Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-01 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернулася 31.03.2016 року до суду з позовною заявою, в якій просить визнати недійсним та нікчемним заповіт подружжя,складений нею та [PERSON] 29.05.2007 року, яким вони заповіли домоволодіння 108 по вул. Залізнорудна в м.Кривому Розі [PERSON]; зняти заборону відчуження будинку. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 29.05.2007 року вона та її чоловік [PERSON] склали заповіт подружжя, яким заповіли домоволодіння 108 по вул. Залізнорудна в м.Кривому Розі їх внуку [PERSON] Оскільки, її чоловік помер 21.09.2014 року, вона не може внести зміни в заповіт, який є нікчемним - складеним в супереч вимогам закону, яким передбачено, що майно, яке заповідається має бути спільною сумісною власністю подружжя, у той час як зазначений будинок знаходиться у приватній спільній частковій власності, тому звернулася до суду з цим позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] в судовому засіданні присутньою не була, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, будучи присутньою у попередніх судових засіданнях підтримала позовні вимоги, обґрунтовуючи обставинами, викладеними в позовній заяві, просила позовні вимоги задовольнити, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] ( угода про надання правової допомоги від 21.06.2016 року) /а.с.35/ в судовому засіданні присутньою не була, про час та місце розгляду справи повідомлена, про причини неявки суд не повідомила, будучи присутньою у попередніх судових засіданнях підтримала позовні вимоги позивача, пояснила, що заповіт подружжя складено з порушеннями вимог закону, просила задовольнити в повному обсязі. Не заперечувала проти заочного розгляду справи. Неповнолітній відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений 22.02.2017 року особисто ,що підтверджується роздруківкою відстеження пересилання поштового відправлення, про причину неявки суд не повідомив. В запереченнях, наданих суду 21.06.2016 року, зазначив, що його дід з часу підписання заповіту до своєї смерті заповіту не змінював, що свідчить про те, заповіт відповідав його волі та він мав на меті саме такі наслідки щодо визначеного в заповіті майна. Просив застосувати строки позовної давності, у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Законний представник неповнолітнього відповідача [PERSON] [PERSON] в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлена, про причини неявки суд не повідомила. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] ( договір про надання правової допомоги від 21.06.2016 року) /а.с.33/ в судовому засіданні присутньою не була, про час та місце розгляду справи повідомлена, про причину неявки суд не повідомила. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений, і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Суд, вислухавши позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. В силу ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень. Так, в судовому засіданні встановлено, що позивач та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 08.05.1985 року /а.с.12/. 29 травня 2007 року вони склали заповіт подружжя, яким заповіли на випадок своєї смерті, належне їм домоволодіння №108, що знаходиться у м. Кривому Розі по вул. Залізорудній, яке належить їм на праві спільної сумісної власності [PERSON] [INFO]. Заповіт посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON], зареєстровано в реєстрі за №1200 /а.с.9,57,58/. [PERSON] помер 22.09.2014 року /а.с.11/. Відповідно до\~ч.ч.1,2,3 ст.1243 ЦК України\~подружжя має скласти спільний заповіт щодо майна, яке належить йому на праві спільної сумісної власності. У разі складення спільного заповіту частка у праві спільної сумісної власності після смерті одного з подружжя переходить до другого з подружжя, який його пережив. У разі смерті останнього право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. За життя дружини та чоловіка кожен з них має право відмовитися від спільного заповіту. Така відмова підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно п.1,2 ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Отже, предметом заповіту подружжя є майно, яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності. У той час, як [PERSON] набула право власності на 1/2 частку домоволодіння 108 по вул. Залізнорудна в м.Кривому Розі на підставі договору міни квартири на домоволодіння, посвідченому 08.11.2001 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON], зареєстрованому в реєстрі за №13912 та в КП ДОР «Криворізьке БТІ» 19.11.2001 р. за №11доп. стор.243 зап.19650 /а.с.7/; а її чоловік [PERSON] набув право власності на 1/2 частку домоволодіння 24.05.2002 року на підставі договору дарування посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] зареєстрованому в реєстрі за №281 та в КП ДОР «Криворізьке БТІ» 12.06.2002 р. за №11доп. стор.243 зап.8959 /а.с.8/. Таким чином, спільний заповіт складено щодо майна, яке знаходилося у приватній спільній частковій власності. Відповідно до\~ст. 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ст.215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Як вбачається з матеріалів справи, на час складення заповіту, [PERSON] та [PERSON] мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, що не заперечують сторони по справі. Правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним , його було вчинено у формі, встановленій законом, однак в супереч вимогам ч.1 ст.1243 ЦК України, оскільки заповіт подружжя складено щодо майна, яке знаходилося у приватній спільній частковій власності. Суд не бере до уваги посилання відповідача на ч.1 ст.1306 ЦК України, якою встановлено, що \~предметом спадкового договору може бути майно, яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності, а також майно, яке є особистою власністю будь-кого з подружжя, оскільки зазначена стаття регулює порядок укладення спадкового договору з участю подружжя, тоді як предметом позову є заповіт подружжя, порядок укладення якого врегульовано іншими нормами ЦК України. Відповідно до статей\~215\~та\~216 ЦК\~вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику у справах про визнання правочинів недійсними»\~(далі Постанова) розяснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК ( 435-15 ) суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Згідно розяснень пунктів 4, 6, 10 Постанови судам відповідно до\~статті 215 ЦК\~необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша\~статті 225 ЦК\~тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Пунктом 14 Постанови розяснено, що судам необхідно враховувати, що не допускається визнання дійсним заповіту, який є нікчемним у зв'язку з порушенням вимог щодо його форми та порядку посвідчення. У цьому разі судам слід застосовувати статтю 1257 ЦК, оскільки норми глави 85 ЦК ( 435-15 ) не передбачають можливості визнання заповіту дійсним. Відповідно до ч.1 ст.1257 ЦК України \~заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Згідно п.7 Постанови - правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. З урахуванням викладеного, заповіт подружжя від 29.05.2007 року, суперечить вимогам ч.1 ст.1243 ЦК України, оскільки майно належить подружжю на праві спільної часткової власності, а отже є недійсним в силу закону (нікчемний правочин) з моменту його укладання, у звязку з чим нікчемність заповіту подружжяне потребує визнання його таким судом, тому суд задовольняє позов лише в частині застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Суд не знаходить підстав для застосування строків позовної давності, оскільки про порушення права позивачу стало відомо тільки після смерті чоловіка 21.09.2014 року, до цього часу вона вважала, що заповіт відповідає нормам закону, тому слід вважати, що позивач звернулася до суду в межах строку позовної давності (31.03.2016 року). Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд задовольняє позовні вимоги позивача частково, застосувавши наслідки недійсності нікчемного правочину. На підставі викладеного,

Outcome: partial