Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на її утримання. В позовній заяві зазначила, що до з 09.11.2001 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який було розірвано 07.11.2016 року на підставі рішення суду. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей, [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. На теперішній час сторони проживають разом, але спільне господарство не ведуть. Позивач знаходиться у відпустці по догляду за дитиною [PERSON] та відповідач не надає матеріальної допомоги на її утримання, у звязку із чим, просить стягнути з відповідача аліменти на її утримання у розмірі ? частини від його заробітку, доходу, до досягнення молодшим сином [PERSON] трирічного віку. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, та просила їх задовольнити. Зазначила, що відповідач надає матеріальну допомогу на утримання дітей, однак не надає матеріальну допомогу на її утримання. Єдиним доходом позивача є державна допомога по догляду за дитиною та прибуток від реалізації одягу колишнього використання у комісійному магазині, зазначених грошових коштів їй на життя не вистачає. Крім цього, після пологів у неї погіршилось здоровя, у звязку із чим, її було направлено на обстеження до лікарні та було проведено операцію. У звязку із відсутністю грошових коштів на лікування, позивач була змушена отримати грошові кошти у кредит в ломбарді під заставу свого майна. Зазначила, що посилання представника відповідача на той факт, що відповідач несе витрати з оплати комунальних послуг є недоречними, оскільки відповідач отримує субсидію від держави на оплату комунальних послуг. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, надав до суду заяву з клопотанням розглянути справу у його відсутність, за участю його представника. Представник відповідача [PERSON] надав до суду письмові заперечення та дав в судовому засіданні аналогічні пояснення, в яких зазначив, що сторони проживають разом та відповідач забезпечує родину продуктами харчування, оплачує комунальні послуги за житло та проводить поточний ремонт приміщення. Крім цього зазначив, що посилання позивача на те, що єдиним джерелом її доходу є матеріальна допомога по догляду за дитиною не відповідає дійсності, оскільки допомога становить 860 грн. на місяць, а прожитковий мінімум, згідно Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» на позивача та дитину становить разом 2955 грн. Крім цього, щомісячних дохід відповідача складає 2185,40 грн., що свідчить про те, що останній не має можливості надавати матеріальну допомогу на утримання дружини. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено що [PERSON] та [PERSON] з 09.11.2001 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 07.11.2016 року на підставі рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07.11.2016 року. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей, [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії І-НО № 253024 від 20.08.2002 року та серії І-НО № 692218 від 09.10.2015 року відповідно. Неповнолітні [PERSON] та [PERSON] проживають разом із позивачем та відповідачем, що сторонами не заперечувалось. Добровільно матеріальну допомогу на утримання дружини, яка знаходиться у відпустці по догляду за дитиною віком до трьох років, з якою проживають неповнолітні діти, відповідач не надає, що відповідачем також не заперечувалось. Згідно ч. 1 ст. 75 Сімейного кодексу України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Відповідно до ч. 1 ст. 76 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Відповідно до ч. 2 ст. 84 Сімейного кодексу України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Згідно ч. 4 ст. 84 Сімейного кодексу Укарїни, право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Так, суд не бере до уваги посилання представника відповідача на той факт, що майновий стан позивача, вказаній у позовній заяві не відповідає дійсності, оскільки згідного чинного законодавства матеріальне становище позивача не має значення при вирішенні питання про стягнення аліментів на дружину. Крім цього, посилання представника відповідача на той факт, що оплата відповідачем комунальних послуг за житло та проведення у ньому поточного ремонту свідчий про те, що сторони ведуть спільне господарство є недоречним, оскільки обовязок по сплаті комунальних послуг та утриманні нерухомого майна несе власник такого майна. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідно до вище вказаних вимог чинного законодавства позивач має право на отримання від відповідача аліментів на її утримання, відповідач може надавати їй матеріальну допомогу, оскільки є працездатним, має постійне місце роботи та заробіток, обовязків на сплату аліментів на утримання дітей не має, та з урахуванням даних про щомісячних дохід відповідача, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги позивача частково, та стягнути з відповідача аліменти на утримання позивача у розмірі 1/6 частини від його заробітку, доходу, до досягнення дитиною трьохрічного віку. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. На підставі ст.ст. 75, 76, 77, 79, 80, 81, 84 Сімейного Кодексу України,

Outcome: partial