Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] про визнання довіреності від 15.12.2014 року згідно якої [PERSON] уповноважив [PERSON] та [PERSON] вчиняти дії щодо розпорядження автомобілем ВАЗ 2105, 1989 року випуску, д.н.з. [NUMBER] удаваним правочином та застосувати відносно нього правила договору міни транспортного засобу; скасувати свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER], виданого на ім'я [PERSON] та визнання права спільної влаcності за [PERSON] та [PERSON] на автомобіль марки ВАЗ 2105, 1989 року випуску, д.н.з. [NUMBER], номер шасі (кузова) [NUMBER]. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 15 грудня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було досягнуто згоди щодо укладення усного договору міни транспортних засобів, зокрема, позивач передає у власність відповідачу транспортний засіб марки « WARTBURG», сірого кольору, моделі 353, 1990 року випуску, д.н.з. [NUMBER], а відповідач передає у власність позивача транспортний засіб марки ВАЗ 2105, 1989 року випуску, д.н.з. [NUMBER], а також здійснює додаткову доплату одержаного ним автомобіля марки « WARTBURG», у сумі 16000 грн. З метою зменшення витрат пов'язаних з перереєстрацією транспортних засобів сторони дійшли згоди що даний договір міни буде удаваним та оформлений шляхом надання нотаріально посвідченої довіреності на право розпорядження спірним автомобілем. 15.12.2014 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Береш Л.І. була посвідчена довіреність від [PERSON] на ім'я [PERSON] та [PERSON] щодо розпорядження спірним автомобілем з правом передоручення строком до 15.12.2017 року. 17 січня 2015 року позивачем отримана нотаріально посвідчена заява від [PERSON] про відміну довіреності від 15.12.2014 року та обов'язок [PERSON] та [PERSON] повернути примірник довіреності. Посилаючись на те, що довіреність від 15.12.2014 року посвідчена приватним нотаріусом на ім'я [PERSON] та [PERSON] була видана виключно з метою приховати інший удаваний правочин, а саме договір міни транспортних засобів, який насправді було вчинено між сторонами спору, оскільки воля сторін в удаваному правочині була спрямована на встановлення інших цивільно - правових відносин, ніж ті, які передбачені довіреністю, просила позов задовольнити. У судовому засідання позивачка позов підтримала, зіславшись на доводи викладені у ньому. Відповідач позов не визнав та суду пояснив, що будь-якого договору міни транспортних засобів між сторони спору укладено не було. Він лише видав довіреність на ім'я [PERSON] з метою продажу спірного автомобіля. Посилаючись на наведене, просив позов задовольнити Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 17.11.2010 року, автомобіль марки ВАЗ, 2105, 1989 року випуску, д.н.з. [NUMBER], легковий седан, номер шасі (кузова) [NUMBER], належить на праві приватної власності [PERSON]. Згідно довіреності від 15 грудня 2014 року, посвідченої приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Береш Л.І. і зареєстрованої в реєстрі за №4485, [PERSON] уповноважив [PERSON] та [PERSON], кожен з яких вправі діяти самостійно, зняти з обліку в органах ДАІ, обміняти або продати за ціну і на умовах на його розсуд належний [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] транспортний засіб марки ВАЗ 2105, 1989 року випуску, д.н.з. [NUMBER], легковий седан, номер шасі (кузова) [NUMBER]. Для цього надав їм право розписуватись, продавати та одержувати необхідні довідки, документи, підписувати договір купівлі-продажу, одержувати грошу, переобладнувати т.з., отримувати страхове відшкодування щодо. З реєстраційної картки ТЗ марки « WARTBURG» 353, попередній д.н.з. [NUMBER], 1990 року випуску, сірого кольору встановлено, що 25 грудня 2014 року право власності на даний транспортний засіб зареєстровано за [PERSON] 17 січня 2015 року [PERSON] подав приватному нотаріусу Береш Л.І. заяву про відміну довіреності від 15.12.2014 року, зареєстровану в реєстру за № 4485. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду справи, оцінивши в сукупності наявні у справі докази, прийшов до переконання, що позов є безпідставни і до задоволення не підлягає, виходячи з наступних підстав. Згідно із вимогами ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. В силу вимог ч. 1 ст. 240 ЦК України представник зобов'язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє. Положеннями ч. 3 ст. 244 ЦК України передбачено, що довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Згідно з вимогами ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до вимог ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. У разі встановлення факту неправомірності насправді вчиненого правочину удаваний правочин може бути визнаний недійсним на підставі вимог ч. 1 ст. 215 ЦК, адже в ньому зовнішнє волевиявлення сторін не збігається з їх внутрішньою волею. При укладенні удаваного правочину сторони мають намір своїми діями досягнути такого правового результату, який не є за законом наслідком даного волевиявлення, а намагаються досягнути іншого правового результату, про який вони фактично домовились. Тобто, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину, удаваний правочин може бути вчинено його сторонами для приховування іншого правочину між цими ж сторонами. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на настання інших цивільно-правових наслідків, ніж ті, що передбачені правочином. Відповідно до роз'яснень викладених у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (ст. 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені ст. 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Аналіз зазначених норм у системному зв'язку свідчить про те, що видача довіреності є одностороннім правочином. Обґрунтовуючи позовні вимоги, [PERSON] зазначила, що фактично між сторонами укладений договір міни транспортнтх засобів. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно з вимогами ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. В силу вимог п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Відповідно до вимог ч.4 ст. 334 ЦК України якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Положеннями п. 7 постанови Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, якою затверджені Правила державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин на шасі, автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок (далі - Правила) встановлено, що власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники (далі - власники) зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін дореєстраційних документів. Згідно з вимогами п. 40 цих Правил зняття з обліку транспортних засобів проводиться після їх огляду в підрозділах Державтоінспекції на підставі заяви власника,документа, що посвідчує особу, виконавчого напису нотаріуса, постанови державного виконавця або рішення суду. Крім того, обов'язкова державна реєстрація та облік усіх транспортних засобів, що використовуються на автомобільних дорогах державного значення передбачене також ч. 3 ст. 34 ЗУ ''Про дорожній рух''. Встановлено, що між сторонами спору 15.12.2014 року було оформлено нотаріально посвідчену довіреність на розпорядження спірним автомобілем. З матеріалів справи вбачається, що спірний автомобіль не був знятий з обліку в органах ДАІ та станом по даний час залишається зареєстрованим за відповідачем [PERSON], який заперечує позовні вимоги. Згідно з вимогами п. 8 вказаних Правил правомірність придбання транспортного засобу підтверджується зазначеними в них документами, зокрема: довідкою - рахунок, виданою за формою згідно з додатком № 1 до цих правил; договором або іншими посвідченими в установленому порядку документами, що встановлюють право власності на автомобіль. Бланки довідок - рахунок є бланками суворого звіту і виготовляються в порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 р. № 283. Довіреність серед переліку документів, що підтверджують правомірність придбання транспортного засобу у п. 8 Правил не вказана. Таким чином, сторони, оформивши правовідносини на підставі довіреності, навіть з правом повіреної особи на розпорядження транспортним засобом, не вчинили тим самим правовідносини, що свідчать про перехід права власності транспортного засобу від відповідача до позивача. Сукупність зібраних судом доказів свідчить про те, що в установленому законом порядку договір міни спірного автомобіля між сторонами спору укладений не був, відтак підстав для скасування свідоцтва про реєстрацію спірного транспортного засобу на ім'я [PERSON] та визнання права власності на автомобіль марки ВАЗ 2105 за [PERSON] та [PERSON] суд не вбачає. В силу вимог ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд вважає, що між сторонами спору договір міни транспортних засобів укладений не був, [PERSON] надав [PERSON] та [PERSON] лише довіреність на право користування та розпорядження спірним автомобілем, а тому відсутні підстави вважати доведеним факт удаваності правочину та укладення договору міни транспортних засобів, скасування свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на ім'я [PERSON] та визнання за [PERSON] та [PERSON] права власності на спірний автомобіль. Доводи позивача про те, що фактично між сторонами спору було укладено договір міни транспортних засобів, у тому числі спірного автомобіля, суд вважає безпідставними, оскільки сторони не уклали угоду з додержанням форми та процедури, передбаченої законодавством.

Outcome: dismissed