Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу, визнання права власності та поділ майна подружжя до відповідача [PERSON] , посилаючись на те, що 08.02.1965 року сторони зареєстрували шлюб у Чуньківській сільській раді Заставнівського району, Чернівецької області, актовий запис №3. Зазначає, що сторони прожили в шлюбі досить тривалий час, виростили дітей, які зараз вже є повнолітніми, спільно придбали майно. Проте подальше їх сімейне життя з відповідачем не склалося через відсутність порозуміння, різні погляди на вирішення сімейних проблем та погляди на спільне життя, ігнорування з боку відповідача налагодження сімейних відносин, що призвело до втрати почуття поваги та любові. Конфлікти унеможливили спільне проживання. Вже досить тривалий час,\~більше року,\~вони не\~підтримують сімейно-шлюбні\~відносини,\~не проживають\~разом,\~не ведуть\~спільного господарства\~та не\~мають спільного\~бюджету. Стверджує, що подальше сімейне життя не є можливим, оскільки даний шлюб існує лише формально і паритетні засади побудови сімейних відносин у їхнього подружжя відсутні. Сім`я розпалась остаточно, жодного бажання відновити сімейні відносини немає, а тому збереження шлюбу є недоцільним. Крім того, під час шлюбу сторонами на підставі договору купівлі-продажу квартири від 11.12.2014р. було придбано квартиру [ADDRESS] . Відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно право власності на квартиру було зареєстровано за відповідачем [PERSON] . Загальна вартість нерухомого майно згідно даних реєстру 17784 грн. Відповідно до заяви позивача, оформленої нотаріусом 11.12.2014 року за №НАК280477 та зареєстрованої в реєстрі за №4160, вона надала згоду своєму чоловікові на укладення договору купівлі-продажу вищевказаної квартири та підтвердила, що грошові кошти, які витрачаються на придбання квартири, є їхньою спільною сумісною власністю. Стверджує,\~що вона зареєстрована за вищевказаною адресою. Вся побутова техніка та меблі в квартирі були придбані за її власні кошти. Оскільки більше часу вона проводить за кордоном на заробітках, в квартирі фактично проживає її чоловік. Однак приїжджаючи додому, вона не має можливості користуватися власною квартирою, оскільки чоловік створює їй перешкоди та стверджує, що це квартира тільки його. Вона намагалась в добровільному порядку домовитися з чоловіком про поділ спільного майна, але останній відмовився. На основі\~викладеного просить\~суд розірвати\~шлюб між\~сторонами. Визнати\~спільною сумісною\~власністю [PERSON] \~та [PERSON] ,\~квартиру [ADDRESS] . Визнати право власності [PERSON] на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Право спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , припинити. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю з підстав, зазначених в позовній заяві та пояснила, що вона зареєстрована в спірній квартирі. З 2002 року працює за кордоном в Італії, квартира була куплена за її гроші, які вона там заробила. Відповідач в Італії потрапив в аварію, йшли суди, але чи він отримав кошти їй не відомо. Їй відомо, що до відповідача в спільну квартиру приходить інша жінка. Коли вона буває на Україні, відповідач перешкоджає їй проживати в спільній квартирі. Комунальні послуги за квартиру до минулого року платила дочка, вона їй висилала гроші. На даний час вона іншого житла немає. При оформленні квартири у нотаріуса, була отримана її згода на оформлення квартири на у спільну сумісну власність. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю з підстав, зазначених в позовній заяві, просила позов задовольнити в повному обсязі. Додатково пояснила, що з січня 2021 року сторони не живуть подружнім життям. 11.12.2014 року сторони придбали спірну квартиру за спільні сумісні кошти. Крім цього зазначила, що позивач постійно передавала кошти дітям, а вони утримували відповідача т платили комунальні послуги. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково, не заперечував щодо розірвання шлюбу, в іншій частині просив відмовити в задоволенні позовних вимог та пояснив, що спірна квартира була куплена за його кошти. Зазначив, що він був рік в Італії та в 2005 році потрапив там у аварію. В листопаді 2013 року від страхової компанії отримав 83000 євро. Суд в Італії йшов 7 років. Він 5 разів був суді в Італії. Позивач йому ніяких грошей з Італії не слала. Він самий оплачує комунальні послуги. Дружина шукала квартиру, вона обіцяла, що в Італію більше не поїде, але поїхала. У нотаріуса вони з дружиною були удвох. Квартиру купили за 49000 доларів США. У нього на даний час ніяких доказів, в тому числі письмових немає про отримання ним 83000 євро. Він не заперечує, що по документам квартира куплена подружжям, як спільна сумісна власність. