Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача ЛМКП «Львівводоканал» про стягнення з останнього помилково сплачених коштів в розмірі 5\~896,32 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 23.07.2015р. набула у власність квартиру № 6 в будинку № 6 на вул. Перемиська у м. Львова, яка придбана у системі електронних торгів арештованого майна «СЕТАМ». Попереднім власником цієї квартири був [PERSON] З метою подальшого використання цієї квартири, звернулась до суду з позовом про виселення попереднього власника. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 29.10.2015р. її позов задоволено. Виселено попередніх власників [PERSON] та [PERSON], а її вселено у згадану вище квартиру. Таке рішення фактично виконано органами виконавчої служби 18.03.2016р. Після цього звернулась до відповідача з заявою про укладення договору на надання послуг централізованого постачання холодної води і водовідведення. Для укладення такого договору відповідач повідомив про необхідність оплати заборгованості, розмір якої становить 5\~927,79 грн., яку добровільно оплатила 14.07.2016р. В подальшому дізналась, що розмір заборгованості за спожиті послуги водопостачання та водовідведення станом на 01.08.2015р. становить 5\~032,74 грн., тоді як квартира набута нею у власність лише 23.07.2015р. Крім того, з часу набуття квартири у власність і до моменту фактичного вселення відповідач також нарахував плату за надані послуги з холодної води в розмірі 863,58 грн. Оскільки розмір заборгованості за спожиті послуги водопостачання та водовідведення розрахований для попереднього власника, а наданими послугами холодної води не користувалась до моменту фактичного вселення, звернулась до відповідача з вимогою повернути зайво сплачені кошти в сумі 5\~896,32 грн. Відповідач відмовив в поверненні таких коштів, у звязку з чим просить стягнути їх в примусовому порядку. В судове засідання позивач не зявилась, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлена належним чином. Повноважний представник останньої скерував до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримує повністю. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача в судове засідання не зявився повторно, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання, причин неявки не повідомив. Зі згоди представника позивача та на підставі наявних у справі даних і доказів суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням\~ст.280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. Згідно акту державного виконавця Відділу ПВР Управління ДВС ГТУЮ у Львівській області від 19.06.2015р., копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.5), позивача визнано переможцем електронних торгів з реалізації квартири № 6 в будинку № 6 на вул. Перемиській у м. Львові. На підставі зазначеного акту 23.07.2015р. позивачу видано свідоцтво про право власності на зазначену квартиру (а.с.6). Заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 29.10.2015р. (а.с.7-8) позов [PERSON] про виселення без надання іншого жилого приміщення та вселення задоволено. Виселено [PERSON] та [PERSON] з квартири, що знаходиться за адресою м. Львів, вул. Перемиська, 6/6 без надання іншого житла. Вселено [PERSON] до зазначеної квартири. Згідно актів державного виконавця (а.с.9, 10, 11), вказане рішення суду фактично виконане 18.03.2016р. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги». За визначенням, наданим у статті 1 цього Закону, житлово-комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Субєктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг (стаття 3). Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг. При цьому, такому праву відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обовязок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Аналогічний обовязок споживача (наймача, власника) закріплено в ст. 68 ЖК України, згідно з якою наймач зобовязаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Однак, споживачем, відповідно до ст. 1 цього Закону визнається фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. За змістом ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно вимог ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Крім того, згідно ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст. 322 ЦК України, власник зобовязаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Вказане свідчить про те, що обовязок споживача як власника щодо утримання належного йому нерухомо майна, в тому числі щодо оплати житлово-комунальних послуг виникає з моменту виникнення права власності та з моменту отримання власником житлово-комунальних послуг. Заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 29.10.2015р. (а.с.7-8) позов [PERSON] про виселення без надання іншого жилого приміщення та вселення задоволено. Виселено [PERSON] та [PERSON] з квартири, що знаходиться за адресою м. Львів, вул. Перемиська, 6/6 без надання іншого житла. Вселено [PERSON] до зазначеної квартири. Згідно актів державного виконавця (а.с.9, 10, 11), вказане рішення суду фактично виконане 18.03.2016р. Відтак, саме з 18.03.2016р. позивач несе обовязок оплати житлово-комунальних послуг. Як вбачається з відповіді ЛМКП «Львівводоканал» від 12.08.2016р. (а.с.15), станом на 01.08.2015р. заборгованість за спожиті послуги водопостачання та водовідведення за адресою м. Львів, вул. Перемиська, 6/6 становить 5032,74 грн. Крім того, згідно довідки про нарахування та оплату послуг постачання холодної води (а.с.12), станом на 01.04.2016р. загальний розмір заборгованості становив 5\~896,32 грн., тоді як згідно квитанції від 15.07.2016р. (а.с.13), позивачем здійснено оплату цих послуг в розмірі 5 927,79 грн., що згідно довідки про нарахування та оплату послуги постачання холодної води становить загальний розмір заборгованості станом на липень 2016р. Оскільки до моменту фактичного вселення у позивача не існувало обовязку здійснити оплату послуг, які фактично нею не отримувались, кошти в розмірі 5\~896,32 грн., які отримані відповідачем від позивача в якості оплати заборгованості станом на квітень 2016р. вважаються такими, що отримані ним без достатньої правової підстави. Вказане узгоджується з положенням п. 6 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», згідно якого споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сімї при відповідному документальному оформленні. Загальні підстави для виникнення зобовязання у звязку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у звязку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобовязання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Згідно ч. 1 ст. 1213 ЦК України, набувач зобовязаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Таким чином, оскільки в справі яка розглядається кошти в розмірі 5896,32 грн. отримані відповідачем без достатньої правової підстави, зокрема в якості оплати житлово-комунальних послуг, які позивачем не отримувались, такі підлягають поверненню на користь останньої, у звязку з чим позов підлягає до задоволення в повному обсязі. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 640 грн., сплата якого підтверджується відповідною квитанцією.

Outcome: approved