Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] про поділ особового рахунку та стягнення коштів. Свій позов обґрунтовує тим, що квартира [ADDRESS] перебуває у спільній частковій власності. З 2004 року вказана квартира належала в рівних частках (по 1/4) таким співвласникам: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Після смерті [PERSON] його частку успадкував [PERSON] , якому наразі належить 1/2 квартири. Будучи співвласником квартири, відповідач не сплачує вартість житлово-комунальних послуг. На переконання позивача, до 25 червня 2020 року, тобто до того часу поки в квартирі проживало 5 осіб, відповідач мала сплачувати 1/3 частину вартості житлово-комунальних послуг, а з 01 липня 2020 року - 1/2 всіх житлово-комунальних послуг, оскільки проживає разом з неповнолітнім сином. Позивач вказує, що до 25 червня 2020 року житлово-комунальні послуги оплачувала вона, а також [PERSON] , [PERSON] . З 25 червня 2020 року рахунки за житлово-комунальні послуги сплачує вона та [PERSON] . Частину вартості житлово-комунальних послуг, які б мала сплачувати відповідач, фактично сплачувала вона самостійно, а тому, вважає, що має право на стягнення з відповідача в свою користь цих коштів. За розрахунками позивача, за період з 2018 року по травень 2021 року з відповідача в її користь слід стягнути 22 206,83 гривень компенсації витрат за оплату житлово-комунальних послуг. Крім того, позивач вказує, що цивільним законодавством не врегульовано правовідносин з приводу поділу особового рахунку з оплати житлово-комунальних послуг між співвласниками житла, а тому з метою врегулювання цього спору є підстави для застосування аналогії закону. З урахуванням порядку користування квартирою, що склався між співвласниками майна, слід розділити особовий рахунок з оплати житлово-комунальних послуг між сторонами з оформленням особового рахунку на ім`я позивача на 41,5 кв. м (до складу вказаної площі квартири входять частка позивача, частка [PERSON] та 12,8 кв. м - нежитлової площі частки квартири, визначеної пропорційно до кількості мешканців), а другого особового рахунку - на ім`я відповідача на 23,1 кв. м (до складу вказаної площі квартири входить площа житлової кімнати, якою фактично користується відповідач та 12,8 кв. м нежитлової площі квартири, яка припадає на відповідача та її неповнолітнього сина). На підставі наведеного позивач просить: розділити особовий рахунок квартири [ADDRESS] на два окремих особових рахунка у відповідності з порядком користування житловими кімнатами, який склався, розділивши при цьому оплату за площу загального користування між особовими рахунками навпіл; закріпити один особовий рахунок на площу 41,5 кв. м за [PERSON] , а другий особовий рахунок на площу 23,1 кв. м за [PERSON] ; стягнути з [PERSON] 22 206,83 гривень компенсації витрат за оплату житлово-комунальних послуг, якими фактично користувалась [PERSON] за період з 2018 року по травень 2021 року; здійснити розподіл судових витрат, які покласти на відповідача. Ухвалою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 серпня 2021 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 06 жовтня 2021 року до участі у справі залучено [PERSON] в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Представник позивача [PERSON] адвокат Чабан Р. Л. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, які зазначені в позовній заяві, просить позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] адвокат Огородник О. В. в судовому засіданні позов заперечив, просить в його задоволенні відмовити в повністю за безпідставністю вимог. Крім того, представник відповідача заявив про застосування строку позовної давності до вимог позивача про стягнення коштів з оплати вартості житлово-комунальних послуг. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, просить його задовольнити. Заслухавши пояснення учасників процесу, показання свідків, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1ст.4 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України). Суд встановив, що станом на 19 червня 2004 року квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , перебувала у спільній частковій власності чотирьох осіб, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Розмір частки кожного співвласника становила 1/4. Наведене підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а. с. 8). [INFO] [PERSON] помер, внаслідок чого на належну йому 1/4 частки вищевказаної квартири відкрилась спадщина. З копії свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 26 січня 2021 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Шум І. О., встановлено, що спадкоємцями [PERSON] є його дружина [PERSON] на 1/4 частку спадщини, його син [PERSON] на 1/2 частки спадщини та його донька [PERSON] на 1/4 частку спадщини (а. с. 9). Таким чином, [PERSON] успадкувала після смерті чоловіка 1/16 частку квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] успадкував після смерті батька - 1/8 частки вказаної квартири. В матеріалах справи є копії свідоцтв про право на спадщину за законом, які видані нотаріусом спадкоємцям [PERSON] та [PERSON] (а. с. 9, 10), однак в справі відсутні відомості про оформлення відповідачем [PERSON] її спадкових прав після смерті батька. Наведене дає підстави для висновку, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , однак з представлених суду доказів відсутня можливість встановити в яких саме частках наразі вказана квартира належить кожному із співвласників. З копії будинкової книги №35942 для прописки (реєстрації) громадян, які проживають в квартирі [ADDRESS] встановлено, що в цьому помешканні зареєстровані такі особи: [PERSON] , [PERSON] [PERSON] та [PERSON] , [INFO] (а. с. 11-13). За технічними характеристиками квартира [ADDRESS] складається з трьох кімнат житловою площею 38,5 кв. м, в тому числі 1-а кімната - 11,6 кв. м, 2-а кімната - 9,8 кв. м., 3-тя кімната - 17,1 кв. м. Загальна площа квартири - 69,8 кв.м (а.с. 14-15). Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до частини третьої статті 13 Конституції України та частини четвертої статті 319 ЦК України при здійсненні права власності визначається, що власність зобов`язує. Згідно із статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За змістом частини першої статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно із статтею 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. З наведеної норми вбачається, що в разі доведеності одним із співвласників понесення ним витрат на управління, утримання та збереження спільного майна, участь у чому (управлінні, утриманні, збереженні) пропорційно своїй частці зобов`язаний приймати інший співвласник, який ухиляється від свого обов`язку, особа, яка зазнала втрат, має право на їх відшкодування у передбаченому законом порядку. Зокрема, такими способами захисту права є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Таким чином, до 25 червня 2020 року співвласники квартири [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівній мірі зобов`язані були утримувати спільне майно та брати участь у витратах на управління, утримання та збереження такого майна. Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку про те, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги (регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц (провадження № 61-26462св18), який застосовано також у постанові Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15-ц (провадження № 61-7289св20). Звертаючись до суду з цим позовом, позивач вказує, що відповідач [PERSON] , будучи співвласником житла та фактично проживаючи в ньому, багато років поспіль не брала участі в оплаті вартості комунальних послуг. Також позивач зазначає, що вона сплачувала повну вартість житлово-комунальних послуг, включаючи ту їх частину, яку мала сплачувати відповідач. На підтвердження своїх вимог позивач надала копії квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг, отримуваних за адресою: [ADDRESS] , за період з травня 2018 року по травень 2021 року включно, з яких встановлено, що сплачена сума вартості житлово-комунальних послуг становить: -за травень 2018 року - 737,59 гривень (квитанція №89 від 15 червня 2018 року) (а. с. 17); - за серпень 2018 року - 1087,65 гривень (квитанція №65 від 14 вересня 2018 року) (а.с.27); - за вересень 2018 року -1179,1 гривень (квитанція №87 від 17 жовтня 2018 року) (а.с. 19); - за жовтень 2018 року - 1231,00 гривень (квитанція №101 від 16 листопада 2018 року) (а.с. 20); - за листопад 2018 року - 1644,75 гривень (квитанція №62 від 15 грудня 2018 року) (а.с.23); - за грудень 2018 року - 2745,65 гривень (квитанція №75 від 15 січня 2019 року) (а.с. 25); - за січень 2019 року - 2710,42 гривень (квитанція №79 від 14 лютого 2019 року) (а.с. 28); - за лютий 2019 року - 2311,72 гривень (квитанція №123 від 15 березня 2019 року) (а.с.31); - за березень 2019 року - 1784,77 гривень (квитанція №10 від 13 квітня 2019 року) (а.с.33); - за квітень 2019 року - 1356,06 гривень (квитанція №152 від 14 травня 2019 року) (а.с.34); - за травень 2019 року - 868,00 гривень (квитанція №55 від 14 червня 2019 року) (а.с. 35); - за червень 2019 року - 1204,42 гривень (квитанція № 42 від 15 липня 2019 року) (а.с. 36); - за липень 2019 року - 1042,68 гривень (квитанція №42 від 13 серпня 2019 року) (а.с. 37); - за вересень 2019 року - 1016,70 гривень (квитанція №180 від 15 жовтня 2019 року) (а.с. 39 зворот); - за жовтень 2019 року - 1080,50 гривень (квитанція №36 від 14 листопада 2019 року) (а.с.41); - за листопад 2019 року - 1737,00 гривень (квитанція №78 від 16 грудня 2019 року) (а.с.43); - за грудень 2019 року - 1940,00 гривень (квитанція №64 від 15 січня 2020 року) (а.с. 44 зворот); - січень 2020 року - 2504,00 гривень (квитанція №51 від 17 лютого 2020 року) (а.с. 45); - лютий 2020 року - 2214,00 гривень (квитанція №7 від 18 березня 2020 року) (а.с. 46); - березень 2020 року - 1719,30 гривень (квитанція №44 від 24 квітня 2020 року) (а.с. 47); - квітень 2020 року - 1401,30 гривень (квитанція №30 від 18 травня 2020 року) (а.с. 49); - травень 2020 року - 1219,30 гривень (квитанція №11 від 24 червня 2020 року) (а. с. 51); - червень 2020 року - 1298,00 гривень (квитанція №45 від 15 липня 2020 року) (а.с. 53). Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст. 81 ЦПК України. Нормами ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані їх сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Виходячи із принципу змагальності цивільного судочинства, суд відхиляє доводи відповідача про те, що вона брала участь в оплаті вартості житлово-комунальних послуг, повертаючи кошти іншим співвласникам квартири. Вказані обставини відповідач не підтвердила жодним доказом, в зв`язку з чим достовірно встановити коли саме та в якому розмірі відповідач сплачувала комунальні платежі не виявляється можливим. Суд не бере до уваги надані позивачем копії квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг за червень 2018 року на суму 80,93 гривень (а. с. 16), за вересень 2018 року на суму 56,65 гривень (а. с. 22),за лютий 2019 року на суму 98,58 гривень (а.с. 30), за березень 2019 року на суму 98,58 гривень (а.с. 32), за липень 2019 року на суму 98,58 гривень (а. с.37 зворот), за вересень 2019 року на суму 93,40 гривень (а.с. 39), за жовтень 2019 року на суму 87,40 гривень (а.с. 41 зворот), оскільки у цих квитанціях зазначена адреса: [ADDRESS] . Позивачем не обґрунтовано та не підтверджено, що понесені нею витрати за цими квитанціями відносяться до предмета спору. Також суд відхиляє доводи позивача про те, що до 25 червня 2020 року відповідач мала своїм обов`язком сплачувати 1/3 частину вартості житлово-комунальних послуг, адже проживає в квартирі разом зі своїм неповнолітнім сином. Такі аргументи позивача не заслуговують на увагу, оскільки у відповідності до приписів ст. 360 ЦК України співвласник зобов`язаний брати участь у витратах на утримання спільного майна відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності. Крім того, ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. З досліджених судом копій квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг встановлено, що в загальну суму вартості житлово-комунальних послуг включалась також вартість передплати газети. Однак, сторона позивача не обґрунтувала та не довела перед судом належності таких витрат до предмета спору, а тому в суду відсутні підстави покладення на відповідача обов`язку з відшкодування цих витрат. Суд не приймає до уваги показання відповідача [PERSON] , допитаної в якості свідка, про те, що вона передавала частину коштів як компенсацію оплати комунальних послуг, так як жодних доказів на підтвердження даної обставини не було подано. Крім того, суд критично оцінює показання свідка [PERSON] , оскільки інформація, яку вона повідомила суду, будучи допитаною в якості свідка, їй відома від позивача та третьої особи. Щодо заяви сторони відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності до вимог позивача про стягнення коштів суд зазначає таке. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Суд встановив, що [PERSON] звернулась в суд з цим позовом 05 серпня 2021 року, а тому з врахуванням трирічного строку позовної давності обґрунтованими є вимоги позивача про відшкодування понесених витрат по сплаті комунальних послуг, починаючи з серпня 2018 року. З врахуванням того, що позивач підтвердила доказами понесення нею витрат на оплату житлово-комунальних послуг за період з серпня 2018 по червень 2020 року включно на суму 34 869,54 гривень (з розрахунку: 35 276,32 гривень (загальна сума за квитанціями за вищевказаний період) - 406,78 гривень (вартість передплати газети), то суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача в користь позивача 1/4 частки цих витрат, що становить 8717,39 гривень. За відсутності відомостей про розмір частки відповідача в праві спільної часткової власності на квартиру, починаючи з липня 2020 року, суд позбавлений можливості визначити розмір вартості житлово-комунальних послуг, які належить сплачувати відповідачу. Підсумовуючи, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення компенсації витрат за оплату житлово-комунальних послуг підлягає до часткового задоволення, а саме: в розмірі 8717,39 гривень. Щодо вимоги позивача про поділ особового рахунку суд зазначає таке. Для забезпечення ведення бухгалтерського обліку розрахунків за житлово-комунальні послуги на кожен об`єкт обліку (квартиру) відкривається один особовий рахунок. Законодавством передбачені випадки, коли на одну квартиру відкривається два або більше особові рахунки. Такими випадками є зокрема виділ/поділ майна, що є у спільній власності кількох осіб. Іншими словами - перетворення ізольованої квартири в комунальну, що в свою чергу дає підстави виконавцю житлово-комунальних послуг відкривати новий особовий рахунок на новостворений об`єкт обліку. Обґрунтовуючи позов в частині вимог про розподіл особового рахунку по оплаті житлово-комунальних послуг, позивач вказує, що з 2004 року між співвласниками квартири склався такий порядок користування житлом: в кімнаті площею 17,1 кв. м проживали [PERSON] та [PERSON] , який [INFO] помер, у кімнаті площею 11,6 кв. м проживає [PERSON] , а в кімнаті площею 10,3 кв. м проживає відповідач [PERSON] з неповнолітнім сином. Решта нежитлових приміщень квартири знаходяться у спільному користуванні всіх мешканців квартири. Між сторонами виникають конфлікти з приводу оплати житлово-комунальних послуг за користування цією квартирою. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У цьому випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення в користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Наведене в повній мірі відповідає висновкам Верховного Суду, наведеним у постанові від 04 квітня 2018 року в справі №333/3048/16-ц. З формулювання позовної вимоги про розподіл особового рахунку та її обґрунтування вбачається, що позивач фактично бажає виокремити відповідача, яка є однією з трьох співвласників квартири, визначити за нею конкретну площу квартири, на яку встановити окремий особовий рахунок по оплаті житлово-комунальних послуг. Однак, така вимога позивача не відповідає вимогам закону та не підлягає до задоволення судом, оскільки за наявності трьох співвласників нерухомого майна, позивач фактично просить встановити порядок користування цим майном лише для відповідача. При цьому порядок користування квартирою та порядок сплати житлово-комунальних послуг для неї та [PERSON] має залишатись спільним. Звертаючись до суд з цим позовом, позивач вимог до [PERSON] не пред`являє та не залучає його до участі у справі в якості співвідповідача. Враховуючи те, що позивач вимоги про встановлення порядку спільного користування житлом не заявляє, а реальний розмір ідеальної частки відповідача в праві спільної часткової власності на квартиру документально не підтверджений, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вимоги про поділ особового рахунку. Отже, позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , про поділ особового рахунку та стягнення коштів підлягає до часткового задоволення, зокрема, вимога позивача про стягнення компенсації витрат за оплату житлово-комунальних послуг в розмірі 8 717,39 гривень. На підставі наведеного,

Outcome: partial