Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення грошових коштів по заборгованості з повернення позикових коштів згідно із розпискою від 14.12.2013\~ року з урахуванням індексу інфляції, трьох процентів річних та процентів від суми позики. У обгрунтуванні своїх позовних вимог зазначила, що 14.12.2013року між [PERSON] та [PERSON] було оформлено позикове зобовязання у формі розписки згідно зі ст. 1047 ЦК України. За змістом даної розписки [PERSON] зобовязався повернути у повному обсязі свій грошовий борг у сумі 40000,00\~грн. до 01.09.2014 року, рівними сумами щомісячно, з урахуванням того, що перша виплата становить 8000,00 грн., яку він сплатив у день написання розписки. У подальшому [PERSON] було повернуто ще по 4000,00 грн. у лютому та в березні 2014 року. Але з квітня 2014 року [PERSON] без жодних пояснень перестав повертати позивачу грошові кошти та на час подання позову не повернутою залишилась сума боргового зобовязання у розмірі 24000,00\~грн. З зазначених підстав позивач просить стягнути з [PERSON] грошові кошти згідно із розпискою від 14.12.2013\~ року з урахуванням індексу інфляції, три проценти річних від суми заборгованості за час прострочення виконання грошового зобовязання, заборгованість зі сплати процентів від суми позики, а також понесені нею судові витрати. У подальшому [PERSON] збільшувала позовні вимоги у звязку із збільшенням строку заборгованості з повернення позикових коштів та на час розгляду справи - 24.04.2017 року надала суду заяву про збільшення позовних вимог, згідно із якою просила суд позов задовольнити, стягнути з [PERSON] на її користь: заборгованість з повернення позикових коштів згідно із розпискою від 14.12.2013\~ року з урахуванням індексу інфляції по 31.03.2017 року у сумі 47833,24 грн., з яких 24000,00 грн. сума основного боргового зобовязання, 23833,24 грн. сума інфляційних втрат; три проценти річних від суми заборгованості за час прострочення виконання грошового зобовязання з 01.04.2014 року по 24.04.2017 року у розмірі, що складає 2055,45 грн.; заборгованість зі сплати процентів від суми позики згідно із розпискою від 14.12.2013року з 01.04.2014 року по 24.04.2017 року, розрахованих за обліковими ставками НБУ за відповідні періоди у сумі 13490,98 грн. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, наполягаючи на обставинах і підставах викладених у позовній заяві та письмових поясненнях, просила позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, поважну причину неявки суду не повідомив, про час та місце слухання справи був повідомлений у встановленому законом порядку шляхом направлення повісток. Заперечення на позов відповідач не надав. 16.09.2016 року від відповідача надійшла заява про розгляд цієї справи без йго участі та за участю його представника (а.с. 76). Представник відповідача 24.04.2017 року до суду не зявилася, надала суду заяву про відкладення розгляду справи від 21.04.2017 року, пославшись на свою зайнятість в іншому судовому процесі, але не зазначила: на яке саме судове засідання її викликають, не вказала номер справи, не надала копії відповідної судової повістки, не вказала, чому обрала участь у судовому засіданні саме у Жовтневому суді м. Маріуполя,. Хоча під час судового розгляду 28.02.2017 року судом з [PERSON] обговорювалось питання призначення дати наступного судового засідання 24.04.2017 року та її можливість прибуття у цей день, на що вона зазначила про наявність такої можливості та відсутність судових викликів на цю дату. Тому суд не вбачає поважних причин неявки представника відповідача [PERSON] Відповідно до ч. 2 ст. 169 ЦПК України, неявка представника в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи. Згідно із ч. 1 ст. 224 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності. Враховуючи наявність заяви відповідача про розгляд справи без його участі та відсутність поважних причин неявки його прдставника, суд вважає за можливе розглянути позов та ухвалите рішення за відсутності відповідача та його представника. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов наступних висновків. 14.12.2013року між [PERSON] та [PERSON] було оформлено позикове зобовязання у формі розписки на суму у 40\~000,00 грн., копія якої міститься у матеріалах справи (а.с. 10). Відповідно до положень статті 1047 ЦК України у разі, якщо сума позики не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження його укладення та його умов може бути представлена розписка позичальника. Із змісту розписки від 14.12.2013 року вбачається, що [PERSON] зобовязався повернути [PERSON] грошові кошти у сумі 40000,00 грн. до 01.09.2014\~ року. Умовами повернення боргового зобовязання згідно із розпискою від 14.12.2013\~року передбачена виплата грошових коштів рівними сумами щомісячно, з урахуванням того, що перша виплата становить 8000,00 грн. Як свідчать записи на розписці за підписом [PERSON] відповідач повернув їй грошові кошти частково, а саме: 8000,00 грн. у день написання розписки, по 4000,00 грн. у лютому та в березні 2014 року. Доказів подальшого повернення позивачу грошових коштів за цією розпискою а ні відповідач, а ні його представник суду не надали. Згідно із ч. 2 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. На час розгляду справи жодних доказів, письмових пояснень або заперечнь по суті позову від сторони відповідача суду не надходило, тобто свого обовязку щодо доказування, передбаченого ст. 60 ЦПК України не виконано. Відповідно до\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК України у разі укладення договору позики на позичальника покладається обовязок повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Положеннями ст.ст. 526, 530, 629 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Договір є обовязковим для виконання сторонами. Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання, що встановлено ч. 1 ст. 625 ЦК України Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, а також неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно із ч. 2 ст. 214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобовязаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 цього Кодексу. Відповідні обовязкові правові позиції Верховного Суду України викладені у постановах від 08.06.2016 року №6-3006цс15 та від 02.09.2015 року №6-369цс15, від 07.09.2016 року № 6-1412цс16, в яких Верховний Суд України дійшов висновку про те, що письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику; у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Три проценти річних від простроченої суми із строку, коли її мало бути повернуто по 24.04.2017року складають 2055,45 грн. Заборгованість з повернення позикових коштів згідно із розпискою від 14.12.2013\~року з урахуванням індексу інфляції по 31.03.2017 року складає 47833,24 грн. Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Оскільки розмір процентів у розписці від 14.12.2013року не зафіксовано, виходячи із положень ч. 2 ст. 1048 ЦК України, позивач має право на отримання від [PERSON] суму процентів, розмір яких визначається на рівні облікової ставки НБУ та за період з 01.04.2014 року по 24.04.2017 року складає 13490,98 грн. З'ясувавши повно і всебічно обставини справи, перевіривши їх доказами, які були досліджені в судовому засіданні, на підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача ґрунтуються на законних підставах і укладеному договорі та підлягають задоволенню. Відповідно до п. 48 Постанови пленуму ВССУ № 10 від 17.10.14 року, витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п. 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. На підтвердження суми витрат на правову допомогу позивач суду надала копію договору про надання правової допомоги, розрахунок витрат за правову допомогу на 2500,00 грн., квитанцію з терміналу ПАТ КБ «Приватбанк» про оплату, копію якої долучено до матеріалів справи. Відповідно до граничного розміру компенсації, встановленого згідно із ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» з 01.01.2017 року він складає 640,00 грн. за одну годину. Сума у 2500,00 грн. відповідає сумі граничної компенсації за 4 години правової допомоги. У відповідності до вимог\~ст.88 ЦПК України\~551,20 грн. судових витрат, понесених позивачем на сплату судового збору, слід стягнути з відповідача.

Outcome: approved