Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про солідарне стягнення з [PERSON], [PERSON] заборгованості за договором позики в сумі 92267,50 грн. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 16.02.16 р. відповідач [PERSON] взяла у позивача в позику грошові кошти в сумі 15795,00 грн. з умовою повернення до 16.08.16 р., уклавши письмовий договір позики. Про отримання коштів [PERSON] надала позивачу письмову розписку. Однак, у домовлений термін суму позики у повному обсязі позивачу не повернула, залишок боргу складає 14195,00 грн. За умовами укладеного договору позики позивачем нараховано збитки у розмірі 5 % від неповернутої суми позики за кожен день прострочки за період з 18.08.16 р. по 05.12.16 р. Зобовязання [PERSON] були забезпечені порукою [PERSON], у звязку з чим заявлено вимогу про солідарне стягнення заборгованості. Під час розгляду справи позивачем змінено позовні вимоги, заявлено вимоги про солідарне стягнення з відповідачів неповернутої частини позики в сумі 14195,00 грн., пені за період з 21.04.16 р. по 05.12.16 р. в сумі 2870,11 грн., 226,00 грн. трьох відсотків річних та 1378,62 грн. інфляційних втрат, а всього 18709,73 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] вимоги позовної заяви підтримала в повному обсязі та пояснила, що на її неодноразові звернення [PERSON] належним чином не реагує, позичені кошти до цього часу не повернула. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі з підстав, викладених у позові. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні вимоги позовної заяви не визнала та пояснила, що ніяких грошових коштів у [PERSON] не позичала, а працювала в магазині СПД [PERSON] продавцем без укладення трудового договору. Під час її роботи, у лютому 2016 року, у її відсутності [PERSON] провела ревізію з метою встановлення фактичного обсягу товарно-матеріальних цінностей, що знаходились у магазині, де відповідач працювала продавцем. Вона викликала [PERSON] та разом з своїм чоловіком, погрожуючи останній, повідомила про виявлення нестачі товару в сумі 15795,00 грн. Під психологічним тиском [PERSON] та її чоловіка відповідачем [PERSON] було підписано договір позики та розписку. Крім того, позивач викликала маму [PERSON] [PERSON], яка також під психологічним тиском написала розписку, у якій поручилась за повернення дочкою суми боргу. Відповідач [PERSON] вимоги позовної заяви не визнала та надала пояснення, близькі за змістом до пояснень [PERSON] В подальшому відповідачі до суду не зявились, [PERSON] клопотала про розгляд справи у її відсутності. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та оцінивши у сукупності докази у справі, приходить до висновку, що позов слід задовольнити часково. Підставами для такого висновку суду стало наступне. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. В судовому засіданні позивач [PERSON] не заперечувала існування між нею та [PERSON] трудових правовідносин, однак не визнала, що підписання договору позики та надання останньою розписки повязане з встановленою нестачею товарів. Вона пояснила, що [PERSON] 16.02.16 р. взяла у неї в борг гроші в сумі 15795,00 грн., які зобовязувалась повернути в порядку та у строки, зазначені у договорі. Відповідно до ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,\~ незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Суду подано письмовий договір позики від 16 лютого 2016 року, укладений [PERSON] з [PERSON], за умовами якого [PERSON] отримала у позику від [PERSON] грошові кошти в сумі 15795,00 грн. без відсотків на 6 місяців зі строком повернення не пізніше 17 серпня 2016 року, з умовами відшкодування винною стороною за порушення умов цього договору іншій стороні збитків у розмірі 5 % від суми позики за кожний день прострочення після спливу строку повернення позики, на умовах забезпечення порукою [PERSON] (п.п.1.1, 2.1, 3.4, 4.1, 5, 6.1 договору позики). Розпискою [PERSON] від 16.02.16 р. підтверджується, що вона отримала від [PERSON] в борг грошові кошти в сумі 15795,00 грн. та зобовязалась повернути їх у строк, вказаний у договорі. Отримання зазначених у договорі позики та розписці коштів відповідачами [PERSON] та [PERSON] оспорюється. Проте у підтвердження своїх заперечень на будь-які докази відповідачі не посилаються. Відповідно до ст.218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. З огляду на вищезазначену норму, оскільки доказів, зазначених у ст.218 ЦК України, у підтвердження своїх заперечень факту отримання відповідачем [PERSON] від позивача [PERSON] коштів відповідачами суду не надано, суд вважає недоведеними твердження відповідачів про те, що письмовий договір позики не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а волевиявлення учасників правочину не було вільним чи не відповідало їх внутрішній волі. Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Судом не встановлено обставин, які б вказували на нікчемність договору позики, укладеного 16.02.16 р. [PERSON] з [PERSON] Позов про визнання даного договору позики недійсним відповідачем не предявлявся. Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так як строк договору позики сплинув, суд вбачає правові підстави для стягнення заборгованості за договором позики у зазначеній позивачем сумі 14195,00 грн. Вирішуючи питання про стягнення пені за договором позики, суд враховує наступне. Відповідно до п.4.1 договору позики, за порушення умов цього договору винна сторона відшкодовує збитки в розмірі 5 відсотків від суми позики за кожен день прострочки після сплину строку, встановленого у п.3.4 договору. Позивачем заявлено вимогу про стягнення пені у звязку з порушенням умов договору позики відповідачем [PERSON] у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення за період з 21.04.16 р. по 05.12.16 р. в сумі 2870,11 грн. Відповідно до ст.551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Неустойка як спосіб забезпечення виконання зобовязання у договорі позики не передбачена. У наведених в заяві про зміну позовних вимог ст.ст.549-552 ЦК України, на які позивач посилається в обґрунтування підстав для стягнення неустойки, відсутні положення про обовязок її сплати боржником у разі відсутності такої умови у договорі. На інший акт цивільного законодавства, який зобовязував би боржника за договором позики сплачувати неустойку за порушення умов договору у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, позивач не посилається. Відповідно до ст.623 ЦК України, боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. Позивачем не надано суду будь-яких доказів у підтвердження спричинення збитків, завданих неналежним виконанням відповідачем [PERSON] своїх зобовязань за договором позики, та в обґрунтування їх розміру. Статтею 624 ЦК України передбачено, що якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Договором може бути встановлено обов'язок відшкодувати збитки лише в тій частині, в якій вони не покриті неустойкою. Договором може бути встановлено стягнення неустойки без права на відшкодування збитків або можливість за вибором кредитора стягнення неустойки чи відшкодування збитків. Із змісту вищезазначеної норми та положень ст.ст.549-552 ЦК України вбачається, що збитки і неустойка відрізняються за своєю правовою природою та підставами виникнення. За таких обставин суд не вбачає правових підстав для стягнення неустойки за порушення умов даного договору позики, оскільки така умова у договорі позики не передбачена, обовязкова вимога у актах цивільного законодавства відсутня, а вимогу про стягнення збитків позивачем не заявлено та спричинення таких збитків не доведено. Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивачем заявлено вимогу про стягнення на підставі вищезазначеної норми трьох процентів річних в сумі 226,00 грн., а також інфляційних втрат в сумі 1378,62 грн. З наданого представником позивача розрахунку вбачається, що вищезазначені величини обраховані виходячи із суми неповернутої позики (14195,00 грн.) за період з 21.04.16 р. (як дати виникнення заборгованості) по 05.12.16 р. (дати подання позову до суду). Як вбачається з п.3.5 договору позики від 16.02.16 р., позика повертається шляхом передачі готівки із рук позичальника в руки позикодавця щомісячно до 25 числа. При цьому, як передбачено у договорі позики, вона надається на термін 6 місяців і строк остаточного її повернення 17.08.16 р. Суд вважає, що умови п.3.5 договору позики сформульовані некоректно, у яких саме частинах та починаючи з якого дня місяця до 25 числа позичальник повинен повертати позику, у договорі не зазначено. За таких обставин у суду відсутні правові підстави вважати 21 квітня 2016 року датою виникнення заборгованості [PERSON] перед [PERSON] по поверненню позики. Виходячи з умов укладеного між ними договору позики, строк виконання відповідачем [PERSON] своїх зобовязань по поверненню усієї суми позики настав 17 серпня 2016 року, а тому датою виникнення у неї заборгованості є 18 серпня 2016 року. Виходячи з вищевикладеного, три проценти річних, для стягнення яких за даним договором позики суд вбачає правові підстави, слід обраховувати наступним чином: 14195,00 грн. * 3 % * 110 днів (за період з 18.08.16 р. по 05.12.16 р.) /365 днів = 128,34 грн. Вирішуючи питання про розмір коштів, що підлягають нарахуванню позивачу як інфляційні втрати у звязку з порушенням відповідачем [PERSON] грошового зобовязання, суд враховує індекс інфляції за вересень-грудень 2016 року, який склав відповідно: 101,8 %, 102,8%, 101,8 %, 100,9 %, а також відємне значення приросту інфляції за серпень 2016 року, бере до уваги суму простроченого грошового зобовязання 14195,00 грн., а також період прострочення з 18.08.16 р. по 05.12.16 р. Так, інфляційні втрати за вересень 2016 року складають: 14195,00 грн. * 1,8 % = 255,51грн.; за жовтень 2016 року: 14195,00 грн. * 2,8 % = 397,46 грн., за листопад 2016 року: 14195,00 грн. * 1,8 % = 255,51 грн. За пять днів грудня 2016 року інфляційні втрати склали: (14195,00 грн. * 0,9 %) * 5 днів / 31 день = 20,61 грн. Таким чином, інфляційні втрати, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача за період з 18.08.16 р. по 05.12.16 р., складають: 255,51 грн. + 397,46 грн. + 255,51 грн. + 20,61 грн. = 929,09 грн. Таким чином, заборгованість [PERSON] за договором позики від 16.02.16 р., укладеним з [PERSON], станом на 05.12.16 р. складає: по поверненню позики 14195,00 грн.; три проценти річних 128,34 грн., інфляційні втрати 929,09 грн., а всього 15252,43 грн. Відповідно до ст.ст.546, 547 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися, крім інших видів забезпечення, порукою. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Статтею 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу звязку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Судом встановлено, що 16.02.16 р. [PERSON] надала [PERSON] письмову власноручну розписку, у якій поручилась відповідати за належне виконання позичальником [PERSON] перед [PERSON] своїх зобовязань за договором позики. Про забезпечення виконання зобовязань [PERSON] за договором позики від 16.02.16 р. порукою [PERSON] зазначено і у п.5 договору позики. З урахуванням досліджених розписки та договору позики, зважаючи на положення ст.207 ЦК України, суд прийшов до висновку про додержання сторонами вимог закону щодо письмової форми правочину щодо забезпечення виконання зобовязання [PERSON] у виді поруки [PERSON] Відповідно до ст.554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. За таких обставин, заборгованість [PERSON] в сумі 15252,43 грн. перед [PERSON] за договором позики від 16.02.16 р. підлягає солідарному стягненню з відповідачів. Судові витрати слід присудити пропорційно до задоволеної частини позову. При цьому суд враховує, що, як розяснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.35 постанови пленуму № 10 від 17.10.14 р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. На підставі викладеного,

Outcome: partial