Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування наданого позову зазначила, що 03.02.2011 року Глобинським районним судом Полтавської області розглянуто справу №2-12/2011 року за її позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Рост-Агро» про витребування майнового паю, та судом прийнято рішення, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 10.05.2011 року, про стягнення на її користь з ТОВ «Рост-Агро» майном майнового паю в розмірі 5510 грн., понесених витрат по сплаті державного мита в сумі 5 грн. 51 коп. та витрат на ІТЗ розгляду справи в сумі 10 грн. На виконання даного рішення Глобинським районним судом Полтавської області було видано виконавчий лист №2-12/2011 року від 12.07.2011 року про примусове виконання рішення, який цього ж дня було пред'явлено до відділу державної виконавчої служби Глобинського районного управління юстиції, тобто за місцем знаходженням боржника. У зв'язку з закінченням шестимісячного строку, на протязі якого державний виконавець зобов'язаний був провести виконавчі дії з виконання в примусовому порядку судового рішення та не виконання рішення суду в цей термін, 16.02.2012 року позивач змушена була звернутися до суду зі скаргою в порядку ст.383 ЦПК України про визнання незаконною бездіяльність ВДВС Глобинського РУЮ допущеної при примусовому виконанню рішення суду, яку було доповнено вимогою позивача про визнання незаконною та скасування постанови від 01.03.2012 року про скасування постанови про арешт коштів боржника. Та, лише після поданої до суду скарги, 16.02.2012 року та зі спливом 9-ти місяців від дня відкриття виконавчого провадження, у травні 2012 року на її користь з боржника було стягнуто та перераховано 15 грн. 51 коп. присуджених за рішенням суду судових витрат та державного мита. В той же час, 09.07.2012 року ухвалою Глобинського районного суду, залишеної без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 18.10.2012 року, у задоволенні скарги було відмовлено. Вказала, що 06.11.2012 року державним виконавцем було винесено незаконну постанову про приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження. Та, дана обставина змусила її в черговий раз звернутися до суду зі скаргою в порядку ст.383 ЦПК України про визнання вказаної постанови незаконною та її скасування. 15.01.2013 року ухвалою Глобинського районного суду вказану скаргу було задоволено в повному обсязі, а саме визнано незаконною та скасовано постанову державного виконавця ВДВС Глобинського РУЮ від 06.11.2012 року про приєднання виконавчого провадження №27558607 з примусовго виконання виконавчого листа №2-12, виданого 12.07.2011 року Глобинським районним судом, до зведеного виконавчого провадження №35086269. Також зазначила, що оскільки рішення суду в частині стягнення майном майнового паю в сумі 5510 грн. загалом лишалося вже невиконаним на протязі 1 року 6 місяців, вона знову змушена була звернутися до суду зі скаргою в порядку ст.383 ЦПК України про визнання незаконною бездіяльність ВДВС Глобинського РУЮ допущеної при примусовому виконанню рішення суду. Ухвалою Глобинського районного суду Полтавської області від 06.03.2013 року вищевказану скаргу позивача задоволено у повному обсязі та визнано неправомірною бездіяльність ВДВС Глобинського РУЮ при примусовому виконанні рішення Глобинського районного суду №2-12/2011 року про стягнення з ТОВ «Рост-Агро» на користь позивача майном майнового паю в розмірі 5510 грн., зобов'язано ВДВС Глобинського РУЮ невідкладно вчинити всі передбачені ЗУ «Про виконавче провадження» заходи для виконання виконавчого документа виданого за рішенням Глобинського районного суду Полтавської області №2-12/2011 року про стягнення з ТОВ «Рост-Агро» на користь позивача майном майнового паю в розмірі 5510 грн. Таким чином, підсумовуючи вищевикладене вказала, що станом на сьогоднішній день складається хронологія допущення ВДВС Глобинського РУЮ незаконних дій та бездіяльності, які підтверджені рішеннями судів та обставинами справи, а саме: - в порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження» рішення суду в частині стягнення на її користь з боржника 15 грн. 51 коп. присуджених судових витрат та державного мита було виконано лише зі спливом 9-ти місяців; - в порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження» 06.11.2012 року в рамках виконавчого провадження була винесена незаконна постанова про приєднання виконавчого провадження №27558607 з примусового виконання виконавчого листа №2-12, виданого 12.07.2011 року Глобинським районним судом, до зведеного виконавчого провадження №35086269, яку за рішенням суду визнано незаконною та скасовано; - в порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження» ВДВС Глобинського РУЮ на протязі 2012 - на початку 2013 року не було вжито жодних заходів, спрямованих на повне виконання рішення суду, чим було допущено незаконну бездіяльність при примусовому виконанню рішення Глобинського районного суду №2-12/2011 року про стягнення з ТОВ «Рост-Агро» на користь позивача майном майнового паю в розмірі 5510 грн., що підтверджено судовим рішенням. А тому, у зв'язку з тим, що ВДВС Глобинського РУЮ своєю незаконною бездіяльністю та діями не виконав своєчасно судове рішення в частині стягнення на користь позивача майном майнового паю в сумі 5510 грн. (закінчено виконавче провадження майже через 2 роки), чим допустив порушення її прав, позивач і змушена була звернутися до суду з вказаним позовом про стягнення моральної шкоди в сумі 7000 грн., яка полягає у тривалому невиконання рішення суду, неможливістю скористатися своїм конституційним правом використовувати та розпоряджатися на свій розсуд належним їй майном, та душевними стражданнями, перенесеними у зв'язку з тим, що вона має похилий вік - 77 років, та постійно хвилювалася чи встигне отримати належне їй майно чи так і помре не дочекавшись виконная рішення суду. В процесі судового розгляду справи до участі у справі в якості співвідповідача ухвалою суду залучено Державну казначейську службу України. У судове засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON] не з'явилися, належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду справи, надали заяви про розгляд справи без їх участі. Позовні вимоги підтримали. Представники відповідачів: ВДВС Глобинського РУЮ - Дронов А.