Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], де вказала, що сторони є співвласниками будинку [ADDRESS]. В зв'язку з тим, що сторони не можуть досягти згоди між собою щодо порядку користування прибудинковою ділянкою, позивач просила: «Постановити рішення, яким встановити порядок користування земельною ділянкою між мною та відповідачами по [ADDRESS]». В судовому засіданні представник позивача заяву підтримала з викладених у ній підстав. Відповідач [PERSON] та її представники позов не визнали, просили відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що через самовільні забудови, збудовані сторонами, встановити порядок користування земельною ділянкою неможливо. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та представник відповідача Житомирської міської ради в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Представник третьої особи КП «Житомирський міський центр земельних відносин» Житомирської міської ради в судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд відмовляє в задоволенні позову виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що позивач є власником 14/100 ід.частин будинку [ADDRESS]. Іншими співвласниками будинку, відповідно до витягу з реєстру прав власності, рахуються: [PERSON] - 7/200 частин; [PERSON] - 19/100 частин; [PERSON] - 21/200 частин; [PERSON] - 22/100 частин (а.с.50). Судом також встановлено, що [INFO] року [PERSON] померла, що підтвердилось свідоцтвом про смерть (а.с.125 зворотній бік). Після її смерті заяви про прийняття спадщини подали [PERSON] (а.с.131) та [PERSON] (а.с.125). Державним нотаріусом Першої Житомирської державної нотаріальної контори 13.05.2010 року було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого [PERSON] прийняв спадщину у вигляді 21/200 частин жилого будинку [ADDRESS], що належали спадкодавцю [PERSON] (а.с.157). Також 08.09.2010 року Державним нотаріусом Першої Житомирської державної нотаріальної контори було видане свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого [PERSON] прийняв спадщину у вигляді 21/200 частин жилого будинку [ADDRESS], що належали спадкодавцю [PERSON] (а.с.167). Відповідно до статті 1299 ЦК України, якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов'язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна. Учасниками судового процесу не надано доказів того, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували своє право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого спадкового майна і таким чином набули права власності на нього. Не заявлялось сторонами і клопотань про витребування таких доказів. Відповідно до відповіді Управління регулювання земельних відносин Житомирської міської ради №01-12/21 від 15.02.13, за домоволодінням [ADDRESS] на підставі рішення виконкому Житомирської міської ради від 02.02.1954 №137 зареєстрована земельна ділянка площею 0,0910 га, крім того надлишки 0,0690 га.. Крім цього, рішенням виконкому міської ради від 26.08.1994 року №461 [PERSON] передана у власність земельна ділянка площею 0,0798 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS] (а.с.42). Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 28 вересня 1998 року державний акт на право приватної власності на землю №841 від 18 жовтня 1994 року, виданий Житомирським міськвиконкомом на [PERSON] визнано частково не дійсним (а.с.197-202). При цьому в рішенні не зазначено в якій частині державний акт визнано недійсним. [INFO] року [PERSON] помер. Відповідно до спадкової справи №436/1996, свідоцтв про право на спадщину на вказану земельну ділянку не видавалося. Таким чином, враховуючи вищезазначену правову невизначеність статусу та належності нерухомого майна (часток будинку та земельної ділянки, суд вважає неможливим встановити порядок користування спірною земельною ділянкою Крім цього, відповідно до частини 3 статті 158 ЗК України, вирішення земельних спорів у межах населених пунків щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян віднесено до компетенції органів місцевого самоврядування. Учасники процесу не надали суду доказів того, що даний спір був предметом розгляду органу місцевого самоврядування і сторони не виконують прийняте ним рішення. В зв'язку з викладеним суд відмовляє в задоволенні позову за безпідставністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed