Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] в якому, з урахуванням уточнень, просила поновити [PERSON] строк звернення до суду, визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 10.08.2010 року, реєстровий № 5013, реєстраційний № 31142873, укладений між [PERSON] та [PERSON] удаваним, визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 10.08.2010 року, реєстровий № 5013, реєстраційний № 31142873, укладений між [PERSON] та [PERSON] договором довічного утримання, розірвати договір довічного утримання укладений 10.08.2010 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], визнати недійсним договір дарування квартири укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Слаєвою Р.К., 21.03.2011 року, зареєстрований в реєстрі за № 643, реєстраційний № 31142873, скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (номер витягу 29430087, від 25.03.2011 року, реєстраційний № 31142873), визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.179-182). Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що в 2000 році вона придбала спірну квартиру, в якій проживає по теперішній час, вона є інвалідом першої групи та особою похилого віку, у зв'язку із чим в 2010 році між нею та її онуком [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, за умовами якого [PERSON] придбав у власність квартиру [ADDRESS]. При укладенні договору купівлі-продажу між позивачем та відповідачем [PERSON] було досягнуто домовленості про довічний догляд за позивачкою з боку онука, внаслідок того, що вона не може самостійно пересуватися без допомоги, тобто фактично укладався договір довічного утримання. Проте відповідач [PERSON] перестав здійснювати догляд за нею, а зазначену вище квартиру взагалі подарував [PERSON], яка приходиться позивачу родичем, яка теж обіцяла позивачу, що буде здійснювати за нею догляд, відтак на підставі договору дарування від 01 березня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Бурлаченко І.К. і зареєстрованого у реєстрі за № 643, [PERSON] набула право власності на спірну квартиру. З урахуванням викладеного позивач просила позов задовольнити повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні. Суд вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, вислухавши пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 10.08.2010р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] за яким [PERSON] набув право власності на спірну квартиру. Вартість квартири визначено в сумі 92 309,00 грн., які [PERSON] одержала повністю до підписання договору купівлі-продажу квартири (а.с.6). Як вбачається з договору дарування, [PERSON] подарував [PERSON] спірну квартиру, в свою чергу [PERSON] виготовила технічний паспорт на спірну квартиру та зареєструвала право власності (а.с.8-12). Згідно довідки про склад сім'ї від 16.11.2013 року, довідки до акту МСЕК Серії 2-18ОД, [PERSON] проживає в спірній квартирі, є інвалідом першої групи, потребує стороннього догляду, сплачує квартирну плату та комунальні послуги (а.с.13-15, 48-52, 200). У відповідності до квитанцій про сплату квартирної плати та комунальних платежів наданих [PERSON], вбачається, що сплата платежів останньою здійснюється за період з січня 2017 року, разом із тим з довідок виданих Чогодарівською сільською радою, вбачається, що відповідач [PERSON] проживає в [ADDRESS] (а.с.197-208). Щодо позовних вимог в частині поновлення строків на звернення із позовом, суд зазначає наступне. Так, позивач є інвалідом першої групи, потребує стороннього догляду, та в порядку ч.1, 4 ст.55 Конституції України має право захищати свої права у спосіб визначений ст.6, 13 Європейської конвенції 1950 року, а відтак судом поновлюється строк звернення до суду із зазначеним позовом. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У відповідності до положень ст. 203 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. На підставі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За своєю суттю та загальним правилом договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмету купівлі-продажу у власність та зобов'язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов'язок передати предмет договору наступному власнику. Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат. Отже, за звичаями ділового обороту презумується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. При цьому, удаваним може бути не весь правочин, але лише в частині когось з його учасників, якщо буде встановлено що інший учасник за змістом договору домовлявся про істотні умови договору, про її ціну, сплатив за власні кошти її покупну ціну, придбав майно для себе та наступні дії сторін свідчать про прийняття виконання договору іншою стороною. Як вбачається з матеріалів справи досліджених судом, [PERSON] вказує на безгрошовість договору купівлі-продажу, гроші за квартиру не отримувала, що не заперечується відповідачем [PERSON], крім того, як встановлено під час судового засідання позивач житло відповідачу [PERSON] не передавала, на теперішній час зареєстрована та проживає у ньому, іншого житлового приміщення не має, сплачує комунальні послуги та квартирну плату за спірну квартиру. Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Статтею 755 ЦК України передбачено два випадки, за умови яких договір довічного утримання (догляду) може припинений, а саме: 1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; 2) договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача. З урахуванням викладеного, суд вважає, що договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 10.08.2010 року, реєстровий № 5013, реєстраційний № 31142873, укладений між [PERSON] та [PERSON] є удаваним, та за своєю правовою природою є договором довічного утримання, якій підлягає розірванню у зв'язку з невиконанням відповідачем [PERSON] обов'язків по утриманню позивача. Разом із тим, суд зазначає, що у відповідності до досліджених судом доказів наданих відповідачем [PERSON], вбачається, що остання почала сплачувати квартирну плату та комунальні послуги на початку січня 2017 року, тобто після повернення цивільної справи до суду першої інстанції після її перегляду в касаційному порядку в касаційному порядку (а.с.197-208). Відтак, оскільки у порушення ст.317, ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України відбулось наступне відчуження квартири на підставі договору дарування [PERSON], суд вважає за необхідне визнати недійсним договір дарування квартири укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Слаєвою Р.К., 21.03.2011 року, зареєстрований в реєстрі за №643, реєстраційний №31142873, оскільки позивач має речове право на квартиру, відчуженням квартири порушені її права на користування квартирою, тобто вона у розумінні ч.3 ст.215 ЦК України є заінтересованою особою. На підставі ч.2 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (редакція на час виникнення правовідносин) записи скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними. Положеннями ст.392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У зв'язку із визнанням судом договору купівлі-продажу квартири недійсним, визнанням зазначеного договору договором довічного утримання, якій на думку суду підлягає розірванню, відтак визнанню недійсним підлягає й договір дарування, суд в порядку ст.216 ЦК України ст.392 ЦК України із застосуванням реституції поновлює позивача в його первісних правах власника шляхом повернення квартири в попередній стан та визнання за [PERSON] права власності на квартиру. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved