Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів та про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за межі України без згоди другого з батьків. В обгрунтування заявлених вимог посилається на те, що вона із відповідачем проживали в фактичних шлюбних стосунках в Республіці Італія і шлюб не реєстрували, однак, за час їх спільного проживання однією сім'єю народилася донька - [PERSON], [INFO]. Вказує, що у 2012 році вона з відповідачем припинили фактичні шлюбні стосунки як подружжя, що проживало без реєстрації шлюбу, припинили ведення спільного господарства і фактично, з того часу відповідач ніяким чином не надає матеріальної допомоги на утримання доньки, батьківство відносно якої визнав в установленому законом порядку і для оздоровлення доньки відповідач не надає дозволу на виїзд дитини за межі України, а тому, просить стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини та надати дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України для оздоровлення, без згоди другого з батьків Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про дату та час розгляду справи була повідомлена в порядку вимог ст. 74 ч.4 ЦПК України, від останньої до суду поступила письмова заява про розгляд справи у її відсутність; позовні вимоги позивачем підтримано в повному обсязі, які просить задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився повторно, будучи повідомленим про день, час і місце розгляду справи в порядку ст. 74 ч. 4 ЦПК України, про поважні причини неявки суд не повідомив, а отже, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача і зі згоди позивача у наданій письмовій заяві у заочному порядку дотриманням вимог ст. ст. 169 ч.4, 224 ЦПК України, відповідно до яких «якщо відповідача було належним чином повідомлено і який не з'явився в судове засідання і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи». Розглянувши матеріали справи , всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, об'єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Судом, належними і допустимими доказами, встановлено, що позивач [PERSON] з відповідачем [PERSON] проживали в фактичних шлюбних стосунках в Республіці Італія, шлюб не реєстрували. Перебуваючи в незареєстрованому шлюбі у сторін народилася донька: [PERSON], [INFO] (а.с.8-10) та відповідно до довідки про реєстрацію особи громадянином України, [PERSON] зареєстрована громадянкою України (а.с.11). Згідно ст. 180 СК України, відповідач [PERSON], як батько неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], зобов'язаний утримувати її до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Статтею184 СК України передбачено, що якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів, суд враховує те, що малолітня дитина [PERSON], [INFO], знаходиться на матеріальному утриманні позивача, інших дітей, опікунів та піклувальників на утриманні у відповідача не має, не встановлено наявності у відповідача і боргових зобов»язань, що унеможливлювало б останнього надавати матеріальну допомогу на утримання доньки. Таким чином, із врахуванням як матеріального становища позивача, так і матеріального становища відповідача, з урахуванням як наведеного, так і того, що на даний час відповідач не має постійного заробітку (доходу), виходячи з потреб дитини, щомісячних витрат на її утримання, а також з врахуванням прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, установленого законом, суд вважає, що з відповідача слід стягувати аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 800,00 грн. щомісячно до досягнення [PERSON] повноліття. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Що стосується заявлених позовних вимог позивача про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за межі України без згоди другого з батьків, суд виходячи з оцінки досліджених в сукупності доказів справи, приходить до наступного. Із заявленого позивачкою позову вбачається, що відповідач не надає згоди на виїзд неповнолітнього сина за кордон, який необхідний для забезпечення його прав. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно із п. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Відповідно до ст.18 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989 р., ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. №789-ХІІ, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-ІІІ від 26.04.2001, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Судом установлено, що позивач [PERSON] належним чином піклується про здоров'я, фізичний стан, духовний та моральний розвиток доньки [PERSON] та саме із метою створення дитині належних умов для оздоровлення і забезпечення відпочинку, фізичного, духовного та морального розвитку доньки тимчасово прагне вивезти дитину на оздоровлення і відпочинок за межі України, однак, відповідач як батько, який визнав своє батьківство відносно доньки, такої згоди в добровільному порядку не надає. Відповідно до ст. ст. 2, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», документами, що надають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 4 Постанови КМУ від 27.01.1995 р. «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» передбачено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, суд визнає таким, що відповідає інтересам малолілтньої [PERSON] виїзд з матір'ю, позивачем [PERSON] за межі України в період шкільних зимових канікул і по 31.12.2017 року, без годи батька - [PERSON]. При цьому, суд виходить з того, що надання за рішенням суду дозволу виїзди дитини за кордон без згоди батька, не носить постійного характеру і вважає, що рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, фактично ні яким чином не позбавить батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з донькою. Крім наведеного у вирішенні позовних вимог про надання дозволу матері на вивіз дитини для оздоровлення за кордон виходить з положень вимог Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, Правила оформлення та видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231, і на підставі поданих сторонами доказів, за їх оцінкою вважає, що в інтересах малолітньої [PERSON], [INFO] наявні підстави та умови для надання позивачці, матері дитини, дозволу на тимчасовий виїзд та оформлення проїзних документів для тимчасового виїзду за кордон у конкретно визначені країни, з визначеною метою, без згоди та супроводу батька дитини, відповідача у справі, котрий чинить перешкоди у такому виїзді. При цьому, суд вважає за необхідне зобов»язати позивачку повернути дитину в Україну по завершенню визначеного судом тимчасового терміну перебування за кордоном. Згідно положень ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.ст.213 ЦПК України, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно ї законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та визначеного позивачем предмета спору, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги ґрунтуються на законі і підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню - судовий збір в дохід держави, оскільки в категорії розгляду справ про стягнення аліментів,, позивач звільнена в силу вимог Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору.

Outcome: partial