Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві Державної адміністрації про визначення місця проживання дитини. Свій позов мотивувала тим, що 05.07.2008 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, від шлюбу вони мають неповнолітню дитину - доньку [PERSON] , [INFO] . За рішенням суду від 18.09.2015 року шлюб розірвано, і після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати разом з нею. Між нею та відповідачем, а також самою дитиною не досягнуто згоди у визначенні місця проживання дитини, тому вона вимушена звернутись до суду. Просила визначити місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю - [PERSON] , місце реєстраціії: [ADDRESS] . Ухвалою від 27.09.2019 року провадження відкрито, визначено розглядати справу в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. В підготовчому судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали, просили задовольнити. Відповідач [PERSON] щодо позовних вимог не заперечував. Заслухавши учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Слід зазначити, що згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. За частинами першою, другою статті 161 СК України,якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, мають дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.12). Позивач [PERSON] разом з малолітньою донькою [PERSON] , 2008 року народження зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації №109/ОПП/і-1562 від 12.07.2019 року (а.с.19). Вищевказана квартира належить на праві власності позивачу [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 15.10.1997 року та свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори 16.07.2019 року, зареєстрованому в реєстрі за №8-775 (а.с. 26, 27). За рішенням суду від 18.08.2015 року з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1500 гривень щомісячно на утримання малолітньої доньки (а.с.21-22). Як убачається із довідки № 18002 від 13.08.2019 р., виданої ВДВС ГТУЮ у Полтавській області, відповідач [PERSON] має заборгованість зі сплати аліментів за період з 18.08.2015 р. по 12.08.2019 р. (а.с.36). Згідно акту обстеження умов проживання дитини від 05.07.2019 року (а.с.17-18) вбачається, що для дитини створені усі необхідні умови для проживання, виховання та навчання, вона забезпечена необхідними предметами побуту, одягом. Дитина відвідує ЗОШ №163 в м.Києві, мати дитини працює, має постійний стабільний заробіток. Згідно характеристики з місця роботи позивача встановлено, що остання працює в ТОВ «ОФІС-КИТ» на посаді керівника відділу закупівлі з 15.02.2012 року, за час роботи зарекомендувала себе з позитивної сторони, відповідальна, врівноважена, дисциплінована. Сама виховує малолітню дитину, щодо якої виявляє турботу (а.с.20). Також в матеріалах справи мається довідка про заробітну плату позивача №ОК-00000004 від 01.07.2019 року (а.с.33). Як вбачається з довідок школи І-ІІІ ступенів №163 ім.М.Кирпоноса Шевченківського району м.Києва №№67,85 від 24.06.2019 року та від 26.06.2019 року, малолітня дитина [PERSON] навчається у 5-А класі вказаного навчального закладу з 01.09.2015 року. За період навчання дитини її вихованням займається лише мати - [PERSON] , яка постійно цікавиться навчанням, поведінкою доньки, а з батьком дитини спілкування не було, оскільки останній вихованням дитини не займається (а.с.11-12). Відповідно до Протоколу психоконсультаційного дослідження ТОВ «Медичний центр «Добробут-поліклініка» від 04.08.2019 року (а.с.15-16) відповідно до звернення щодо діагностики сімейної системи і виявлення значущої фігури для дитини [PERSON] , за методикою малюнку сім`ї вбачається, що фігура її матері зображена самою першою і намальована до дрібниць. Також на малюнку дитини робиться акцент на значимості жіночих фігур в її житті, а фігура батька взагалі відсутня. Крім цього, паралельно була проведена бесіда з дитиною та тестування, результати яких в сукупності з аналізом методики свідчать про позитивне відношення доньки до матері - позивача, і високу значимість фігури матері в даний момент життя дитини. Доказів щодо випадків ухилення позивача від виконання передбачених законом обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, виховання дитини суду не надано. У рішенні в справі «М.С. проти України» від 11.07.2017 року Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання проте, що найкраще відповідає інтересам дитини, у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому, Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків. У судовому засіданні встановлено, що за місцем проживання дитини створено всі належні умови для її виховання, розвитку та проживання, позивач приймає участь у її вихованні. Відповідно до Принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи щодо визначення місця проживання малолітньої дитини, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, враховуючи, висновок органу опіки та піклування, яким рекомендовано визначити місце проживання дитини з матір`ю, а також створення останньою належних умов для проживання, виховання та забезпечення дитини, виходячи в першу чергу з інтересів дитини, суд приходить до переконання про наявність підстав для визначення місця проживання дитини з матір`ю, у зв`язку з чим позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Оскільки відповідач до початку розгляду справи по суті позов визнав, то згідно з ч. 1 ст. 142 ЦПК України 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову, підлягає поверненню позивачу з державного бюджету. Відповідно, враховуючи приписи ч. 1 ст. 141 ЦПК України, половину судового збору, сплаченого позивачем у розмірі 384,20 гривні, покладається на відповідача з урахуванням приписів ч.1 ст.142 ЦПК України.

Outcome: approved