Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом, в якому просила стягнути з співвідповідачів на її користь заподіяну матеріальну шкоду в розмірі 114 384 грн. 66 коп. та в рахунок відшкодування моральної шкоди 200000 грн., посилаючись на те, що 25.11.2000 року в районі вул. Вокзальної, 20 в м. Житомирі сталася дорожньо-транспортна пригода, під час якої співвідповідач по справі [PERSON], керуючи транспортним засобом «ГАЗ-24», д.н.[NUMBER], який на праві власності належить іншій особі, скоїв наїзд на її батьків - [PERSON] і [PERSON], які від отриманих травм померли під час перебування у медичних установах. 27.11.2000 року по даному факту була порушена кримінальна справа за ст. 215 ч. 3 КК України, яка в подальшому була перекваліфікована на ст. 286 ч. 3 КК України. Внаслідок зазначеної пригоди, як вказує позивачка, їй була спричинена матеріальна і моральна шкода. Вона змушена була нести витрати на поховання батьків, на що нею було витрачено 18226,61 грн., з врахуванням інфляційних процесів за період з 27.07.2003 р. розмір заподіяних матеріальних збитків становить 96734,12 грн., а за період часу з 25.11.2000 р. по 30.06.2009 р. сума витрат на поховання склала 18604,68 грн. з врахуванням інфляційних процесів, оскільки на поховання нею було затрачено 2147,45 грн.. Крім цього, вона несла витрати за надання їй юридичних послуг. За весь період часу, який пройшов зі скоєння відповідачем [PERSON] ДТП, ним було повернуто тільки 300 ?. У В зв'язку зі смертю батьків їй також була заподіяна і моральна шкода. Згідно заяви про збільшення розміру позовних вимог від 24.12.2013 р. [PERSON], окрім заявлених раніше вимог (а.с.5) вимог про стягнення 114084 грн. 66 коп. матеріальної шкоди та 200 000 грн. моральної шкоди, також просила суд стягнути на її користь з [PERSON] 19771 грн. 56 коп. матеріальної шкоди. З посиланням на матеріали кримінальної справи № 086085?00 та ухвали апеляційного суду Житомирської області від 07.06.2007 р. у справі № 10-81 позивач у своєму позові визначила [PERSON], [PERSON] і [PERSON] як співвідповідачів з огляду на те, що вони є власниками і володільцями вищевказаного авто «ГАЗ-24», д.н.[NUMBER]. Позивач [PERSON] в судовому засідання підтримала заявлені вимоги, посилаючись на вищенаведені обставини і просила суд їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду сповіщались належним чином, тому суд, у відповідності до вимог ст. 169 ЦПК України, вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів у їх відсутність. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] з представником заперечували проти заявленого позову [PERSON] і вказувала на безпідставність позовних вимог. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши письмові матеріали даної цивільної справи, а також кримінальної за № 086085?00, суд вважає за необхідне позов задовольнити частково, виходячи з наступних підстав. Як встановлено в ході судового розгляду справи, дійсно 25.11.2000 року в районі будинку № 20 по вул. Вокзальній у м. Житомирі, сталася дорожньо-транспортна пригода, під час якої співвідповідач у даній справі [PERSON], керуючи транспортним засобом марки «ГАЗ-24», д.н.[NUMBER], скоїв наїзд на громадян [PERSON] і [PERSON], що є батьками позивача, які від отриманих травм померли під час перебування у медичних установах. 27.11.2000 року по даному факту була порушена кримінальна справа за ст. 215 ч. 3 КК України, яка в подальшому була перекваліфікована на ст. 286 ч. 3 КК України. Внаслідок зазначеної пригоди позивачці була спричинена матеріальна і моральна шкода. Вона змушена була нести витрати на поховання батьків, на що нею було витрачено 18226,61 грн., з врахуванням інфляційних процесів за період з 27.07.2003 р. розмір заподіяних матеріальних збитків становить 96734,12 грн., а всього вимагає відшкодування на загальну суму 114084 грн. За весь період часу, який пройшов з моменту вчинення ДТП [PERSON] було відшкодовано позивачці лише 300 ? доларів США. При дослідженні матеріалів кримінальної справи №086085?00, зокрема (а.с.25-27) вбачається, що гр. [PERSON], заявлений позивачкою у якості співвідповідача, являється неналежним відповідачем у справі, проте позивачка за ст.33 ЦПК України, на заміну неналежної сторони не погодилась, а тому суд вважає необхідним у вимогах позивача до відповідача [PERSON] відмовити за безпідставністю, виходячи з наступного. Так, у кримінальній справі № 086085?00 9 (а.к.с.26) міститься доручення від імені [PERSON] на право керування транспортним засобом марки «ГАЗ-24», д.н.[NUMBER] гр. [PERSON] від 30.11.2000 р.. У своїх запереченнях проти позову, а також поясненнях в суді відповідач [PERSON] визнав, що на час скоєння ДТП являвся володільцем вказаного транспортного засобу «ГАЗ-24», д.н.[NUMBER], якого, як він пояснив в судовому засіданні, він придбав у гр. [PERSON] наголосивши на приблизній вартості авто на час купівлі у доларах США за збігом часу. На підтвердження вказаних обставин вказує і відповідач [PERSON] у своїх поясненнях (а.ц.с.179) про те, що продав вказане авто гр. [PERSON] з оформленням нотаріальної довіреності на зняття авто з обліку у МРЕВ ДАІ, при цьому заяви про видачу тимчасового талону на право управління [PERSON] даним авто він не писав. Приймаючи до уваги, що в судовому засіданні відповідач [PERSON] вказані обставини не заперечував, оскільки не визнавав позов, з інших підстав, суд за вимог ч.1 ст.61 ЦПК України вважав вищенаведені обставини доведеними. Допитаний в ході досудового розслідування у кримінальній справі №086085?00 у якості свідка [PERSON] (а.с.27) вказав, що автомобіль «ГАЗ-24», д.н.[NUMBER] він купив у гр. [PERSON] та працював на ньому разом із своїм знайомим гр. [PERSON]. 