Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] [PERSON], третя особа ТОВ Автолідер-2010 про визнання договору купівлі-продажу недійсним. В обґрунтування вимог зазначено, що 22 листопада 1996 року Жовтневим відділом ЗАГС м. Запоріжжя зареєстровано шлюб між позивачкою та [PERSON] відповідачем по справі, про що у книзі реєстрації актів цивільного стану зроблено запис за № 305 від 22.11.2015 року. 22 червня 1999 року між [PERSON], що діяла особисто за себе та за [PERSON], на підставі нотаріально посвідченого доручення, та [PERSON], [PERSON], що діяла за себе та за неповнолітнього [PERSON], [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]/Грязнова в м. Запоріжжя. За цим договором, кожен з покупців отримав по 1/4 частині квартири, тобто [PERSON] разом з чоловіком на двох 1/2 частину. Крім того, наприкінці 2007 року подружжям було придбано автомобіль ЗАЗ ТР699Р, 2007 року випуску, номер державної реєстрації АР 3549 ВВ, який було зареєстровано на [PERSON] Тобто, за час подружнього життя, ними було придбано 1/2 частину квартири [ADDRESS], та автомобіль ЗАЗ ТР699Р, 2007 року випуску, номер державної реєстрації АР 3549 ВВ. Оскільки подружнє життя не склалося, враховуючи протилежність поглядів на життя та побут, [PERSON] та [PERSON] спільно прийняли рішення розірвати шлюб. 07 квітня 2015 року до Жовтневого відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, позивач спільно з відповідачем подала заяву про розірвання шлюбу подружжя, яке не має дітей відповідно до ст. 106 Сімейного кодексу України (спільний син [PERSON] - є повнолітнім). 08 травня 2015 року шлюб було розірвано, у звязку з чим позивачем отримано свідоцтво про розірвання шлюбу [PERSON] І-ЖС № 109379 від 08.05.2015 року. Як стало відомо позивачу, 25.04.2015 року без її відома та згоди, [PERSON], продав автомобіль ЗАЗ ТР699Р, 2007 року випуску, номер державної реєстрації АР 3549 ВВ який належав подружжю на праві спільної сумісної власності, своїй невістці, [PERSON] другому відповідачу по справі. Так, 25 квітня 2015 року [PERSON] уклав договір комісії з ТОВ Автолідер-2010, вже на підставі якого від імені відповідача, Товариство з обмженою відповідальністю Автолідер-2010 уклало договір купівлі-продажу автомобілю марки З АЗ ТР699Р, 2007 року випуску, кузов № У60ТР699Р7\\У372577, номер державної реєстрації АР 3549 ВВ з [PERSON]. Своєї згоди на продаж автомобіля позивачка не давала, та взагалі не знала про цей правочин. Відповідно до ч. 2 ст. 60 Сімейного кодексу України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. У ч. 2 ст. 65 СК України встановлено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Відповідно до ч. 4 ст. 369 Цивільного кодексу України, правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Абзацом 2 ст. 216 Цивільного кодексу України, визначено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Посилаючись на вищенаведені обставини, позивач [PERSON] просить суд визнати договір купівлі-продажу автомобілю ЗАЗ ТР699Р, 2007 року випуску, кузов № [NUMBER], номер д/р АР 3549 ВВ від 25.04.2015 року недійсним; повернути автомобіль ЗАЗ ТР699Р, 2007 року випуску, кузов № [NUMBER], номер д/р АР 3549 ВВ у спільну сумісну власність [PERSON] та [PERSON] В судовому засіданні [PERSON] та її представник позов підтримали. Пояснили суду, що не наполягають на вимозі стосовно повернення спірного автомобіля у спільну сумісну власність. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, надав суд письмові пояснення, згідно з якими позов [PERSON] не визнав. Факт продажу автомобіля не заперечував, але вказав на те, що автомобіль був проданий ним під час перебування у шлюбі з [PERSON] Виручені від продажу кошти поступили на потребу сімї, а саме за вказані гроші позивачкою було придбано різноманітне швацьке обладнання. Він разом із [PERSON] та її сином продовжує спільно проживати в однієї квартирі, лицеві рахунки за споживання електроенергії, газу та опалення не розподілені. Просив суд відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON], в судовому засіданні позов не визнав. Надав суду заперечення, підписані другим відповідачем., в яких зазначено, що [PERSON] приблизно з початку 2015 року разом зі своїм чоловіком [PERSON] вирішили придбати автомобіль за спільно заощаджені кошти, та з цією метою розглядали різні пропозиції з придбання автомобілю. В квітні 2015 року її чоловік повідомив, що його батько свекор другого відповідача, продає власний автомобіль ЗАЗ у звязку з тим, що йому потрібні гроші на вирішення сімейних питань. Оскільки вони з чоловіком знали що стан автомобіля задовільний і його ціна їх влаштовувала, то вони погодились його купити. 25.04.2015 року на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з відокремленим підрозділом № 103 ТОВ «Автолідер-2010» відповідачкою було придбано автомобіль ЗАЗ TF699P 2007 року випуску. Автомобіль було придбано за спільні кошти подружжя, а саме за 48 000, 00 грн., які було сплачено продавцю [PERSON] готівкою. Право власності на автомобіль було зареєстровано за нею. Під час купівлі автомобілю, було перевірено, та встановлено, що ніяких заборон щодо відчуження автомобілю не має, він не перебував у заставі, іншим особам не відчужувався, власник автомобілю [PERSON] мав всі повноваження по його відчуженню. Договір купівлі-продажу автомобілю між відповідачкою та [PERSON] було укладено у письмовій формі та зміст договору відповідає вимогам глави 54 Цивільного кодексу України. Спірний правочин, також відповідає вимогам, встановленим ст. 203 ЦК України. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Жодної з підстав, передбачених ст. 215 ЦК України недійсності правочину в позові не зазначено, доказів існування таких підстав не надано. Тож, передбачені Законом підстави для визнання недійсним договору купівлі продажу автомобілю від 25.04.2015 року відсутні. Щодо посилання позивача на відсутність її згоди на продаж автомобілю як його співвласника, то слід зазначити, що станом на 25.04.2015 року - коли відбулось відчуження автомобілю, позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з продавцем автомобілю - [PERSON] Відповідно до ч. 2 ст. 65 Сімейного кодексу України діє презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном. Ніяких підстав для сумнівів, що [PERSON] діяв без згоди своєї дружини у відповідачки не було, якихось доказів цієї обставини до позовної заяви не надано. Ніяких обмежень щодо повноважень продавця майна у разі його перебування у шлюбі закон не містить, тож в загалі ні відповідачка, ні ТОВ «Автолідер» ні органи ДАІ під час здійснення правочину купівлі-продажу автомобілю та постановки і знятті автомобілю з обліку не повинні були встановлювати факт перебування продавця у шлюбі. Також, немає доказів тієї обставини, що позивач не знала про відчуження автомобілю та що його продаж відбулась без її відома, тож ця обставина не підтверджена. Таким чином, є очевидним, що договір купівлі-продажу автомобілю від 25.04.2015 року вчинено у відповідності до вимог чинного цивільного законодавства України та підстави для визнання його недійсним відсутні. Тому, другий відповідач [PERSON] просить суд в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі. Третя особа по справі ТОВ «Автолідер -2010» було належним чином повідомлено про час та місце судового засідання, представник до суду не зявився, про причину неявки суд не повідомив. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Фактичні обставини справи підтверджуються письмовими доказами, вивченими та оголошеними в судовому засіданні: копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу АРС 047643; копією договору купівлі-продажу автомобілю від 25.04.2015 року, укладеному між ТОВ «Автолідер» та [PERSON]С; копією довідки рахунку [PERSON] ВІА № 818711 від 25.04.2015 року, оформленої на [PERSON] копією свідоцтва про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] ([PERSON] І-ЖС № 109379 від 08.05.2015 р.). Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, (його) згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового; для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (ч. ч. 2, 3 ст. 65 СК України). Частиною 4 ст. 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї. При цьому, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 3 ст. 61 СК України) та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном (ст. 63 СК України). Крім того, пунктом 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Аналізуючи вищенаведені норми чинного законодавства суд дійшов висновку про те, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним з огляду на те, що відповідач [PERSON], який уклав договір щодо спільного майна подружжя, та другий відповідач [PERSON] - покупець за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що другий відповідач за обставинами справи не міг не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Оцінюючи здобуті в судовому засіданні докази, в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що другий відповідач по справі [PERSON], яка є невісткою відповідача [PERSON] не могла не знати про те, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, а спірне майно (автомобіль) майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Згідно з ч. 1 cт. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Частиною 2 ст. 59 ЦПК передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідач [PERSON] наполягаючи на тому, що кошти за проданий автомобіль вони із дружиною [PERSON] витратили на придбання різноманітного швацького обладнання, жодного доказу на підтвердження цієї обставини не надав, а тому це твердження не приймається до уваги судом. Відповідно до статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved