Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою, де просила суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір іпотеки б/н від 18 квітня 2008 року, укладений між [PERSON] , [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк», посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за номером 7291. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що 18 квітня 2008 року між її сином [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було підписано кредитний договір №PLR7GA0000000001. Як зазначає позивач, за умовами кредитного договору повинні були бути надані кредитні кошти в розмірі 31 420, 00 дол. США зі строком погашення до 18 квітня 2023 року, та зі сплатою 12, 96 % річних за користування кредитними коштами. Також, 18 квітня 2008 року між [PERSON] , [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір іпотеки, за яким предметом іпотеки є квартира, яка розташована в [ADDRESS] , власником якої є позивач. Позивач вважає зазначений договір іпотеки недійсним з наступних підстав. По-перше, як вказує позивач, позичальник за договором кредиту №PLR7GA0000000001 від 18 квітня 2008 року грошові кошти в розмірі 31 420, 00 дол. США реально не отримував, а відтак відповідач не виконав своїх зобов`язань щодо надання кредитних коштів в іноземній валюті, у зв`язку із чим вказаний договір є недійним, а позичальник не має жодних зобов`язань перед банком. По - друге, позивач вважає порушеною істотну умову кредитного договору щодо порядку видачі та погашення кредиту, оскільки вона не відповідає вимогам Інструкції про касові операції в банках України. Позивач зазначає, що пунктом 8.2 кредитного договору № PLR7GA0000000001 від 18 квітня 2008 року передбачено відкриття позичальнику рахунку № [NUMBER] , який реально не відкривався, про що свідчить відсутність укладання договору про відкриття вищевказаного рахунку. При цьому, з урахуванням положень правил ведення касових операцій і правил відображення таких операцій в бухгалтерському обліку в банках України, встановленому законом, видача та погашення кредиту в готівковій іноземній валюті можливо виключно з використанням поточного рахунку клієнта, відкрито йому в установі банку на підставі договору банківського рахунку відповідно до положень глави 72 Цивільного кодексу України. Однак, як зазначає позивач, рахунок під номером [NUMBER] не є поточним рахунком клієнта, а призначений лише для внутрішньобанківського обліку, та такі рахунки відкриваються банками для власних потреб і на власний розсуд. Таким чином, на думку [PERSON] , договір на обслуговування рахунку № [NUMBER] між банком та позичальником не укладався, а вказаний рахунок не є рахунком клієнта, а недійсність пункту кредитного договору щодо видачі та погашення кредиту тягне за собою недійсність кредитного договору в цілому, оскільки без шляхів видачі та погашення кредиту кредитний договір неможливо виконувати. По - третє, позивач вважає наявним порушення Закону України «Про захист прав споживачів» при укладанні кредитного договору, який вважає підписаним під впливом обману з боку банку, а також сторонами не було узгоджено всіх істотних умов договору, а встановлені розміри відсоткової ставки не відповідають фактично встановленими у договорі розмірами. Також, банк не повідомив позичальнику найменування нормативних документів, вимогам яких повинна відповідати продукція - кредит, а також не надав інформації згідно пункту 2 статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг». Під час підписання кредитного договору банк приховав від позичальника повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупності вартості кредиту та реальної відсоткової ставки, ввівши в оману позичальника, оскільки проведеним за ініціативою позичальника аудитом встановлено, що реальна ставка складає 16, 318 % річних в той час, коли кредит повинен був бути наданий під відсоткову ставку у розмірі 12, 96 %. За таких обставин, як зазначає позивач, недійсність основного зобов`язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, а тому наявні підстави для визнання недійсним договору іпотеки, у зв`язку із чим позивач і вимушена звернутись до суду із позовом про визнання договору іпотеки недійсним. Ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 07 квітня 2017 року відкрито провадження у справі. Ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 29 листопада 2017 року в задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] про призначення по справі судово - економічної експертизи відмовлено. Ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 20 грудня 2017 року розгляд справи відкладено. Ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 03 січня 2018 року залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача [PERSON] в особі законного представника - її матері. Ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 03 січня 2018 року розгляд справи відкладено. 23 лютого 2018 року Крюківським районним судом міста Кременчука Полтавської області винесено ухвалу, яка залишена без змін постановою Апеляційного суду Полтавської області від 20 вересня 2018 року, про призначення по справі судово - економічної експертизи. Ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 28 лютого 2019 року провадження у справі поновлено. Ухвалами Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 19 травня 2017 року, 22 травня 2017 року, 15 червня 2017 року, 10 липня 2017 року, 21 липня 2017 року, 28 вересня 2017 року, 24 жовтня 2017 року, 29 листопада 2017 року, 04 січня 2017 року, 12 лютого 2018 року, 28 лютого 2019 року, 21 березня 2019 року, 23 квітня 2019 року, 05 червня 2019 року, 25 червня 2019 року, 22 липня 2019 року, 03 жовтня 2019, 12 листопада 2019 року, 13 грудня 2019 року було визначено проводити судові засідання в режимі відеоконференції. В ході судового розгляду справи позивач змінювала та доповнювала позовні вимоги, та остаточно просила суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір іпотеки б/н від 18 квітня 2008 року, укладений між [PERSON] , [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк», посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за номером 7291. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на викладені в позові обставини та на письмові пояснення, надані до суду її представником [PERSON] . Представник відповідача АТ КБ «Приватбанк» Озірська В.С. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що при укладенні кредитного договору та договору іпотеки, усі їх сторони були ознайомлені з умовами правочинів в повному обсязі, що вважає доведеним відповідними письмовими доказами, наявними в матеріалах справи. Окрім того, представник відповідача зазначила, що відповідно до змісту оскаржуваного договору іпотеки, позивач [PERSON] як зацікавлена особа, а саме майновий поручитель, була ознайомлена в повному обсязі з його умовами, та на момент укладення договору зауважень від будь - якої з його сторін не було. У зв`язку із зазначеними обставинами представник позивача вважає відсутніми підстави для задоволення позову. Суд, приймаючи до уваги думку учасників справи, дослідивши та проаналізувавши письмові матеріали справи, приходить до наступних висновків. Статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючі правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 18 квітня 2004 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № PLR7GA0000000001, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредитні грошові кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок, визначений в пункту 8.1 цього договору. Згідно пункту 8.1 зазначеного кредитного договору, банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти у розмірі 31 420, 00 дол. США з терміном повернення до 18 квітня 2023 року на наступні цілі: 26 000, 00 дол. США - на споживчі цілі; у розмірі 780, 00 дол. США - на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту; у розмірі 160, 00 дол. США - для страхування майна; у розмірі 130, 09 дол. США - для особистого страхування; у розмірі 4 350, 00 дол. США - на сплату страхових платежів. Також, за умовами пункту 8.1 кредитного договору, позичальник зобов`язався сплачувати відсотки за користування кредитом в розмірі 1, 08 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, в розмірі 3, 00 % від суми виданого кредиту у межах надання кредиту, 0,96 % річних від суми зарезервованих ресурсів - винагорода за резервування ресурсів. За пунктом 8.1.1 кредитного договору позичальник зобов`язався повернути кредит згідно порядку та строків, визначених пунктом 8.1 кредитного договору. Згідно пункту 8.2 кредитного договору, банк повинен відкрити позичальнику рахунок № [NUMBER] для зарахування коштів, спрямованих на зарахування коштів, погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди та інших платежів. Відповідно до статті 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком; договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. Так, в забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором № PLR7GA0000000001 від 18 квітня 2008 року, укладеного між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] , 18 квітня 2008 року між [PERSON] як іпотекодацевм, [PERSON] як майновим поручителем з однієї сторони, та ЗАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір іпотеки квартири, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовським А.Г., та зареєстрований в реєстрі за номером 7291, відповідно до умов пункту 33.3 в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно, а саме двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 48,40 кв.м. Згідно змісту пункту 33.3 договору іпотеки, предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві власності, що також вбачається з витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №18209658 від 18 квітня 2008 року. Вiдповiдно до частини 1 пункту 1, частини 2 статті 11, частин 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України, цивiльнi права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. За частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Так, відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно частини 3 статті 626 Цивільного кодексу України, договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Так, сторонами договору кредиту, на недійсність якого посилається позивач, що, в свою чергу, на її думку тягне за собою визнання недійсним договір іпотеки, укладений 18 квітня 2008 року між [PERSON] як іпотекодавцем, [PERSON] як майновим поручителем з однієї сторони, та ЗАТ КБ «Приватбанк» з іншої, є: ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] . За положеннями частини 3 статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частини 5 статті 216 Цивільного кодексу України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. У пункті 5 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину; вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Тобто, враховуючи зазначені вище норми чинного законодавства та зміст роз`яснень, наданих Верховним судом України 06 листопада 2009 року в постанові №9, позивач [PERSON] є заінтересованою особою, оскільки вона являється стороною договору іпотеки, укладеного в забезпечення виконання кредитного договору № PLR7GA0000000001 від 18 квітня 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] , та яка заперечує дійсність правочину. За пунктом 7 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Так, згідно статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до частини 1 статті 205 Цивільного кодексу України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно зі статтею 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. За частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно частини 1 статті 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як вбачається зі змісту кредитного договору №PLR7GA0000000001 від 18 квітня 2008 року, укладеного між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] , він укладений у передбаченій чинним законодавством формі, сторонами досягнуто усіх істотних його умов. Стаття 215 Цивільного кодексу України передбачає підстави недійсності правочину, а саме: підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Тобто, підставами недійсності договору є: 1) недотримання в момент укладення договору стороною (сторонами) таких вимог: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей; 2) договір є недійсним, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин): у разі недотримання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору; укладення договору дарування від імені неповнолітнього без згоди органу опіки та піклування; 3) також договір є недійсним у разі: недотримання письмової форми; вчинення під впливом помилки; обману; насильства; під впливом тяжкої обставини, тощо. У цьому разі недійсність встановлюється судом. Однак, на підтвердження твердження сторони щодо недійсності правочину, а саме договору кредиту, останньою не наведено жодних наявних обставин та не надано відповідних доказів недійсності договору кредиту з підстав, зазначених вище. Суд вважає твердження позивача [PERSON] щодо факту невиконання банком умов кредитного договору №PLR7GA0000000001, укладеного 18 квітня 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] , в частині реального ненадання грошових коштів в передбаченому умовами договору розмірі, та на який позивач посилається як на підставу недійсності кредитного договору, таким, що не відповідає дійсності, оскільки висновком судового експерта Київського науково - дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України Андріїшена С.І. за результатами проведення судово - економічної експертизи №22439/18-72 від 20 лютого 2019 року, встановлено факт надання [PERSON] кредитних коштів у розмірі 26 000, 00 дол. США з каси АТ КБ «Приватбанк». Також суд звертає увагу, що твердження позивача в частині ненадання банком кредитних коштів позичальнику спростовується змістом її позову, де [PERSON] вказала, що [PERSON] фактично погашав кредит із зарахуванням коштів на транзитний рахунок № [NUMBER] . Тобто, із зазначеного витікає, що [PERSON] здійснював повернення фактично наданих йому коштів в кредит. Факт прийняття готівки іноземної валюти від [PERSON] на рахунок № [NUMBER] підтверджується висновком судового експерта Київського науково - дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України Андріїшена С.І. за результатами проведення судово - економічної експертизи №22439/18-72 від 20 лютого 2019 року, а також наявними в матеріалах справи видатковим касовим ордером №1 від 18 квітня 2008 року (а.с. 129 т. 1), заявою на видачу готівки №1 від 18 квітня 2008 року (а.с. 130 т. 1). Відповідно до частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що зобов`язання по договору кредиту №PLR7GA0000000001 від 18 квітня 2008 року його сторонами виконувалися, а саме: банк надав позичальнику грошові кошти в передбаченому розмірі, а позичальник здійснював їх повернення. Суд також вважає за необхідне зазначити, що посилання позивача на порушення банком Закону України «Про захист прав споживачів» при укладанні кредитного договору в частині введення позичальника в оману щодо розміру відсоткової ставки, а саме факт нарахування відповідачем реальної процентної ставки за користування кредитом, яка не відповідає відсотковій ставці, та яка була передбачена умовами кредитного договору, що підтверджується розрахунком сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, виконаного директором ТОВ «АФ АудитІнформ Сервіс» Гончарук С.В. 03 червня 2015 року на замовлення [PERSON] , а також висновками судового експерта Київського науково - дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України Андріїшена С.І. за результатами проведення судово - економічної експертизи №22439/18-72 від 20 лютого 2019 року, не може бути підставою для визнання кредитного договору недійсним в повному обсязі, оскільки дана обставина являється предметом спору щодо розміру боргу за кредитом та, зокрема, розміру нарахованих відсотків за його користування. Наведене вище встановлено також позицією Верховного суду України, викладеної у пункті 9 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», а саме: згідно зі статтею 217 Цивільного кодексу України, правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 Цивільного кодексу України, суд може визнати недійсною частину правочину, з`ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним. Судом встановлено, що кредитний договір, на недійсність якого посилається позивач як на підставу недійсності оскаржуваного договору іпотеки, так само як і останній, було укладено в письмовій формі та підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, зміст договору не суперечить вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства. Водночас, звертаючись до суду із вимогами про визнання оспорюваного договору недійсним, позивач повинна була довести ті обставини, на які посилається у позовній заяві, підтвердити їх належними та допустимими доказами. Однак, жодних доказів, які б підтверджувати обставини, викладені у позовній заяві, матеріали справи не містять. У зв`язку із викладеними вище обставинами, у суду відсутні підстави вважати спірний договір іпотеки, укладений в забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника, недійсним, а тому суд вважає відсутніми підстави для задоволення позову [PERSON] .

Outcome: dismissed