25.11.2000 року [PERSON] завіз [PERSON] додому близько 21 годину через хворобливий стан останнього і продовжував керування авто самостійно до моменту скоєння ДТП, в наслідок якого загинули батьки позивачки. З пояснень [PERSON] (а.к.с.25) у якості свідка вбачається, що останній вважав власником авто «ГАЗ-24», д.н.[NUMBER] свого знайомого [PERSON], і працював на авто під його керуванням. Проте, виключити гр. [PERSON] з кола осіб, які володіли авто на момент скоєння ДТП не представляється можливим, оскільки згідно доручення (а.к.с.26) він розпорядився авто з правом керування [PERSON] лише 30.11.2000 року, що також підтверджується його поясненнями в суді. У своїх запереченнях проти позову (а.с.273) [PERSON] вказує, що передав авто по довіреності [PERSON], як своєму достатньо відомому знайомому. Посилання [PERSON] на незаконність заволодіння вказаним авто 25.11.2000 року іншими особами, не може бути прийнята судом, оскільки будь-яких звернень [PERSON] з цього приводу до правоохоронних органів не було. Приймаючи до уваги пояснення [PERSON] та [PERSON] останні вважали, що 25.11.2000 року на законних підставах здійснюють використання автомобілю «ГАЗ-24», д.н.[NUMBER]. За змістом ст.1201 ЦК України видно, що особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов'язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, ці витрати. Відповідно до керівних роз'яснень п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року з відповідними змінами «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», у випадку смерті потерпілого організація або громадянин, відповідальні за заподіяння шкоди, зобов'язані відшкодувати витрати на поховання (в тому числі на ритуальні послуги і обряди) тій особі, яка понесла ці витрати. Згідно ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. У відповідності до положень ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки на підставі права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Відповідно до п.2 ст.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року з відповідними змінами «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», при заподіянні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на його володільця не може бути покладено обов'язок по її відшкодуванню, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, а у випадках, передбачених спеціальним законом, - тільки умислу потерпілого. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, коли іншого не встановлено законом, розмір належного з володільця джерела підвищеної небезпеки відшкодування має бути зменшений або у відшкодуванні шкоди має бути відмовлено. Із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року з відповідними змінами «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» видно, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Суд вважає, що оскільки під час розгляду справи не було встановлено, що вказана ДТП сталася внаслідок непереборної сили, умислу потерпілого або грубої необережності загиблих подружжя [PERSON], є підстави застосувати норми ч.2 ст.1167 ЦК України, де зазначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Згідно із статтею 23 ЦК України надано право особі на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. У ч.2 статті визначено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; (п.1) та у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів (п.2). Згідно із п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у редакції Постанови № 5 від 25.05.2001 року роз'яснено, що суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно із ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю. Позов в частині відшкодування моральних збитків, з врахуванням встановлених судом обставин, задовольняється частково, приймаючи до уваги характер й обсяг страждань, яких зазнала позивачка [PERSON], характер немайнових втрат, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, одночасно загинули батьки, розмір моральних страждань потерпілої немає матеріального еквіваленту і фактично отримана нею шкода у моральному контексті не може бути осягнута будь-якими межами. Однак, враховуючи встановлені судом обставини справи, обґрунтованість і доведеність вимог, тривалість моральних страждань, перебіг часу з моменту скоєння ДТП і відсутність дій по відшкодування збитків зі сторони [PERSON], суд вважає можливим задовольнити моральні збитки в розмірі 150 тис. грн.. Вимоги позивачки в частині відшкодування матеріальних збитків за вищенаведених вимог ст. 1187 ЦК України підлягають стягненню з співвідповідачів [PERSON] і [PERSON], однак у меншому розмірі ніж заявлено, з огляду на таке. З врахуванням вищевказаних положень діючого цивільного законодавства, особи, які на відповідній правовій підставі володіли транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, мають нести цивільно-правову відповідальність за дії, які призвели до загибелі фізичних осіб, і на користь позивача підлягають стягненню витрати, які вона понесла на поховання батьків, а саме на встановлення пам'ятників, вартість яких, крім долучених до матеріалів справи квитанцій, також була підтверджена показами свідка, яка працює бухгалтером у фірмі по наданню ритуальних послуг, а також витратами на організацію номінального заходу (матеріали справи №2-1588 - 2010 р.). Розмір заподіяної матеріальної шкоди суд оцінює в сумі 19 771 грн. 56 коп. В решті позовних вимог в частині відшкодування матеріальних збитків суд відмовляє з тих підстав, що нарахування інфляційних сум, не знаходиться у причинному зв'язку з витратами, які були понесені позивачем на поховання і встановлення пам'ятників загиблим батькам. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: partial