Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеною позовною заявою, яку в наступному уточнила, змінивши дату припинення шлюбних відносин, та просить розірвати шлюб між нею та відповідачем [PERSON], зареєстрований 10 вересня 1993 року відділом РАЦС Бердянського міськвиконкому Запорізької області, актовий запис № 785, посилаючись на те, що від шлюбу мають неповнолітню дитину: [PERSON], [INFO], який залишиться мешкати з нею. Питання матеріального утримання дитини між нею та батьком дитини вирішено, відповідач сплачує аліменти на підставі рішення суду. Зазначила, що спільні відносини з відповідачем не склалися через відсутність взаєморозуміння. З 25 березня 2017 року відносини між ними припинено остаточно, збереження шлюбу неможливе та суперечить її інтересам. На цей час вони мешкають окремо, спільно господарство не ведуть, бюджет окремий, спір по майну та житлу відсутній. Сторони про день, час та місце розгляду справи повідомлені своєчасно, в установленому законом порядку, але в судове засідання не зявилися. Позивач надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити /а.с. 21/. Відповідач надав письмове пояснення на позовну заяву, де зазначив, що позивач невірно зазначила інформацію стосовно періоду припинення проживання однією сімєю, вказавши дату 01.10.2016, тоді як спільне проживання при припинилося набагато пізніше - 25.03.2017. Проти розірвання шлюбу не заперечував, але наполягав на зазначенні в рішенні суду моменту припинення шлюбних відносин саме з 25 березня 2017 року. Після уточнення позивачем позову стосовно дати припинення шлюбних відносин, відповідач надав заяву про розгляд справи без його участі та визнання уточнених позовних вимог /а.с. 22/. За таких обставин суд вважає за можливе ухвалити рішення в судовому засіданні за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового процесу технічними засобами відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 10.09.1993 відділом реєстрації актів цивільного стану Бердянського міськвиконкому Запорізької області, актовий запис № 785 /а.с.5/, від шлюбу мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO] /а.с.6/, який проживає з позивачем, та на утримання якого з відповідача стягуються аліменти на підставі виконавчого листа /а.с.9/. Відповідно до ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути предявлено одним із подружжя. Відповідно до ст.112 СК України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, позовні вимоги задовольняються. Судом встановлено, що неповнолітня дитина проживає з позивачем, на час розгляду питання про її утримання між сторонами вирішено, майновий спір відсутній. При цьому суд враховує, що шлюбні стосунки подружжя не підтримує, спільно господарство не веде, відповідач позовні вимоги визнав, про що надав письмову заяву. За таких обставин суд вважає, що продовження шлюбних стосунків порушує права сторін, і насамперед - позивача. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, нормою ч.1 ст.142 ЦПК України передбачено серед іншого, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 % судового збору, сплаченого при поданні позову. Тому суд вважає, що слід стягнути з відповідача на користь позивача 50 % сплаченого нею судового збору, а інші 50 % - повернути позивачу з державного бюджету України.

Outcome: approved