Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним Договору фінансового лізингу № 170853 від 06.06.2017р., укладеного між нею та ТОВ «Автотехнікс України» та стягнення з останнього на її користь грошових коштів розмірі 43 000 грн., які набуті відповідачем на виконання умов договору. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 06.06.2017р. перерахувала на розрахунковий банківський рахунок відповідача грошові кошти в сумі 43\~000 грн. як оплату згідно договору Фінансового Лізингу № 170853 від 06.06.2017р. за автомобіль. Вважає, що такий договір не відповідає вимогам чинного законодавства. В ньому, а також у Специфікації відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Крім того, відсутня обовязкова істотна умова щодо предмету у обсягах, визначених законом. У таких правовідносинах не дотримано права лізингоодержувача на вибір постачальника предмета лізингу. Не зазначено за дорученням чи за погодженням лізингоодержувач має здійснюватись вибір постачальника предмету лізингу. Щомісячні платежі, визначені у договорі не відповідають тим, що зазначені в додатку № 1 до договору, а додаток № 3 до цього договору, яким визначається графік покриття витрат та виплати лізингових платежів нею не підписувався, власне через що у відповідача не виникало підстав для отримання сплачених нею коштів в сумі 43\~000 грн. Крім того, зміст договору не містить повної та достовірної інформації про фінансові послуги, що надаються відповідачем, внаслідок чого порушуються її права як споживача на отримання повної та достовірної інформації про фінансові послуги. Самі ж умови договору вважає несправедливими. Також, у відповідача відсутня ліцензія для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що в сукупності, свідчить про недійсність укладеного між сторонами договору. В такому випадку, відповідач зобовязаний повернути їй сплачені грошові кошти в сумі 43\~000 грн., з приводу чого подала згаданий позов. В судове засідання позивач не зявилась, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлена належним чином. Заявою до суду справу просить слухати у її відсутності. Позовні вимоги підтримує повністю та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Представник відповідача в судове засідання не зявився повторно, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 06.06.2017р. між позивачем та відповідачем укладено договір фінансового лізингу № 170853, предметом якого є автомобіль марки «Renault» модель «Lodgy» вартістю 430\~000 грн. (а.с.13-18). Згідно квитанції № 58 від 06.06.2017р. (а.с.23), позивачем на рахунок відповідача перераховано адміністративний платіж за вказаним договором в сумі 43\~000 грн. ЦК України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627 ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору, з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Правовідносини, що виникають з договору лізингу в цивільному законодавстві регулюються Параграфом 6 Глави 58 Розділу ІІІ Книги Пятої ЦК України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Загальні правові та економічні засади фінансового лізингу визначаються Законом України «Про фінансовий лізинг». Згідно ст. 1 цього Закону, фінансовий лізинг це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір у справі яка розглядається за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає з його змісту та узгоджується із ст. 628 ЦК України. Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Під час розгляду цивільної справи з подібними правовідносинами № 6-2766цс15, Верховний Суд України, на основі аналізу вищенаведених норм чинного законодавства в своїй постанові від 16.12.2015р. висловився про нікчемність договору фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб, у звязку з відсутністю його нотаріального посвідчення. У справі яка розглядається, як це вбачається із самого договору фінансового лізингу, такий не є посвідчений нотаріально, а відтак, є нікчемним. За правилами ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Одночасно, як випливає зі змісту ч. 2 ст. 215 ЦК України, визнання нікчемного правочину недійсним не вимагається. Враховуючи нікчемність спірного договору та відсутність обовязку визнання його таким в судовому порядку, вимогу про визнання оскаржуваного договору недійсним належить залишити без задоволення, що не тягне за собою відмову в задоволенні вимоги про стягнення з відповідача грошових коштів, адже за нікчемним правочином в тому числі кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину Тому, позов підлягає до задоволення частково. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, пропорційно до задоволених позовних вимог, з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір в розмірі 640 грн., сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.1).

Outcome: partial