Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів. Позовні вимоги мотивує наступним. З 01.10.2005 року сторони по справі перебувають у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Сімейне життя подружжя не склалося, стосунки з часом погіршилися з причин відсутності взаємопорозуміння, різних поглядів на сімейне життя, втрати почуття любові, внаслідок чого подальше підтримання шлюбних відносин стало неможливим. На даний час спільного господарства сторони не ведуть, проживають окремо більше шести місяців, сімейно-шлюбні стосунки не підтримують. Позивач вважає, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливе і суперечить її інтересам. Спорів щодо поділу майна та встановлення місця проживання дітей між сторонами на даний час не виникає, однак, домовленості щодо способу виконання обов'язку утримувати дітей між ними не досягнуто. Позивачу відомо, що відповідач працює офіційно на посаді начальника охорони в супермаркеті «АТБ» в с. Стоянка Києво-Святошинського р-ну Київської області, проте, який отримує дохід їй не відомо. А тому позивач просить шлюб розірвати та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього [PERSON], [INFO], у розмірі ? чатини від усіх видів заробітку щомісячно до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а також аліменти на утримання неповнолітнього [PERSON], [INFO], у розмірі ? чатини від усіх видів заробітку щомісячно до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та покласти на відповідача судові витрати. В судове засідання позивач не з?явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчать матеріали справи. До суду надійшла заява позивача про розгляд справи за її відсутності, відповідно до якої, просить строк для примирення не надавати, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, а саме, визнав вимоги про розірвання шлюбу, щодо стягнення аліментів на утримання дітей зазначив, що не заперечує проти стягнення з нього 1/3 частини від усіх видів заробітку на обох дітей разом. Пояснив, що стан його здоров?я є задовільним, інших дітей та непрацездатних батьків на утриманні не має. Підтвердив той факт, що дійсно працює офіційно в супермаркеті «АТБ» в с. Стоянка Києво-Святошинського р-ну Київської області на посаді начальника охорони. Заслухавши пояснення відповідача, надані в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 01.10.2005 року, про що у Відділі реєстрації актів цивільного стану Деснянського РУЮ у м. Києві складено актовий запис №1428 (а.с. 6). Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] (а.с. 7), [PERSON], [INFO] (а.с. 8). Як встановлено в судовому засіданні, шлюбні відносини сторони не підтримують і спільне господарство не ведуть, спору про поділ майна на даний час між сторонами не виникає. З довідки ВК Шпитьківської сільської Ради Києво-Святошинського р-ну Київської обл. №1524 від 17.10.2016 року вбачається, що неповнолітні [PERSON] та [PERSON] проживають разом з матір?ю - позивачем по справі за адресою: [ADDRESS]. З урахуванням визнання позову відповідачем в частині розірвання шлюбу, суд вважає, що вищевикладене дає підстави для висновку про неможливість подальшого спільного проживання подружжя і збереження шлюбу, оскільки збереження їхньої сім?ї суперечить інтересам сторін. Згідно з ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України (СК України), суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч.4 ст.174 Цивільного процесуального кодексу України (ЦПК України), у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Абзацом 6 п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», за змістом частини четвертої статті 174 ЦПК постановлено, що у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги про розірвання шлюбу є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо вимог про стягнення аліментів на утримання дитей суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до вимог ч.1 ст. 3 Конвеції ООН про права дитини (Конвенції), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 18 Конвенції проголошено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Абзацом 1 п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15.05.2006 року постановлено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України, аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 СК України) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачуються щомісячно. Відповідно до ч.1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 ст. 182 СК України передбачено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. За частинами першою, другою статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у частині другій статті 182 СК України. Аналогічна правова позиція висловлена колегією суддів Верховного Суду України у постанові №6-1798цс16 від 19.10.2016 року. Згідно з ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно з ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналізуючи положення вищезазначених процесуальних норм, під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов?язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Відповідно до ч.1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Згідно матеріалів справи, позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів 17.10.2016 року. Враховуючи стан здоров?я дітей, матеріальний стан відповідача, а саме те, що він є працездатною особою, працює офіційно, інших дітей та непрацездатних осіб на утриманні не має, зобов?язань по сплаті аліментів не має, має змогу сплачувати аліменти в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), а також те, що неповнолітні діти проживають з позивачем, суд приходить до переконання про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 17.10.2016 року до досягнення старшою дитиною повноліття. Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Суд вирішує питання про розподіл судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України. Відповідно до приписів п.1 ч.1 ст. 367 ЦПК України, уд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. На підставі ст.ст. 180-183, 191 СК України,

Outcome: partial