Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики. В позові вказала, що 14.04.2018 року вона надала у борг відповідачеві кошти в сумі 2000 доларів США, які останній мав повернути до 15.07.2018 року. Відповідач свої зобов`язання щодо повернення коштів не виконав, і на її неодноразові звернення останній не реагує. Також, відповідно до ст.625 ЦК України, вона вважає, що відповідач повинен сплатити компенсацію за невиконання зобов`язання в розмірі 3% річних від простроченої суми, яка, з 16.07.2018 року до дня подачі позову до суду, складає 112,60 доларів США. Позивач прохає суд стягнути з відповідача [PERSON] на її користь борг за договором позики в сумі 2000 доларів США, а також 112,60 доларів США 3% річних за прострочення виконання зобов`язання та судові витрати по сплаті судового збору. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала, просила задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча відповідно до ст.ст.128 Цивільного процесуального кодексу України, був повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання, про причини своєї неявки у судове засідання не повідомив, клопотання від відповідача про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. На підставі статті 223 Цивільного процесуального кодексу України, якщо суд не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних в ній даних та доказів. Відповідно до статті 280 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлень про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З`ясувавши обставини справи дослідивши докази в порядку заочного провадження суд вважає за необхідне позов задовольнити з наступних підстав. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем 14.04.2018 року укладено договір позики, згідно якого позивач надала у борг відповідачеві кошти в сумі 2000 доларів США, які останні зобов`язався повернути у строк до 15.07.2018 року, що підтверджується відповідною розпискою, написаною власноруч відповідачем, яка мається в матеріалах справи (а.с.6) Відповідно до ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином та в певний строк відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Стаття 527 ЦК України встановлює, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 24.02.2016 р. по справі № 6-50цс16. Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Такі правові висновки містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі N 14-134цс18. Таким чином, позика підлягає стягненню в валюті позики - доларах США. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Так, між сторонами існують договірні відносини з позики, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику, не повернуті. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року N 6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу суд бере строк, який починається з моменту порушення зобов`язань відповідача і з простроченої суми, визначеної у договорі , тобто прострочене зобов`язання визначене у розмірі 2 000 доларів США, що передбачає і нарахування 3 % річних саме з 2000 доларів США за період з 16.07.2018 року по 31.05.2020 року (як прохає позивач). Згідно розрахунку позивача (а.с.4), сума 3% річних на момент подання позову до суду становить 112,60 доларів США (2000х3%/365х685). Суд погоджується з розрахунком позивача, а тому вважає, що сума 112,60 доларів США як 3% річних за прострочене зобов`ґязнання слід стягнути з відповідача на користь позивача. Відповідно до положень п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України понесені позивачем по справі судові витрати в сумі 840,80 гривень (а.с.1) підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved