справі [PERSON] наполягає на розірванні шлюбу, і сторони по справі, як подружжя, не змогли налагодити відносини, починаючи з травня 2019 року, то відмова суду в задоволенні позову про розірвання шлюбу буде примушенням позивача до шлюбу та шлюбним відносинам, що не відповідає моральним засадам суспільства та є неприпустимим. На підставі викладеного, встановивши обставини, якими обґрунтовується позов, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ, суд дійшов висновку про наявність законних підстав для ухвалення рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Після розірвання шлюбу відповідачу, за відсутності поданої нею заяви про відновлення дошлюбного прізвища, слід залишити прізвище « [PERSON] », що відповідає приписам ч.1 ст.113 СК України, якою закріплено право особи, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Щодо стягнення з відповідача по справі [PERSON] на користь позивача [PERSON] судових витрат у вигляді сплаченого ним судового збору при поданні позову, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.133, ч.1 ст.141 ЦПК України судові витрати, складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Разом з тим, відповідно до п.5 ч.3 ст.2, ч.1 ст.13 ЦПК України до основних засад (принципів) цивільного судочинства належить диспозитивність, згідно якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачем в судовому засіданні зазначено про відсутність у нього наміру стягувати з відповідача [PERSON] сплачений ним при подачі позову до суду судовий збір. З огляду на викладене, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, судом не здійснюється розподіл судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України в частині стягнення з відповідача на користь позивача судового збору, що становить 768 грн. 40 коп.. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом даної справи, відсутні.

Outcome: approved