Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із вказаною позовною заявою, за уточненими позовними вимогами просила стягнути солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь позивачки інфляційні нарахування на суму боргу в розмірі 11888,08 доларів США, а також 3% річних у розмірі 1465,65 доларів США. В обґрунтування позовних вимог посилалась на наступне. Між позивачкою та [PERSON] 01 листопада 2012 року був укладений договір позики, за яким остання взяла в борг у позивачки 34\~695,0 доларів США, та зобовязалась повернути вказану суму в строк до 01 листопада 2013 року, зі сплатою 10 % річних за користування позиченими гршовими коштами, що підтверджується відповідною розпискою. У якості забезпечення виконання цього договору позики відповідачка [PERSON] прийняла на себе обовязок відповідати за зобовязаннями [PERSON] У звязку з невиконанням відповідачами обовязків щодо повернення суми позики, позивач звернулась до суду з позовом про стягнення боргу. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2014 року позовні вимоги задоволено частково, стягнуто солідарно з відповідачів на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 01 листопада 2012 року у розмірі 305\~320,0 гривень, які складаються з суми основного боргу в розмірі 277\~560,0 гривень, а також відсотків за користування коштами у розмірі 27\~760,0 гривень. Це рішення суду набрало законної сили, втім до сьогоднішнього дня не виконано, що свідчить про невиконання обовязку відповідачів з повернення суми позики, з огляду на що позивачка звернулась до суду із вказаними позовними вимогами. В судове засідання зявились представники відповідача, позовні вимоги не визнали, просили суд відмовити у їхньому задоволенні у повному обсязі через необґрунтованість та недоведеність. Позивач у судове засідання не зявився, відповідно до раніше поданої заяви просив розглядати справу за його відсутністю, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із частковим задоволенням позову. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі пояснень сторін, представлених письмових доказів. Судом встановлено, що 01 листопада 2012 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір позики, відповідно до умов якого відповідачка отримала від позивачки в борг грошову суму у розмірі, що еквівалентний 34\~695,0 доларів США, та зобовязалась повернути вказану суму в строк до 01 листопада 2013 року, зі сплатою 10% річних за користування, що підтверджується відповідною розпискою. У якості забезпечення виконання договору позики відповідачка [PERSON] прийняла на себе обовязок відповідати по зобовязанням [PERSON], які виникають з договору позики від 01 листопада 2012 року. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2014 року, що набрало законної сили, на підставі ст. ст. 509, 526, 1046, 1049 ЦК України позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивачки заборгованість за договором позики від 01 листопада 2012 року в розмірі 305\~320,0 гривень, які складаються з суми основного боргу у розмірі 277\~560,0 гривень, відсотків за користування коштами у розмірі 27\~760,0 гривень. Таким чином, обставини виникнення боргових зобовязань між сторонами дослідженні під час розгляду іншого судового спору та встановлені відповідним судовим рішенням, що набрало законної сили, а тому, у відповідності до правила ст.61 ЦПК України, ці факти не підлягають додатковому доказуванню у цьому провадженні. На сьогоднішній день рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2014 року не виконано в повному обсязі. Проте, в силу постановленого рішення суду від 05 лютого 2014 року зобовязання відповідачів не припинилося та не змінилося. Принципове значення для оцінки спірної ситуації мають положення до ст.599 ЦК України, відповідно до якої зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Таким чином, враховуючи, що на сьогоднішній день виконання зобовязання відповідачами з повернення суми позики не виконано, воно не може вважатися припиненим, навіть за наявності судового рішення про стягнення заборгованості, оскільки це не припиняє правовідносин між сторонами, що витікають з договору позики. Такий висновок повною мірою узгоджується із правовою позицією, викладеною у п.п.17,18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно із якою зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. За змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягають у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування безпідставно утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Щодо стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції. Як встановлено іншим судовим рішенням, між сторонами виникли правовідносини внаслідок укладання договору позики, за яким відповідачка взяла в борг у позивачки 34\~695,0 доларів США. У наведених правовідносинах валютою боргу є іноземна валюта, втім валютою платежу може виступати лише національна валюта України, належний до сплата розмір якої обраховується за правилами частини 2 статті 533 ЦК України. Так, відповідно до ст. 524 ЦК України валютою зобовязання є національна валюта України. За правилом частини 2 статті 533 ЦК України, якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Таким