Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-12 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право на користуванням житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Андрущенко Л.М. та зареєстрованого за № 2300 від 11 червня 2019 року, продавець [PERSON] передала у власність покупця, а покупець [PERSON] прийняла у власність квартиру [ADDRESS] . Відповідно до п. 21 Договору продавець зобов`язалася зняти з реєстрації місця проживання/перебування усіх осіб, зареєстрованих за адресою предмета договору в строк до 11 липня 2019 року. У зв`язку із тим, що після спливу визначеного в п.21 Договору строку, на адресу предмета договору регулярно надходить кореспонденція на ім`я [PERSON] , позивач припустила, що всупереч умовам договору, досі місце проживання/ проживання певних осіб зареєстровано в придбаній нею квартирі. Ця особа не є членом сім`ї позивача і зареєстрована в житловому приміщенні до набуття позивачем права власності на квартиру. 07 листопада 2019 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито провадження в справі за правилами спрощеного провадження, без повідомлення сторін, витребувано від Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації Витяг з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , з зазначенням прізвища, імені, по батькові, дати народження, серії та номера паспорта і дати реєстрації усіх осіб. Копію вказаної ухвали з копією позовної заяви та доданими до неї документами відповідачем не було отримано, а конверт з вказаними документами повернувся до суду із відміткою поштового відділення «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відравлення». Позивач копію ухвали про відкриття провадження у справі отримала 14 грудня 2019 року. 17 грудня 2019 року до суду Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією надано Витяг з Реєстру територіальної громади м. Києва. Позивачем до суду додаткових заяв, пояснень подано не було, відповідачем не використано право подання відзиву на позовну заяву. Таким чином, суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, позивачу [PERSON] належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS] . Згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Андрущенко Л.М. та зареєстрованого за № 2300 від 11 червня 2019 року, продавець [PERSON] передала у власність покупця, а покупець [PERSON] прийняла у власність квартиру [ADDRESS] . Відповідно до п. 21 Договору продавець зобов`язалася зняти з реєстрації місця проживання/перебування усіх осіб,зареєстрованих за адресою предмета договору в строк до 11 липня 2019 року. Із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 170091555 від 11 червня 2019 року вбачається, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] . Відповідно до Витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою [ADDRESS] , станом на 06 грудня 2019 року зареєстрована одна особа [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації - 10 грудня 1996 року. Позивач вказує на те, що ця особа не є членом її сім`ї і зареєстрована в житловому приміщенні до набуття позивачем права власності на квартиру та, всупереч умовам договору, зокрема п. 21 Договору продавцем не було знято з реєстрації місця/проживання усіх осіб. Нормами ст. 41 Конституції України, ст. 321 Цивільного кодексу України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні; право приватної власності є непорушним. За ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядженнясвоїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За змістом ч. 2 ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень його прав власника житлового приміщення, в даному випадку шляхом визнання втратившим право користування квартирою по [ADDRESS] , [PERSON] . Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Враховуючи наведене та

Outcome: approved