Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в Канівський міськрайонний суд з уточненим в подальшому позовом до [PERSON] про визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на 1/2 частину квартири. Позов мотивує тим, що 21 листопада 2008 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, який рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 23 травня 2019 року № 697/934/19 розірвано. Перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, вони отримали від Степанецької сільської ради Канівського району Черкаської області квартиру [ADDRESS] , яка до жовтня 2011 року перебувала на балансі Степанецької сільської ради. В зазначеній квартирі вона та відповідач за їх спільні кошти здійснили добудову та перебудову квартири, зробили капітальний ремонт. Раніше вона вже скористалась правом безоплатної приватизації житла, і не могла взяти участь у приватизації зазначеної квартири, а тому відповідач перебуваючи з нею у шлюбі здійснив приватизацію квартири [ADDRESS] . Канівський міськрайонний суду Черкаської області у рішенні суду від 20 листопада 2019 року по цивільній справі № 697/1775/19 позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення осіб із спірної квартири прийшов до висновку, що оскільки квартира [ADDRESS] перейшла у власність [PERSON] в період шлюбу з [PERSON] , тому дане спірне майно є їхньою спільною сумісною власністю подружжя. Просить суд визнати квартиру [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , визнати право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , судові витрати покласти на відповідача. В ході розгляду проведено наступні процесуальні дії: Ухвалою судді Канівського міськрайонного суду Русакова Г.С. провадження у справі відкрито, вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче провадження на 30.04.2020. Згідно протоколу про повторний авторозподіл, справу передано для подальшого розгляду судді Льон О.М. Ухвалою судді Льон О.М. від 28.04.2020 справу прийнято до свого провадження та призначено у справі підготовче засідання на 30.04.2020. 30.04.2020 підготовче засідання відклалося за клопотанням представника позивача у зв`язку з наданням часу для уточнення позовних вимог. Ухвалою суду від 07.05.2020 прийнято до розгляду уточнену позовну заяву та закрито підготовче провадження у справі, призначено судовий розгляд по суті на13.05.2020. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Невкритий В.М., який діє на підставі ордеру серії КС №515618 від 20.02.2020 (а.с.25) у судове засідання не з`явилися, надали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали, просять його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, уточнені позовні вимоги визнав та не заперечує щодо визнання за позивачем права власності на 1/2 частини спірної квартири, за умови, що за ним також буде визнано право власності на 1/2 частини цієї квартири. Згідно частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, зокрема, що позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 21.11.2008, який розірвано рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області №697/934/19 від 23.05.2019 (а.с.18). В судовому засіданні встановлено та не оспорюється сторонами, що в період шлюбу з [PERSON] , позивачем [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Степанецької сільської ради №47 від 06.10.2011, отримано у приватну власність квартиру [ADDRESS] , загальною площею 31,5 кв.м., що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 04.01.2012, технічним паспортом (а.с.9-13). З довідки виконавчого комітету Степанецької сільської ради об`єднаної територіальної громади Черкаської області №436/1 від 08.07.2019 (а.с.11) вбачається, що згідно рішення виконавчого комітету Степанецької сільської ради №47 від 06.10.2011 [PERSON] було передано у власність житлову квартиру [ADDRESS] . Відповідно до висновку про оцінку вартості нерухомого майна- квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , власником якої є [PERSON] , виконаного СПД ФО [PERSON] (а.с.22) вбачається, що вартість даної квартири станом на 21.02.2020 складає 91000,00 грн. Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області № 697/1775/19 від 20.11.2019 у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення осіб із спірної квартири, судом встановлено, що оскільки квартира [ADDRESS] перейшла у власність [PERSON] в період шлюбу з [PERSON] , тому дане спірне майно є їхньою спільною сумісною власністю подружжя (а.с.19,20). Відповідно до ч.ч.1,4 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню.; обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Спір між сторонами виник з правовідносин щодо майнових прав подружжя на майно, набуте у шлюбі, і регулюється нормами Конституції України, Цивільного кодексу України (далі - ЦК) та Сімейного кодексу України (далі СК). Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч .9 ст. 7 СК сімейні майнові відносини між подружжям регулюються нормами СК на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 57 СК України, в редакції від 04.10.2011, чинній на момент приватизації спірної квартири, передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ч.5 ст. 61 СК України, в редакції від 04.10.2011, чинній на момент приватизації спірної квартири, передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 СК України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При цьому право на спільне майно, яке виникає у подружжя в період шлюбу, не припиняє своє існування після його розірвання або фактичного припинення шлюбу. Розпорядження, користування та володіння об`єктами права спільної сумісної власності здійснюється подружжям з рівними правами та обов`язками, якщо інше не встановлено домовленості між ними. Частиною 1 статті 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, з огляду на обставини справи та докази надані позивачем, суд не вбачає підстав для відступлення від загальної презумпції поділу майна подружжя на засадах рівності часток подружжя в майні, що є об`єктом спільної сумісної власності, а тому частки сторін у спірній квартирі мають бути визначені рівними. Згідно ч.2 ст.71 СК неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Разом з тим, системний аналіз змісту ст.71 СК в контексті положень ст.ст.183, 364, 365, 370 ЦК свідчить, що у разі неможливості реального поділу неподільної речі між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. При цьому відповідно до ст.372 ЦК у зв`язку з поділом квартири між сторонами право спільної сумісної власності припиняється, а за сторонами підлягає визнанню право власності на належну кожному з них ідеальну частку. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінивши наявні у справі докази на підставі свого внутрішнього переконання та за критеріями їх належності, допустимості і достовірності, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що судові витрати складаються із судового збору, сплаченого позивачем за подання позову в розмірі 840,80 грн., що підтверджується квитанцією №85 від 24.02.2020. Оскільки позов підлягає до задоволення, то відповідно до ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача в повному обсязі.

Outcome: approved