чином, зазначення у рішенні Приморського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2014 року сум, що підлягають до стягнення на користь позивачки, у грошовій одиниці гривні, є зазначенням суми боргу в еквіваленті до валюти зобовязання долару США; зазначене рішення не породжує нового зобовязання та не змінює первинне зобовязання. В силу зазначеного судового рішення шляхом застосування певного способу захисту цивільних прав та інтересів судом надано можливість кредитору забезпечити повернення наданих коштів у примусовому порядку. Подібні правові висновки сформульовані й в Аналізі практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві Верховного Суду України, згідно із яким суди повинні враховувати, що ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобовязання, а не на невиконання судового рішення. Прийняття судового рішення про стягнення грошового боргу в національній валюті не змінює природу грошового зобовязання як такого, що визначене в іноземній валюті, і не є підставою для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції. Таким чином, враховуючи, що індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні, то норми частини 2 статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, визначеного сторонами у договорі в українській гривні. За наведених обставин вимога позивача в цій частині позовних вимог про стягнення інфляційних втрат не підлягає задоволенню як така, що не ґрунтується на законі. Щодо стягнення суми боргу з урахуванням трьох відсотків річних. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За наданим позивачем розрахунком, розмір суми відшкодування трьох відсотків за договором позики від 01 листопада 2012 року за період в 510 днів з 1.11.2013 року до 26.03.2015 року складає 1\~465,65 доларів США (а.с. 154-155). Саме в межах цих позовних вимог суд вправі розглянути спір, що виник між сторонами. Втім, враховуючи, що відповідачем в межах виконавчого провадження з виконання рішення Приморського районного суду міста Одеси від 5 лютого 2014 року здійснювалось часткове погашення заборгованості, суд має обрахувати три відсотки річних з вирахуванням з суми осиного боргу сплачених сум. Оскільки інший час отримання зазначених платежів позивачем не доведено, суд має виходити з наявних доказів: як вбачається з розпорядження №В-15/391 державного виконавця Другого Приморського відділу ДВС Одеського міського управління юстиції від 18 вересня 2014 року, на рахунок позивача [PERSON] в межах виконавчого провадження за судовим рішенням перераховано 16\~500,60 гривень. Зазначена сума в силу наведеного правила частини 2 статті 533 ЦК України станом на 18.09.2014 року складає 1\~229,09 доларів США за офіційним курсом НБУ, на розмір якої зменшилася основна сума боргу, оскільки інше призначення платежу не зазначене. Як вбачається з розпорядження №В-15/391 державного виконавця від 25 грудня 2014 року, на рахунок [PERSON] в межах виконавчого провадження за судовим рішенням перераховано іншу суму 14\~211,01 гривень, що станом на 25.12.2014 року складає 901,09 доларів США за офіційним курсом НБУ, на розмір якої зменшилася основна сума боргу, оскільки інше призначення платежу не зазначене. Таким чином, три відростки річних за період з 01.11.2013 року по 18.09.2014 року (321 день) складають 915,0 доларів США (34\~695 * 3 / 100 / 365*321 = 915); за період 19.09.2014 року до 25.12.2014 року (97 днів) складають 266,81 доларів США (33\~465,91 * 3 / 100 / 365 * 97=266,81); за період 26.12.2014 року до 25.03.2015 року (89 днів) складають 238,82 доларів США (32\~564,82*3/100/365*89=238,21), що разом становить в сумі 1\~420,02 долари США, що складає 30\~060,83 гривень за курсом НБУ на день постановлення цього рішення. Отже, в розрахунку відшкодування трьох відсотків річних, нарахованих на суму боргу, позивачем не враховано сплачені відповідачем грошові кошти, в чому полягає помилковість їх обрахунку та в чому є невідповідність наведеному розрахунку суду. З огляду на наведене ця позовна вимога підлягає частковому задоволенню: в обсязі, обрахованому судом, що складає суму в розмірі 30\~060,83 гривень. Задовольняючи у відповідній частині позовні вимоги про стягнення відшкодування трьох відсотків річних, судом також враховано, що відповідно до правила ст.625 ЦК України стягнення зазначеної суми є відповідною санкцією за порушення грошового зобовязання, а тому їх стягнення є правомірним одночасно зі стягненням 10 відсотків річних за ст.1048 ЦК України (за рішенням суду від 05 лютого 2014 року), які виступають узгодженою сторонами платою за користування коштами кредитора. Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобовязання в натурі. Інші позовні вимоги в силу наведених обставин, а також у звязку із задоволенням цього позову у викладеній частині, в тому числі ті, від яких у звязку з уточненням позову позивачка не відмовилася, задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.88 ЦПК України у звязку із частковим задоволенням позову підлягають стягненню з відповідача в дохід держави судові витрати 300,61 гривень суми судового збору, оскільки позивачка як інвалід другої групи була звільнена від оплати судового збору під час звернення до суду.

Outcome: partial