Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-17 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася до Новопсковського районного суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON], 1975 року народження, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS], та примусово зняти відповідача з реєстраційного обліку в даній квартирі. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що вона є власником квартири за адресою: [ADDRESS]. За даною адресою зареєстрований відповідач по справі [PERSON], але фактично не проживає за даною адресою з більше двох років, в добровільному порядку знятися з реєстрації він не бажає. Оскільки фактично в будинку відповідач не проживає, але зареєстрований позивач не може скористатися пільгами, передбаченими законом та отримати субсидію на комунальні послуги, тому вона змушена звернутися до суду з даним позовом. В судове засідання позивач не з'явилася, про дату та місце судового засідання повідомлена належним чином. Від представника позивача [PERSON] надійшло клопотання про розгляд справи без його участі та участі позивача, на позовних вимогах наполягають. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не надав. Відповідно до ст. 223 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши докази, представлені позивачем на виконання вимог ст.81 ЦПК України, та з'ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва на право власності на житло від 05.05.1998, виданого згідно з розпорядженням від 05.05.1998 №191 керівником органу приватизації при Новопсковському УМГ ДП «Донбастрансгаз» Полєновим О.Я., [PERSON] на праві приватної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS], право власності зареєстроване Новопсковським районним бюро технічної інвентаризації та записано у реєстрі книги за №1/34 (а.с.6). Як вбачається з витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00019057347 від 17.11.2017, 06.11.2003 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Новопсковського районного управління юстиції у Луганській області було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], актовий запис №73; після укладення шлюбу прізвище дружини змінилося на «[PERSON]» (а.с.35). 21.08.2006 шлюб між сторонами було розірвано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Новопсковського районного управління юстиції у Луганській області (а.с.35). Судом встановлено, що згідно довідки виконавчого комітету Новопсковської селищної ради Новопсковського району Луганської області №2354/1 від 24.06.2016 за адресою: [ADDRESS], зареєстровані [PERSON], 1966 року народження, її донька [PERSON], 2004 року народження, та колишній чоловік [PERSON], 1975 року народження, який за даною адресою фактично не проживає (а.с.7), що також підтверджується довідкою №1233 від 30.06.2015, виданою виконавчим комітетом Новопсковської селищної ради (а.с.7). Згідно актів підтвердження непроживання від 10.04.2015 та від 24.06.2016 виконавчого комітету Новопсковської селищної ради Новопсковського району Луганської області [PERSON] зареєстрований, але фактично не проживає за адресою: [ADDRESS] з 19.01.2014 та перебуває за межами України (а.с.10-11). З актів обстеження житлових умов заявника від 06.10.2014 та від 07.04.2015 виконавчого комітету Новопсковської селищної ради Новопсковського району Луганської області також вбачається, що [PERSON] не проживає у вищезазначеній квартирі з 19.01.2014 та з 15.01.2013 по 30.12.2013 знаходився на заробітках в Росії (а.с.8-9). Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину) будинку, квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.2 ст.319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. Відповідно до вимог ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 71 Житлового Кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 Житлового Кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Оскільки відповідач не проживає в квартирі за адресою: [ADDRESS] з 1999 року, та був відсутній за даною адресою понад 6 місяців, а доказів щодо поважності причин відсутності суду не надав, суд вважає відповідача таким, що втратив право користування зазначеним жилим приміщенням. Відповідно до Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» «реєстрація» - це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізовані соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою. Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до п.п. 3,4 ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до порушення. Враховуючи те, що відповідач заперечень на позов та доказів на їх підтвердження суду не надав, суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання відповідача, таким, що втратив право користування житловим будинком підлягають задоволенню, оскільки вони законні, обґрунтовані, доказово підтверджені матеріалами справи. Проте, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог щодо зняття відповідача з реєстрації з наступних підстав. Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Згідно із ст. 7 Закону зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду, свідоцтва про смерть. За вимогами ст. 11 Закону реєстрація місця проживання та місця перебування особи (так само й зняття з реєстрації) здійснюється відповідним органом спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. На теперішній час реєстрація місця проживання здійснюється органами місцевого самоврядування. Задовольняючи позовну вимогу про визнання відповідача таким, що втратив право користуватися житловим приміщенням, суд не вправі вирішувати питання щодо зняття відповідача з реєстрації, оскільки реєстрація осіб за певним місцем проживання або зняття з реєстрації не входить до компетенції суду. Зняття осіб з реєстрації проводиться відповідним органом на підставі рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням. За таких обставин, приймаючи до уваги вимоги позивача, який просив визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS], та зняти його з місця реєстрації за даною адресою, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки задоволено одну позовну вимогу з двох, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 50% сплаченого судового збору, що складає 320 грн.

Outcome: partial