О., Головного управління юстиції у Полтавській області - Кошеленко І.В. у судовому засіданні позов не визнали, прохали відмовити у його задоволенні, надавши заперечення на позовну заяву. Представник відповідача - Управління Державної казначейської служби України у Глобинському районі Полтавської області - Мигович О.О. у судовому засіданні позов не визнала, надавши заперечення на позовну заяву, також вказала, що Управління Державної казначейської служби України у Глобинському районі Полтавської області не має бути відповідачем у даній справі. Представники відповідачів - Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області та Державної казначейської служби України у судове засідання не з'явилися, належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи. Заперечень на позовну заяву не надали, причини неявки до суду не повідомили. Представник третьої особи ТОВ «Рост-Агро» у судове засідання не з'явився, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, причини неявки до суду не повідомив. Прокурор Журба К.О. у судовому засіданні прохала відмовити в задоволенні позову за безпідставністю позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення учасників судового процесу, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, встановив наступне. Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 03.02.2011 року у справі №2-12/11 позовну заяву [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Рост-Агро» про витребування майнового паю, - задоволено та вирішено стягнути з ТОВ «Рост-Агро» на користь [PERSON] майном майнового паю в розмірі 5510 грн., понесених витрат по сплаті державного мита в сумі 5 грн. 51 коп. та витрат на ІТЗ розгляду справи в сумі 10 грн. Дане рішення залишено без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 10.05.2011 року. На виконання рішення Глобинським районним судом Полтавської області було видано виконавчий лист №2-12/2011 року від 12.07.2011 року про примусове виконання рішення, який цього ж дня було пред'явлено до відділу державної виконавчої служби Глобинського районного управління юстиції, тобто за місцем знаходженням боржника. 16.02.2012 року позивач [PERSON] звернулася до суду зі скаргою в порядку ст.383 ЦПК України про визнання незаконною бездіяльність ВДВС Глобинського РУЮ допущеної при примусовому виконанню рішення суду, яка полягала у не проведенні державним виконавцем у визначений ЗУ «Про виконавче провадження» 6-ти місячного терміну виконавчих дії з виконання в примусовому порядку судового рішення та не виконав рішення суду в цей термін, яку було доповнено вимогою про визнання незаконною та скасування постанови від 01.03.2012 року про скасування постанови про арешт коштів боржника. 09.07.2012 року ухвалою Глобинського районного суду, залишеної без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 18.10.2012 року, у задоволенні скарги було відмовлено. Однак, лише після поданої до суду скарги, 16.02.2012 року та зі спливом 9-ти місяців від дня відкриття виконавчого провадження, у травні 2012 року на користь позивача з боржника було стягнуто та перераховано 15 грн. 51 коп. присуджених за рішенням суду судових витрат та державного мита. 06.11.2012 року державним виконавцем винесено постанову про приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження. Не погодившись з вказаною постановою [PERSON] звернутися до суду зі скаргою в порядку ст.383 ЦПК України про визнання такої постанови незаконною та її скасування. 15.01.2013 року ухвалою Глобинського районного суду вказану скаргу було задоволено в повному обсязі, а саме визнано незаконною та скасовано постанову державного виконавця ВДВС Глобинського РУЮ від 06.11.2012 року про приєднання виконавчого провадження №27558607 з примусовго виконання виконавчого листа №2-12, виданого 12.07.2011 року Глобинським районним судом, до зведеного виконавчого провадження №35086269 (а.с.4-5). Надалі, в зв'язку з невиконання рішення суду в частині стягнення майном майнового паю в сумі 5510 грн., яке загалом лишалося невиконаним на протязі 1 року 6 місяців, [PERSON] звернутися до суду зі скаргою в порядку ст.383 ЦПК України про визнання незаконною бездіяльності ВДВС Глобинського РУЮ допущеної при примусовому виконанню рішення суду. Ухвалою Глобинського районного суду Полтавської області від 06.03.2013 року, яка залишена без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 18.04.2013 року, вищевказану скаргу [PERSON] задоволено у повному обсязі та визнано неправомірною бездіяльність ВДВС Глобинського РУЮ при примусовому виконанні рішення Глобинського районного суду №2-12/2011 року про стягнення з ТОВ «Рост-Агро» на користь позивача майном майнового паю в розмірі 5510 грн., зобов'язано ВДВС Глобинського РУЮ невідкладно вчинити всі передбачені ЗУ «Про виконавче провадження» заходи для виконання виконавчого документа виданого за рішенням Глобинського районного суду Полтавської області №2-12/2011 року про стягнення з ТОВ «Рост-Агро» на користь позивача майном майнового паю в розмірі 5510 грн. (а.с.6-7). Суд, задовольняючи позов [PERSON], виходив з того, що відділом ДВС Глобинського РУЮ протягом тривалого строку після відкриття виконавчого провадження (14.07.2011 року) не вчинено реальних дій, не прийнято дієвих рішень, спрямованих на виконання виконавчого документу, що виданий на підставі рішення суду, що набрало законної сили та містить конкретний захід примусового виконання, що полягає у стягненні майном майнового паю в розмірі 5510 грн., чим порушив вимоги Закону України «Про виконавче провадження» щодо своєчасності та повноти вчинення виконавчих дій, що призвело до порушення прав та інтересів позивача. Також в ухвалі суду зазначено, що на підставі ст.11 ЗУ «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Однак, всупереч цьому, на протязі 2012 - початку 2013 років відділом ДВС Глобинського РУЮ не було вжито жодних заходів, спрямованих на повне виконання рішення суду. Таким чином, позивач, законно вимагаючи виконання рішення Глобинського районного суду Полтаської області від 03.02.2011 року у справі № 2-12/11, змушена була кілька разів звертатися до суду за захистом порушеного права, оскаржуючи при цьому незаконні дії ВДВС Глобинського РУЮ у виконавчому проваджені, де вона є стягувачем. На час розгляду даної справи є судові рішення у справах, які набрали законної сили, (зміст їх розкрито вище), якими задоволено скарги [PERSON] щодо визнання дій та бездіяльності ВДВС Глобинського РУЮ незаконною при примусовому виконанні рішення Глобинського районного суду №2-12/2011 року про стягнення з ТОВ «Рост-Агро» на користь позивача майном майнового паю в розмірі 5510 грн., в яких встановлені незаконні дії, допущені ВДВС Глобинського РУЮ у виконавчому провадженні по примусовому виконанню виконавчого листа № 2-12/11 року, та те, що відповідачем не вживалися, передбачені Законом України «Про виконавче провадження» заходи примусового виконання рішень, тобто допускалася неправомірна бездіяльність, чим порушено обов'язок неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, що, в свою чергу, призвело до порушення прав та інтересів позивача. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській та адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч.5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов»язковими до виконання на всій території України. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року N 606-XIV. Згідно з ч.1 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно i в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. За правилами ч.2 ст.25 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. Частиною 2 ст.30 названого Закону передбачено обов'язок державного виконавця провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а з виконання рішення немайнового характеру - у двомісячний строк. Загальні умови виконання рішень, за якими боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, встановлені ст.75 Закону України «Про виконавче провадження». Нею передбачено, що після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов'язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, його виконання перевіряється не пізніше наступного робочого дня після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання зазначених вимог без поважних причин державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону і не пізніше п'яти робочих днів з дня його накладення повторно перевіряє стан виконання рішення. Відповідно до ч.1 ст. 89 Закону України «Про виконавче провадження» у разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі державний виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу від десяти до двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на посадових осіб - від двадцяти до сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на боржника - юридичну особу - від сорока до шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. Частиною другою цієї ж статті встановлено, що у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин державний виконавець у тому ж порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності відповідно до закону. У судовому засіданні представник ВДВС Глобинського РУЮ Дронов А.О. підтвердив, що на даний час рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 03.02.2011 року є виконаним, виконавче провадження закінчене. Також пояснив, що рішення суду залишалося не виконаним майже два роки та, що заходи, передбачені ст.89 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем до керівника боржника не вживалися, а саме: накладення штрафу, направлення подання до правоохоронних органів про притягнення до кримінальної відповідальності. Отже, у даній справі встановлено тривале невиконання рішення національного суду, яке набрало законної сили і вказана обставина не заперечується жодною із сторін. Так, спірне виконавче провадження відкрито 14.07.2011 року, а закінчено 11.06.2013 року, тобто майже через два роки. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Стаття 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод проголошує: «Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження». Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі «Горнсбі проти Греції» зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної сторони (держави) допускала невиконання остаточного та обов'язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін, а в пункті 74 рішення у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії», п. 35 рішення у справі «Бурдов проти Росії», - що орган державної влади не має права посилатися на брак коштів на виправдання неспроможності виконати судове рішення про виплату боргу, тобто відсутність грошових коштів держави або непередбаченість їх у бюджеті держави не є підставою для відмови або затримки у виконанні судового рішення. Європейський суд також визнав державу відповідальною за організацію ефективної системи виконання судового рішення. Так, 15 січня 2010 року набуло чинності «пілотне рішення» Європейського суду у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», в якому констатовано порушення пункту 1 статті 6 і статті 13 Конвенції у зв'язку з тривалим невиконанням рішення національного суду та відсутністю у національному законодавстві ефективних засобів юридичного захисту від такого невиконання. Суд зазначив, що саме на державу покладено обов'язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до вимог Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року ). У названому рішенні Суд підкреслив, що надмірно тривале виконавче провадження дає підстави для відшкодування моральної шкоди. Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Частиною 2 ст.1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема у інших випадках, передбачених законом (п.3 ч.2 ). Статтями 1173-1174 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадових або службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів та цих осіб. У ст.56 Конституції України зазначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно роз'ясень даних в п.28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07 лютого 2014 року №6, при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень ст.56 Конституції України, ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу, ч.2 ст.87 Закону України «Про виконавче провадження», а також з положень статей 1173, 1174 ЦК України і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв»язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивач [PERSON] надала належні докази, а саме судові рішення, якими було встановлено неправомірні дії та бездіяльність державних виконавців відділу державної виконавчої служби Глобинського районного управління юстиції у виконавчому провадженні по примусовому виконанню рішення Глобинського районного суду Полтаської області від 03.02.2011 року у справі № 2-12/11. Між неправомірними діями (бездіяльністю) державних виконавців і моральною шкодою, спричиненою надмірно тривалим невиконанням судового рішення, є причинний зв'язок. Також суд погоджується з тим, що неправомірні дії та протиправна бездіяльність державних виконавців, стала причиною душевних страждань позивачки, яка є особою похилого віку, та призвели до зміни способу її життя, оскільки остання змушена була, відстоюючи своє право на виконання судового рішення, неодноразово звертатися як до ВДВС Глобинського РУЮ, так і до судових органів. Визначаючи розмір спричиненої позивачу моральної шкоди, суд враховує характер правопорушень, допущених державними виконавцями, характер і обсяг душевних страждань, яких зазнала позивач, їх тривалість, її вік (77 років), а також виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, та вважає за необхідне позовну заяву [PERSON] задовольнити частково та визначити моральну шкоду у розмірі 2000 грн. Також, суд ввважає, що не заслуговують на увагу заперечення учасників процесу щодо не доведення позивачем спричинення їй моральної шкоди, оскільки вони спростовуються обставинами справи та вищевказаним прецедентним рішенням Європейського суду у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України». Вирішуючи питання про те, з кого з відповідачів слід провести стягнення моральної шкоди суд виходить із наступного. Відповідно до ч.3 ст.11 Закону України «Про державну виконавчу службу» шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним і юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. В ч.1 ст.3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», який був прийнятий на виконання вищеназваного пілотного рішення «Юрій Миколайович Іванов проти України» вказано, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень судів. Відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, Державна казначейська служба України (Казначейство України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямована і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України. Казначейство України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. В судовому засіданні достовірно встановлено, що ВДВС Глобинського РУЮ має в органах Державної казначейської служби України лише рахунки з обліку депозитних сум (для зарахування стягнутих з боржників коштів та їх виплати стягувачам у національній валюті). Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області, як структурний підрозділ Головного управління юстиції у Полтавській області, не має відкритих рахунків взагалі. Таким чином, списати кошти для погашення спричиненої позивачеві шкоди з рахунків названих юридичних осіб ні Головне управління Державної казначейської служби України у Полтавській області, ні управління Державної казначейської служби України у Глобинському районі Полтавської області не мають можливості через відсутність рахунків з відповідними бюджетними призначеннями. Таким чином, суд дійшов висновку, що на підставі ч.1 ст.3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», Державна казначейська служба України, виконуючи гарантії держави Україна, зобов'язана списати стягнуті судом суми у відшкодування спричиненої державним органом - ВДВС Глобинського РУЮ моральної шкоди з Єдиного казначейського рахунку (ЄКР) - основного рахунку держави для проведення фінансових операцій та ефективного управління коштами Державного бюджету.

Outcome: partial