Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 03.07.1992 року у відділі запису актів громадянського стану виконавчого комітету Вінницької міської Ради народних депутатів Вінницької області сторони зареєстрували шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 03.07.1992 року зроблено запис за №1250. Від шлюбу у сторін є неповнолітній син [PERSON] , [INFO] , та неповнолітній син [PERSON] , [INFO] . На даний час між сторонами по справі припинено сімейні стосунки, в результаті чого виникають непорозуміння з приводу користування спільним майном. Згідно рішення третейського суду для вирішення конкретного спору від 28.12.2004 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , та визнання за ним права власності на вказану спірну квартиру, позов задоволено, договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 14.12.2004 року між [PERSON] та [PERSON] у простій письмовій формі, визнано дійсним. Визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , яка складається з: кімнат 3-5, 3-6, 3-7, жилою площею 35,5 кв.м., коридору 3-1, вбиральні 3-2, ванної кімнати 3-3, кухні 3-4, вбудованих шаф 3-8, 3-9. Державна реєстрація права власності за відповідачем на вказану квартиру на підставі вищезазначеного рішення суду здійснена Вінницьким обласним об`єднаним бюро технічної інвентаризації і записано в реєстрову книгу за №714/4175 книга №126 31.12.2004 року. А тому, в силу ст.ст.60, 70 СК України квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя, а частки вказаного майна дружини та чоловіка є рівними. Згідно рішення Вінницької міської ради від 25.12.2015 року №71 «Про перейменування площ, вулиць, провулків, проїздів, тупиків в місті Вінниця» вулицю Литвиненка перейменовано на вулицю [PERSON] [PERSON] . А тому,\~вищевикладені обставини\~стали підставою\~для звернення\~позивача до\~суду з\~даним позовом,\~в якому\~просила визнати\~за нею\~право власності\~на 1/2\~частки квартири\~ [ADDRESS] ,\~загальною площею\~50,5\~кв.м.,\~яка розташована\~на 1-му\~поверсі 5\~поверхового будинку\~та складається\~з 3-х\~кімнат,\~житловою площею\~35,5\~кв.м.,\~у тому\~числі:\~1-а\~кімната 8,3\~кв.м.;\~2-а\~кімната 11,0\~кв.м.;\~3-я\~кімната 16,2\~кв.м.;\~кухні 5,9\~кв.м.;\~ванної кімнати\~2,0\~кв.м.;\~вбиральні (поєднаної)\~1,3\~кв.м.;\~коридору 4,7\~кв.м.;\~вбудованої шафи\~0,6;\~0,5;\~частини підвалу,\~площею 2,2\~кв.м. В судовому засіданні представник позивача адвокат Шикунова А.О. позовні вимоги підтримала та просила суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явився із невідомих суду причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, своїм правом на подання відзиву на позов не скористався. Оскільки, у справі достатньо доказів для встановлення прав та взаємовідносин сторін та враховуючи те, що представник позивача не заперечує, відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. А тому, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що 03.07.1992 року у відділі запису актів громадянського стану виконавчого комітету Вінницької міської Ради народних депутатів Вінницької області сторони зареєстрували шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 03.07.1992 року зроблено запис за №1250, згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого відділом запису актів громадянського стану виконавчого комітету Вінницької міської Ради народних депутатів Вінницької області 03.07.1992 року (а.с.8). Від шлюбу у сторін є неповнолітній син [PERSON] , [INFO] , згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого міським відділом ЗАГС м. Вінниця 12.04.1993 року (а.с.9), та неповнолітній син [PERSON] , [INFO] , згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого міським відділом реєстрації актів громадянського стану управління юстиції Вінницької області 22.12.2003 року (а.с.10). Згідно рішення третейського суду для вирішення конкретного спору від 28.12.2004 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , та визнання за ним права власності на вказану спірну квартиру, позов задоволено, договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 14.12.2004 року між [PERSON] та [PERSON] у простій письмовій формі, визнано дійсним. Визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , яка складається з: кімнат 3-5, 3-6, 3-7, жилою площею 35,5 кв.м., коридору 3-1, вбиральні 3-2, ванної кімнати 3-3, кухні 3-4 (а.с.12, 13). Державна реєстрація права власності за відповідачем на вказану квартиру на підставі вищезазначеного рішення суду здійснена Вінницьким обласним об`єднаним бюро технічної інвентаризації і записано в реєстрову книгу за №714/4175 книга №126 31.12.2004 року, що підтверджується реєстраційним посвідченням Вінницького обласного об`єднаного бюро технічної інвентаризації від 31.12.2004 року (а.с.14). Згідно рішення Вінницької міської ради від 25.12.2015 року №71 «Про перейменування площ, вулиць, провулків, проїздів, тупиків в місті Вінниця» вулицю Литвиненка перейменовано на вулицю [PERSON] [PERSON] . Статтею 60\~СК\~України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. А відтак, оскільки спірне майно квартира [ADDRESS] набута сторонами в період перебування у шлюбі, остання є спільною сумісною власністю подружжя, а лише той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку у такому майні. Суд звертає увагу, що конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до ч.1 ст.70\~СК\~України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 2 статті 70 СК України визначено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (ч.3 ст.70 СК України). Підстав для відступлення від засад рівності часток, передбачених частинами 2, 3 статті 70 СК України, суд не вбачає, а тому є всі достатні підстави вважати, що частки сторін у спільній сумісній власності квартирі [ADDRESS] є рівними. Проте, у зв`язку із відсутністю технічної документації на спірну житлову квартиру станом на 2019 рік, зазначення у рішенні третейського суду для вирішення конкретного спору від 28.12.2004 року, що вказана квартира складається з: кімнат 3-5, 3-6, 3-7, жилою площею 35,5 кв.м., коридору 3-1, вбиральні 3-2, ванної кімнати 3-3, кухні 3-4, без зазначення вбудованих шаф 3-8, 3-9, суд вважає за можливе при визнанні за позивачем права власності на 1/2 частки спірної квартири зазначити лише її загальну та житлову площу без зазначення конкретних приміщень. Також, варто зазначити, що позивач, окрім визнання за нею 1/2 частки вищезазначеної квартири також просила визнати за нею право власності на допоміжне приміщення частину підвалу, площею, 2,2 кв.м., про яку зазначено у технічному паспорті на квартиру (а.с.15 зворот). Проте, суд вважає, що вказані вимоги в частині визнання права власності на 1/2 частки частини підвалу, площею 2,2 кв.м., задоволенню не підлягають, оскільки згідно рішення третейського суду для вирішення конкретного спору від 28.12.2004 року за відповідачем не визнавалось право власності на вказану частину підвалу, відповідно державна реєстрація на вказану частину підвалу також не відбулась, про останню лише зазначено у примітках технічного паспорта на квартиру, що не дає підстав вважати, що частина вказаного підвалу належить на праві спільної сумісної власності подружжю. Більше того, Конституційному Суду України уже доводилося розбиратися з правом власності на допоміжні приміщення. У рішенні від 02.03.2004 року №4-рп/2004 суд установив, що в багатоквартирних будинках власники приватизованих і неприватизованих помешкань є рівноправними співвласниками допоміжних приміщень. При цьому ніхто з власників житла не має пріоритету в їх використанні. А тому, з огляду на вищевикладене, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги знайшли своє часткове підтвердження в судовому засіданні, а відтак підлягають частковому задоволенню. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір, понесений останньою, у розмірі 2\~637,62 грн., згідно квитанції №85 від 04.04.2019 року (а.с.1), пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial