Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона є власником земельної ділянки площею 11,4801 га, яка розташована на території Марянівської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області. Позивач зазначила, що набула право власності на земельну ділянку за рішенням суду від 29 лютого 2012 року у порядку спадкування після смерті матері [PERSON], яка померла 3 липня 2009 року. Позивач вказала, що відповідач відмовився повернути їй земельну ділянку, посилаючись на те, що 21 липня 2009 року спадкодавець [PERSON] уклала додаткову угоду до договору на право тимчасового користування землею на умовах оренди, але 27 липня 2015 року за рішенням суду вищезазначену додаткову угоду було визнано недійсною. Позивач вважає, що відповідач у період з 2012 року по 2015 рік безпідставно користувався належною їй земельною ділянкою, тому зобовязаний сплатити кошти з розрахунку вартості земельної ділянки в 2012-2014 роках 209662 гривень, а в 2015 році 261882 гривні. Позивач посилається, як на підставу своїх вимог, на Указ Президента України «Про невідкладні заходи щодо захисту власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)» від 19 серпня 2008 року № 725/2008 і вважає, що розмір плати за користування належної їй земельною ділянкою становить 4% від вартості землі і на її думку складає за 2012 -2014 роки по 8386 гривень 48 копійок щорічно, а за 2015 рік 10475 гривень 28 копійок, на загальну суму 35643 гривні 72 копійки. Позивач зазначила, що відповідач у добровільному порядку відмовляється виплатити кошти, тому звертається за судовим захистом. У судовому засіданні позивач підтримала предявлений позов, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача не визнав предявлений позов, посилаючись на те, що позивач свідомо або помилково зазначила у позові розмір орендної плати 4% від нормативної грошової оцінки землі, між тим в пункті 9 додаткової угоди від 21.07.2009 року до договору на право тимчасового користування землею на умовах оренди від 07.11.2000 року передбачає розмір орендної плати в 3% від нормативної грошової оцінки землі. Представник вказав, що у розрахунку, наданого позивачем, не враховано утримання податку з доходу фізичних осіб за ставкою 15% та військового збору за ставкою 1,5%. Крім того, представник вказав, що позивачем не враховано орендну плату, яку в 2013 році отримав [PERSON] у вигляді 1 т зерна пшениці, вартість якої складала 1550 гривень. Щодо стягнення орендної плати за 2012 рік, представник вважає, що позивачем пропущено строки позовної давності, про застосування якої він заявив у судовому засіданні. Заслухавши пояснення позивача і представника відповідача та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Судом встановлено, що 7 листопада 2000 року між орендодавцем [PERSON], як власником земельної ділянки № 226 площею 11,48 га, що розташована на території Марянівської сільської ради, і орендарем Агрофірмою «Петрівка» укладено договір № 278 на право тимчасового користування землею на умовах оренди терміном дії 10 років (а.с. 7-8). 26 жовтня 2008 року орендодавець [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 13). 21 липня 2009 року від імені орендодавця [PERSON] з орендарем ЗАТ «Агродар» укладено додаткову угоду щодо оренди земельної ділянки площею 11,48 га згідно державного акту КР № НВ 2242. Строк дії додаткової угоди з 7 листопада 2000 року по 31 грудня 2015 року (а.с. 9-11). Пунктом 9 додаткової угоди від 21.07.2009 року визначено орендну плату щорічно у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки землі (а.с. 9). 29 лютого 2012 року рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області у справі № 1112/68/2012 задоволено позов [PERSON] до Марянівської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області і в порядку спадкування після смерті матері [PERSON] визнано право власності на спадкове майно, включно і на земельну ділянку площею 11,48 га, яка розташована на території Марянівської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серії КР МВ № 2242, виданого 17 липня 2000 року (а.с. 14-15). Як вбачається з матеріалів справи 03 липня 2009 року померла [PERSON] (а.с. 12). 21 грудня 2012 року позивачем [PERSON] отримано державний акт на право власності на земельну ділянку на підставі рішення суду від 29 лютого 2012 року (а.с. 6). 27 липня 2015 року рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області задоволено позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агродар-Україна», визнано недійсною з моменту укладення додаткову угоду від 21.07.2009 року до договору на право тимчасового користування землею на умовах оренди від 7.11.2000 року, якою продовжено строк оренди до 31.12.2015 року, укладену між [PERSON] та ЗАТ «Агродар» і зобовязано відповідача повернути [PERSON] належну їй земельну ділянку (а.с. 16). Таким чином, судом достовірно встановлено, що у період з 21 липня 2009 року до 27 липня 2015 року земельна ділянка № 226 площею 11,48 га, що розташована на території Марянівської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області, яка на праві власності належить позивачеві [PERSON], знаходилась у володінні на умовах оренди в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Агродар-Україна» на підставі додаткової угоди від 21.07.2009 року до договору на право тимчасового користування землею на умовах оренди від 7.11.2000 року. Відповідно до пункту 10.1 додаткової угоди від 21 липня 2009 року даний договір переходить за спадщиною від спадкоємця до спадкоємця (а.с. 8). Відповідачем доведено, що за період з 2012 року по 2015 рік частину орендної плати в кількості однієї тони зерна пшениці на суму 1550 гривень, за 2013 рік, отримано [PERSON] (а.с. 71-72). Тому, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача залишку плати за користування земельною ділянкою за 2012-2015 роки є правомірними, оскільки відповідачем не надано у розпорядження належні і допустимі докази про виплату належному орендодавцеві орендної плати у повному обсязі відповідно до умов чинного договору оренди землі. Вирішуючи спір в частині суми стягнення плати за користування земельною ділянкою, суд враховував наступні обставини. Відповідно до статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. З пояснень позивача і представника відповідача у судовому засіданні вбачається, що між сторонами не укладався договір оренди землі з моменту набуття позивачем [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку. До моменту ухвалення рішення суду від 27 липня 2015 року відповідач вважав, що підставою володіння і користування спірною земельною ділянкою, належною позивачеві, є додаткова угода від 21.07.2009 року до договору на право тимчасового користування землею на умовах оренди від 7.11.2000 року, яка передбачає орендну плату за користування землею, яку сплачує орендар, щорічно у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки землі (пункт 9). Тому, твердження позивача про те, що вона має право на оплату за користування земельною ділянкою у розмірі 4% від вартості землі, є помилковим. Указ Президента України «Про невідкладні заходи щодо захисту власників земельних ділянок та земельних часток (паїв) від 19 серпня 2008 року № 725/2008 дійсно передбачає такий розмір орендної плати, але таке зобовязання встановлюється договором оренди землі; відповідно до вимог статті 15 Закону України «Про оренду землі» орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату є істотними умовами договору оренди землі, які визначаються за згодою сторін. Суд установив, що розмір орендної плати за користування належної позивачеві земельної ділянки за період 2012-215 років складає відповідно до розрахунку: за 2012 рік 209662 (нормативна грошова оцінка земельної ділянки (а.с. 17)) х 3% = 6289 гривень 86 копійок; за 2013 рік 209662 х 3% = 6289 гривень 86 копійок; за 2014 рік 209662 х 3% = 6289 гривень 86 копійок; за 2015 рік 261882 (нормативна грошова оцінка земельної ділянки (а.с. 18)) х 3% = 7856 гривень 46 копійок, всього 26726 гривень 04 копійки. Відповідно до частини 1 статті 316, частини 1 статті 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що позивач [PERSON] набула право власності на спірну земельну ділянку 21 грудня 2012 року, що підтверджується фактичними даними державного акту на право приватної власності на землю. Позов до суду предявлено 22 березня 2016 року (а.с. 3). Статтею 257 ЦК України встановлена загальна позовна давність тривалістю у три роки. Відповідно до частини 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 4 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Представником відповідача у судовому засіданні заявлено про застосування позовної давності до вимог про стягнення орендної плати за 2012 рік. Таким чином, позивачем [PERSON] пропущено строк позовної давності до вимог про стягнення орендної плати за 2012 рік, тому у цій частині відсутні підстави для задоволення позову. Відповідачем доведено, що за 2013 рік частину належної позивачеві орендної плати, в кількості однієї тони зерна пшениці на суму 1550 гривень, отримано [PERSON] (а.с. 71-72). Крім того, з доходу фізичної особи необхідно утримати податок за ставкою 15%, розмір якого в 2013-2014 роках складав: 6289 гривень 86 копійок х 15% = 943,479 гривень х 2 (роки) = 1886 гривень 96 копійок. Тому, розмір орендної плати за 2013-2014 роки, який підлягає стягненню на користь позивача, складає: за 2013 рік: 6289 гривень 86 копійок 943 гривні 48 копійок 1550 гривень = 3796 гривень 38 копійок; за 2014 рік: 6289 гривень 86 копійок 943 гривні 48 копійок = 5346 гривень 38 копійок. У 2015 році з доходу фізичної особи підлягає утриманню податок з доходу фізичної особи за ставкою 15% та військовий збір за ставкою 1,5%, тому, розмір орендної плати, який підлягає стягненню на користь позивача, складає: 7856 гривень 46 копійок 1178 гривень 46 копійок 117 гривень 85 копійок = 6560 гривень 14 копійок. Таким чином, загальна сума орендної плати за 2013-2015 роки, яка підлягає стягненню на користь позивача [PERSON], складає: 3796 гривень 38 копійок + 5346 гривень 38 копійок + 6560 гривень 14 копійок = 15702 гривні 76 копійок. Судові витрати слід віднести за рахунок відповідача у порядку, передбаченому частиною 1 статті 88 ЦПК України.

Outcome: partial