Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача [PERSON] про визнання останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивач є власником зазначеного будинку та має намір здійснити його відчуження. Разом з тим, відповідач не бажає в добровільному порядку знятися з реєстрації за вказаною вище адресою, тим самим створюючи перешкоди позивачу, як власнику, в розпорядженні належним їй майном. Відповідач тривалий час проживає в с.Вереміївка разом зі своєю сім'єю та не здійснює жодних дій по підтриманню будинку в с.Карпиха в належному стані. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позов та прохала суд його задоволити. Додатково суду пояснила, що відповідач, будучи її рідним братом, через різні причини відмовляється знятися з реєстрації за адресою розташування належного їй будинку, а згідно усних роз'яснень нотаріуса для посвідчення договору купівлі-продажу будинку необхідна відсутність зареєстрованих в ньому осіб. В судовому засіданні відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечив. Суду пояснив, що за життя батьків позивач, яка є його рідною сестрою, не здійснювала за ними догляд, а після того, як у нього внаслідок пожежі був знищений власний будинок, не пустила його із сім'єю проживати до успадкованого нею після смерті батьків будинку. Разом з тим, підтвердив, що дійсно з 2013 року не проживає в будинку [ADDRESS] , а постійно проживає в с. [ADDRESS] разом з дружиною та дітьми. Заслухавши сторін, безпосередньо дослідивши письмові докази у справі та показання свідків, судом встановлені наступні фактичні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до укладеного між сторонами спадкового договору, посвідченого 30.12.2015 року приватним нотаріусом Семенівського районного нотаріального округу Трембач Н.В., до складу спадкового майна, що переходить у власність [PERSON] , як спадкоємця за законом після смерті [PERSON] , належить житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, розташований по [ADDRESS] (а.с.6). 30.12.2015 року позивачу було видане свідоцтво про право на спадщину за законом на вказане спадкове майно, зареєстроване в реєстрі за №828 (а.с.7). Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за індексним номером 51270108, сформованого 30.12.2015 року, позивачу по справі [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок загальною площею 61,1 кв.м., житловою площею 36,1 кв.м. з надвірними будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] (а.с.8). Згідно довідки №02-27/323, виданої 08.07.2019 року виконавчим комітетом Семенівської селищної ради Семенівського району Полтавської області, відповідач по справі [PERSON] не проживає за місцем реєстрації по [ADDRESS] з 2012 року. На даний час постійно проживає без реєстрації по [ADDRESS] (а.с.14). Під час безпосереднього дослідження доказів у справі судом, в порядку ст.ст.91, 229, 230 ЦПК України, в судовому засіданні були допитані свідки: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які дали суду показання про відомі їм обставини справи. Свідок [PERSON] суду дала показання про те, що вона проживає в [ADDRESS] , а сторони по справі є її двоюрідними братом та сестрою. Після смерті батьків брат та сестра за взаємною згодою розділили спадщину. Спочатку відповідач проживав разом з батьками в їх будинку за [ADDRESS] , а потім з 2013 року перейшов проживати з сім`єю в сусідній будинок, що належав його бабі. В жовтні 2016 року вказаний будинок згорів і відповідач переїхав проживати до с.Вереміївка. Після цього відповідач взагалі більше не проживав в с.Карпиха (а.с.75-76). Свідок [PERSON] суду дала показання про те, що проживає в [ADDRESS] та добре знайома з обома сторонами по справі. Відповідач приблизно з 2012-2013 року перестав проживати в будинку батьків за [ADDRESS] , оскільки перейшов проживати до іншого будинку, що знаходився поряд. Після пожежі в цьому будинку переїхав проживати із сім`єю до с.Вереміївка і жодного разу більше не проживав у батьківській хаті, яка після смерті батьків перейшла до позивача, як дочки (а.с.76). Свідок [PERSON] суду показала, що є дружиною відповідача [PERSON] Підтвердила, що спочатку вона з чоловіком проживала в будинку його батьків по [ADDRESS] , а з 2013 року вони почали проживати окремо в іншому будинку. Після того, як їх будинок згорів, вони з чоловіком переїхали до с.Вереміївка, де і на даний час проживають по [ADDRESS] . Також показала, що відповідач після виїзду із с.Карпиха більше ніколи там не проживав, а постійно знаходиться разом з нею та дітьми (а.с.76-77). Виконуючи приписи ч.4 ст.264 Цивільного процесуального кодексу України (далі -ЦПК України та даючи мотивовану оцінку аргументам, наведеним сторонами, а також доказам, якими вони підтверджуються, зазначаючи норми права, які були застосовані судом та мотиви їх застосування, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом п.7 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) одним із способів захисту прав та інтересів є припинення правовідношення. На підставі викладеного, з урахуванням відмови відповідача в добровільному порядку подати заяву про зняття з реєстраційного обліку за місцезнаходженням житлового будинку, належного на праві приватної власності позивачу, суд приходить до висновку про те, що звернення позивача по справі [PERSON] до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, здійснено у спосіб, передбачений законом, а тому порушене право позивача на реалізацію своїх прав власника підлягає судовому захисту. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із ч.4 ст.9 Житлового кодексу Української РСР країни (далі - ЖК Української РСР) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За змістом ст.71 ЖК Української РСР, яка встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до ст.72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання. Таким чином, системний аналіз ст.ст.71, 72 ЖК Української РСР дозволяє дійти висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за наявності двох обов`язкових умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такої відсутності. Даний висновок суду відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом в постановах від 24 жовтня 2018 року у справі №490/12384/16-ц та від 22 листопада 2018 року у справі №760/13113/14-ц, що відповідно до положень ч.4 ст.263 ЦПК України має враховуватись судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. З урахуванням викладеного судом на підставі безпосередньо досліджених доказів, встановлено, що відповідач [PERSON] протягом тривалого часу, починаючи з 2013 року не проживав за місцем своєї реєстрації - в будинку [ADDRESS] , а з грудня 2016 року взагалі переїхав на постійне місце проживання до с.Вереміївка Семенівського району Полтавської області, де проживає на даний час по [ADDRESS] разом зі своєю сім`єю. Вказаний висновок суду не був спростований під час судового розгляду і самим відповідачем [PERSON] , який особисто підтвердив в судовому засіданні факт свого непроживання в будинку [ADDRESS] з 2013 року та постійне проживання з родиною в с.Вереміївка Семенівського району. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що відповідач по справі не проживає в жилому приміщенні за адресою свого зареєстрованого місця проживання більше шести місяців. Крім того, судом встановлено, що підстави не проживання відповідача в будинку [ADDRESS] не пов`язані із перебуванням останнього у довготривалому відрядженні; здійсненням ним догляду за особою, яка проживає в іншому населеному пункті та не обумовлені неправомірною поведінкою позивача, яка набула право власності на житловий будинок у порядку спадкування згідно укладеного з відповідачем договору про поділ спадкового майна. Будь-яких інших поважних причин не проживання в належному позивачу житловому будинку відповідачем наведено не було. Періодичного, в тому числі короткочасного повернення відповідача для проживання до будинку [ADDRESS] , а також наявних домовленостей між сторонами про можливість відповідача повернутися для проживання до вказаного будинку, судом під час розгляду справи також не встановлено. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (п.36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії») концепція «житла» за змістом ст.8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинити захист на підставі п.1 ст.8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (п.63 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року). З урахуванням зазначеного, а також того, що відповідач з жовтня 2016 року і на даний час постійно проживає разом зі своєю родиною в житловому будинку [ADDRESS] , що свідчить про наявність у нього достатніх триваючих зв`язків саме з цим місцем проживання, суд приходить до висновку про втрату інтересу відповідача до житлового приміщення за місцем його реєстрації - житлового будинку [ADDRESS] . На підставі викладеного, встановивши обставини, якими обґрунтовується позов, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приймаючи до уваги, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для ухвалення рішення про задоволення позову [PERSON] та визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме: житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Щодо стягнення з відповідача по справі [PERSON] на користь позивача [PERSON] судових витрат у вигляді сплаченого нею судового збору при поданні позову, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.133, ч.1 ст.141 ЦПК України судові витрати, складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на викладене, з відповідача по справі [PERSON] підлягають стягненню на користь позивача по справі [PERSON] кошти по сплаті судового збору в розмірі 768 грн.40 коп., що були сплачені позивачем при подачі нею позову до суду та підтверджені належним письмовим доказом по справі. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом даної справи, відсутні.

Outcome: approved