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, дослідивши надані сторонами документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 08.02.1965 року сторони зареєстрували шлюб у Чуньківській сільській раді Заставнівського району, Чернівецької області, актовий запис №3, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с.8). Від шлюбу у сторін станом на даний час - неповнолітніх дітей немає. Відповідно до ст.55 Сімейного Кодексу України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Судом встановлено, що через різні погляди на життя та погані взаємовідносини сторони втратили один до одного почуття взаємної любові, довіри, взаєморозуміння та поваги. Сторони припинили подружні відносини, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету та не підтримують подружні стосунки з січня 2021 року. Шлюб між сторонами існує формально. Зазначені обставини підтверджуються матеріалами справи та поясненнями сторін. Беручи до уваги вище викладене, суд вважає, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам подружжя, а тому шлюб між сторонами слід розірвати. Стосовно позовних вимог з приводу визнання права власності та поділ майна подружжя, суд зазначає наступне. Згідно ст.41 Конституції України, право власності є непорушним. Відповідно до\~ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя Частиною 3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу,... можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, як згідно із законом не можуть їм належати ( виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі\~статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Аналогічна правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17. Статтею 63 СК України\~передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з ч.1\~ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно право власності №258125410 від 25.05.2021 року (а.с.15) на підставі договору купівлі-продажу квартири від 11.12.2014р. за відповідачем [PERSON] зареєстровано квартиру [ADDRESS] . Форма власності - приватна спільна сумісна. При цьому, відповідно до нотаріально засвідченої заяви від 11.12.2014 року №НАК280477, яка зареєстрована в реєстрі №4160, позивач [PERSON] надала згоду відповідачу [PERSON] на укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, також підтвердила, що грошові кошти, які витрачаються на придбання квартири є їхньою спільною сумісною власністю. Придбана нерухомість також буде об`єктом права спільної сумісної власності, як така, що набувається ними за час шлюбу (а.с.78). Відповідно до даних реєстру, загальна вартість спірної квартири становить 17784 грн. (а.с.46-49). За таких обставин, суд вважає, що квартира [ADDRESS] , яка складається з однієї кімнати, загальною площею 51,7 кв.м., житловою площею 28,7 кв.м., придбана позивачкою та відповідачем за спільні кошти в період зареєстрованого шлюбу, а тому вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Стосовно тверджень відповідача про придбання спірної квартири за його особисті кошти, то останні судом не приймаються до уваги, оскільки не підтверджуються жодним належним доказом по справі. Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст.ст.368, 372 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності - є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст.69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.1, ч.2 ст.71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2 ст.364 ЦК України). Таким чином, квартира, яка розташована за [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю подружжя і, в даному випадку, частки подружжя у спільному майні є рівними. Як наслідок, необхідно визнати право власності [PERSON] на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч.5 ст.81 ЦПК України). Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29). Таким чином, враховуючи викладені обставини, оцінюючи належність, допустимість\~ кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд вважає, що необхідно визнати спільною\~сумісною власністю\~ [PERSON] та\~ [PERSON] ,\~квартиру [ADDRESS] . Визнати право власності [PERSON] на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Право спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] , припинити, задовольнивши позовні вимоги в повному об`ємі. На підставі викладеного та

Outcome: approved