Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Селидівського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про зняття арешту з майна, в обґрунтування якого зазначила, що їй на праві власності належить однокімнатна квартира [ADDRESS] , (згідно договору купівлі-продажу, укладеного 08.06.2006 року, 04.07.2006 року зареєстрованого Селидівським бюро технічної інвентаризації). 19.08.2019 року при оформленні правочину з продажу квартири у державного нотаріуса Другої селидівської державної нотаріальної контори, вона дізналась, що заступником начальника відділу державної виконавчої служби Селидівського міського управління Козерук О.П. винесена постанова про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження, а саме на вищевказану квартиру накладено обтяження, власником квартири зазначено [PERSON] . Приймаючи до уваги, що правові підстави для арешту однокімнатної квартири [ADDRESS] , яка належить їй на праві власності - відсутні, так як майно, на яке накладено арешт, не належить [PERSON] , в досудовому порядку спір не вдалося врегулювати та враховуючи те, що наявність арешту майна порушує права позивача, вона змушена звернутись з позовом до суду за захистом свої прав. Просить, скасувати обтяження у виді арешту нерухомого майна квартири [ADDRESS] , зареєстрований в державному реєстрі обтяжень нерухомого майна за № 13243721 від 14.11.2012 року, виключити з Державного реєстру обтяжень нерухомого майна запис від 14.11.2012 року № 13243721 про арешту нерухомого майна квартири [ADDRESS] . Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 16.09.2019 року відкрито провадження у зазначеній цивільній справі та призначено судове засідання в порядку спрощеного провадження. Позивач [PERSON] будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилась, надала суду, заяву в якій позовні вимоги підтримала, просить провести розгляд справи без її участі. Представник відповідача Селидівського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, надав відзив, в якому зазначив, що на виконанні перебувало виконавче провадження № 30398678 з примусового виконання судового наказу № 2-н-1203 від 22.04.2010 року Селидівським судом про стягнення з [PERSON] на користь ДП ТОВ ГФТ Кредит Схід - 7 боргу у сумі 19012, 20 грн. 18.07.2011 року винесена постанова про відкриття виконавчого провадження провадження. 14.11.2012 року з метою унеможливлювання здійснити відчуження майна державним виконавцем, винесена постанова про арешт нерухомого майна боржника стосовно квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . 22.05.2014 року на підставі п. 2 ст. 47 закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві. Наразі виконавче провадження № 30398678 внесено до Акту про вилучення виконавчих проведень до знищення, у зв`язку з закінченням трирічного строку зберігання. Просить вирішити питання щодо зняття арешту на розсуд суду, та слухати справу без участі представника. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його невизнання та право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. На підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного 08.06.2006 року [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Селидівського міського нотаріального округу Леоновой В.П., зареєстрованого в реєстрі за № 935, [PERSON] належить квартира [ADDRESS] . Відомості щодо укладення договору купівлі-продажу зазначеної квартири внесено до Державного реєстру правочинів 08.06.2006 року, про що свідчить копія витягу з Державного реєстру правочинів, сформованого 08.06.2006 року. Право власності на квартиру зареєстровано на ім`я [PERSON] 04.07.2006 року, про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого КП «Бюро технічної інвентаризації» 04.07.2006 року. Згідно із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованого 01.10.2019 року, вбачається інформація щодо обтяження житла за адресою: [ADDRESS] ; підставою обтяження зазначено постанову про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження № 30398678, винесену 14.11.2012 р., заступником начальника відділу державної виконавчої служби Селидівського міського управління юстиції Козерук О.П., згідно якої власником квартири зазначено: [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] . Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення. За частиною 2 статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», підставою для реєстрації обтяження є в тому числі й рішення суду, що набрало законної сили. Статтею 41 Конституції України передбачено непорушність права приватної власності. Непорушність права власності полягає в його недоторканості, а в водночас і в недоторканості самого майна власності. Всі особи мають утримуватися від безпідставного заволодіння майном власника та завдання йому шкоди. Частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. Відповідно до положень вказаної статті, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст.ст.316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд, право власності є непорушним. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Стаття 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає підстави та випадки для зняття арешту з майна, а саме: особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Судом встановлено, що на час прийняття заступником начальника відділу державної виконавчої служби Селидівського міського управління юстиції Козерук О.П. постанови від 14.11.2012 року про накладення арешту на майно боржника [PERSON] , а саме квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , власником спірного житла була позивач [PERSON] . На підставі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» згідно з якою практика ЄСПЛ застосовується українськими судами як джерело права. Статтею 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Враховуючи те, що арешт нерухомого майна та оголошення заборони на його відчуження, застосовані відповідачем в межах виконавчого провадження на виконання судового наказу Селидівського міського суду Донецької області від 22.04.2010 року, де боржником є [PERSON] , а не дійсний власник майна [PERSON] , що фактично позбавляє позивача права розпоряджатися своїм майном, суд вважає, що у даному випадку має суттєвий негативний вплив на юридичну визначеність у сфері особистих прав і цивільних правовідносин, що порушує принцип, закріплений у Статті 1 Першого Протоколу Конвенції та справедливий баланс між інтересами захисту права власності та загальними інтересами. У зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що арешт нерухомого майна розташованого за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] наразі є безпідставним, а тому позов є обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial