Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Заводського районного суду міста Миколаєва із вищезазначеним позовом. В обґрунтування заявлених вимог позивачка зазначила, що з 26.01.1991 року по 16.12.1996 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем, сторони мешкали на Крайній Півночі. Після фактичного припинення шлюбних відносин у грудні 1993 року, [PERSON] виїхала до батьків до міста Миколаєва. З липня 1994 року між сторонами припинено відносини взагалі. На кошти у сумі 90 000 000 карбованців, які подарувала позиваці матір, 15 серпня 1995 року за договором купівлі-продажу [PERSON] було придбано квартиру [ADDRESS] (Центральний) у місті Миколаєві, та зареєстровано право власності в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації. Шлюб між сторонами розірвано 16 грудня 1996 року Таганрогським районним судом Ростовської області. З позовною заявою про розірвання шлюбу до суду звернувся сам відповідач та самостійно зазначив про припинення відносин з липня 1994 року. [PERSON] будь-якої участі у придбанні житла не приймав, ніколи не мешкав у квартирі та не витрачав кошти на її утримання. З огляду на викладене, оскільки об'єкт нерухомості було придбано хоча і у період шлюбу, однак за особисті кошти позивачки, [PERSON] просила визнати своєю особистою приватною власністю квартиру [ADDRESS] У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні , посилаючись на обставини, викладені у позові. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду пред'явленого до нього позову був повідомлений належним чином, заяви про розгляд справи за його відсутністю не надходило, таким чином, в силу ч. 2 ст. 77 ЦПК України суд вважає, що відповідач не з'явився до суду без поважних причин. З урахуванням заяви позивачка про відсутність заперечень щодо заочного розгляду справи відповідно до вимог ст. 164 ч. 4, ст. 224 ЦПК України, суд вважає можливим прийняти заочне рішення на підставі доказів, що є у справі. Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15.05.2006 року, за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року.До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК. На момент набуття права власності правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК УРСР та Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КЗпШ). Згідно ст. 4 ЦК УРСР, цивільні права та обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР та Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов'язки. Відповідно до цього цивільні права і обов'язки виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. За змістом ч. 2 ст. 28 КЗпШ України, суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Аналогічні положення викладені у пункті 6 чинної на момент набуття права власності постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в судовій практиці по застосуванню Кодексу про шлюб та сім'ю України» №6 від 15.06.1973 року (із змінами ), згідно якого майно, нажите кожним з подружжя під час роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, судом відповідно до правил ст.28 КпШС може бути визнано власністю кожного з них. Відповідно до ст. 24 КЗпШ України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 86 ЦК УРСР передбачено, що право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Усі форми власності є рівноправними. Відносини власності регулюються Законом України «Про власність» ( 697-12 ), цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Згідно ст. 224 ЦК УРСР, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Відповідні правові позиції викладені в постановах Верховного Суду України по справам №6-2333цс15 від 25 листопада 2015 року, №6-612цс15 від 01 липня 2015 року, №6-2641цс15 від 16 грудня 2015 року. Судом встановлено, що з 15 серпня 1995 року між [PERSON]. [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] Даний договір було укладено на Товарній біржі «Нерухомість-Н», зареєстровано в журналі реєстрації біржових операцій з нерухомості під №114 від 15.08.1995 року. Право власності зареєстровано в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації 17.08.1995 року за №18191 за [PERSON], що підтверджено довідкою №2-684 від 23.02.2016 року. Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 27.10.2015 року по справі №487/7122/15ц вказаний договір було визнано дійсним. Придбання квартири [ADDRESS] особисті кошти позивачки [PERSON] підтверджено розпискою від 15.08.2015 року та договором купівлі-продажу від 15.08.2015 року, укладеним на Товарній біржі «Нерухомість-Н», зареєстрованим в журналі реєстрації біржових операцій з нерухомості під №113 від 15.08.1995 року. Заперечень з даного приводу відповідачем надано не було. З 26.01.1991 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Таганрогського районного суду Ростовської області Російської Федерації 16.12.1996 року. З позовом про розірвання шлюбу до суду звернувся саме відповідач [PERSON], зазначивши роздільне проживання у зв'язку з фактичним про припиненням шлюбних відносин з липня 1994 року. Згідно довідки форми №3 ЖКП Миколаївської міської ради «БРИЗ» ЖЕК №1 №5567 від 05.11.2016 року, у квартирі [ADDRESS] (Центральний) у місті Миколаєві зареєстровані та мешкають з правом на житлову площу позивач [PERSON] (з 24.02.1996 року) та її син [PERSON] (з 01.02.2002 року). Таким чином, сукупністю досліджених судом, належних, допустимих та узгоджених між собою доказів встановлено, що спірний об'єкт нерухомості було придбано позивачкою за особисті кошти під час роздільного проживання з відповідачем при фактичному припиненні шлюбу, у зв'язку з чим позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved