Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом про стягнення грошових коштів, які на її думку безпідставно списані з її рахунку у АТ КБ «Приватбанк», мотивуючи погашенням нею заборгованості за судовим рішенням у травні 2019 року. Ухвалою Котовського міськрайонного суду Одеської області від 06 червня 2019 року направлено за підсудністю вказану справу до Печерського районного суду міста Києва. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 30 липня 2019 року прийнято до свого провадження вказану справу, а її розгляд призначено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін, яким роз`яснено підстави, час та черговість подання заяв по суті справи. У встановлений ухвалою судді строк 23 вересня 2019 року надійшов відзив представника відповідача, а 23 квітня 2020 року, 01 березня 2021 року та 28 липня 2021 року заява представника позивача про розгляд справи по суті. Як визначено у ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Суд може зобов`язати державний орган чи орган місцевого самоврядування подати відповідну заяву по суті справи (крім позовної заяви). Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Оскільки, позивач правом на надання відповіді на відзив не скористався, суд вважає за можливе розглядати справу за наявними матеріалами. Дослідивши письмові докази у справі у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, зважаючи на наступне. Судом встановлено, що між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений договір б/н від 17 серпня 2011 року шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до умов і правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанк», в якій зазначено, що вона разом із умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами, пам`яткою складають між нею та банком договір про надання банківських послуг. В анкеті-заяві міститься інформація про те, що [PERSON] ознайомилась з Умовами та правилами надання банківських послуг, погодилась з ними. Так, відповідно до змісту ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається. У відповідності до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Таким чином, між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] правовідносини виникли внаслідок приєднання однієї сторони до умов іншої. Із запропонованими умовами позивач ознайомилась та погодилась, про шо розписалась у анкеті-заяві. Таке приєднання позивачем вчинено у письмовій формі, що ґрунтується на положеннях ст. 634 ЦК України. Поряд із цим, вбачається, що у позивача існує заборгованість перед банком за укладеним договором від 17 серпня 2011 року. Існуюча заборгованість за вказаним договором встановлена рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 28 липня 2016 року у справі № 505/1405/16-ц про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором від 17 серпня 2011 року № б/н у розмірі 12297,13 грн. (а.с. 7-9). У зв`язку із цим, 12 грудня 2018 року банком було здійснено списання грошових коштів з банківського рахунку [PERSON] у розмірі 5901,26 грн. в рахунок погашення заборгованості за договором від 17 серпня 2011 року. В результаті вказаних дій банку, [PERSON] , звернулась до суду із позовною заявою до АТ КБ «Приватбанк» із вимогами про стягнення незаконного списаних грошових коштів у розмірі 5901,26 грн. В обґрунтування позовної заяви, [PERSON] посилається на безпідставність списання грошових коштів, з підстав погашення нею заборгованості за судовим рішенням у травні 2019 року. Відповідно до ст. 1071 ЦК України, банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Згідно ст. 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб. Пункт 1.4. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України № 22 від 21 січня 2004 року, визначає договірне списання як списання банком з рахунку клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом. Згідно із п. 1.1.3.2.12. Умов та правил надання банківських послуг, Банк має право проводити договірне списання з усіх відкритих в Банку рахунків клієнта в погашення кредитної заборгованості клієнта і третіх осіб за кредитами, в яких клієнт є поручителем, а також будь-якої іншої заборгованості, яка виникла у клієнта (у тому числі який є працівником Банку, який заподіяв йому шкоду) через невиконані зобов`язання перед Банком. Таким чином, сторони уклавши 17 серпня 2011 року договір про надання банківських послуг, погодили можливість списання банком грошових коштів з рахунка клієнта без його згоди для погашення заборгованості відповідно до ч. 2 ст. 1071 ЦК України, а відтак доводи позивача про незаконність такого списання є безпідставними та необґрунтованими. При цьому, посилання позивача щодо виконання судового рішення у травні 2019 року, як на підставу незаконності списання банком грошових коштів 12 грудня 2018 року, є безпідставним, оскільки станом на 12 грудня 2018 року вбачається, що судове рішення позивачем не виконано. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed