Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-04 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулась до суду із позовною заявою, якою, з урахуванням уточнень, просила визначити місце проживання [PERSON], [INFO], за місцем проживання матері, позивача по справі, - [PERSON] в Україні, а також стягнути з батька дитини, відповідача по справі, - [PERSON], аліменти на утримання дитини у розмірі 2000 (дві тисячі) гривень щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви і до настання дитиною повноліття. В обґрунтування заявлених вимог позивачем вказано про те, що сторонами з листопада 2012 року фактично припинено шлюбні відносини. Постановою суду м. Шверіна, Німеччина, від 02.09.2014 року шлюб, зареєстрований між сторонами 03.12.2009 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Коммуна Єсберг (Данія), актовий запис №2392/2009, розірвано. З травня 2013 року позивач із донькою мешкають в Україні. Позивачем створюються належні умови для проживання дитини, позивач має власне житло та постійне місце роботи. Крім того, позивачем надано висновок Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про визначення місця проживання малолітньої [PERSON], [INFO], згідно якого третя особа повідомляє суд про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини разом із матірю, [PERSON]. Батько дитини матеріальну допомогу на утримання дитини не надає, участі у вихованні дитини не приймає. Позивач стверджує, що нею не створюються перешкоди у спілкуванні батька з дитиною. Відповідач проти позовних вимог заперечував, зазначив про те, що не ухиляється від сплати аліментів, на підтвердження чого надав копію рішень Земельного суду міста Шверіна по справі 20 F 341/13 від 27.01.2014 року та від 13.06.2014 року, а також № 20 F 275/13 від 02.09.2014 року. У власних поясненнях відповідач зазначив про те, що він погоджується сплачувати аліменти на користь його доньки, [PERSON], [INFO], у розмірі не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з моменту скасування рішення Земельного суду міста Шверіна у справі № 20 F 275/13 від 02.09.2014 року. Спосіб виконання рішення суду відповідач просить визначити шляхом внесення відповідачем коштів на користь його доньки на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України, відкритий платником аліментів. Крім того, відповідач просив суд залучити до участі у справі в якості третьої особи Службу у справах дітей Шевченківського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради. Також у поясненнях відповідач просив визначити порядок участі батька у вихованні дитини шляхом визнання графіку знаходження дитини із відповідачем. В решті позовних вимог відповідач просив відмовити. У судове засідання сторони не зявились, ними подано заяви про розгляд справи за їх відсутності. Клопотання про залучення до справи у якості третьої особи Служби у справах дітей Шевченківського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради суд відхиляє, оскільки на даний час орган опіки та піклування вже залучено до справи в якості третьої особи. Питання про визначення порядку участі відповідача у вихованні дитини не може бути розглянуто у рамках розгляду даної справи, оскільки відповідач не скористався правом, наданим п.3 ч.2 ст.44 ЦПК України та не подав зустрічну позовну заяву. За ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Як визначено у ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 03.12.2009 року сторонами укладено шлюб, який зареєстровано у Кафедральному соборі у Рібе, [PERSON], Данія, свідоцтво № 2392/2009. 11 вересня 2010 року у місті Шверин народилась донька сторін, [PERSON], про що відділом РАЦС міста Шверин 16.09.2010 року видано свідоцтво про народження № G 854/2010. Постановою Земельного суду міста Шверин, Німеччина, від 02.09.2014 року, справа 20 F 275/13, шлюб між сторонами розірвано, право опіки над дитиною [PERSON], [INFO], передано позивачу [PERSON]. Відомості про набрання постановою законної сили та допуск її до виконання на території України суду сторонами не надано. На даний час фактично сторони проживають окремо, аліменти на дитину фактично не отримуються. Надана копія Грамоти про зобов'язання виплати аліментів на утримання дитини № 603/2013 від 18.07.2013 року не містить відміток про належне засвідчення, а також не свідчить про фактичне отримання аліментів дитиною чи її матір'ю. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. П. 73 Постанови № 866 від 24.09.2008 року «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов'язаної із захистом прав дитини» регламентовано, що у разі виникнення спору між батьками щодо участі у вихованні дитини один з батьків, що проживає окремо від дитини, подає службі у справах дітей за місцем проживання дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини. Працівник служби у справах дітей проводить бесіду з батьками, а у разі потреби, також з родичами дитини. До уваги береться ставлення батьків до виконання батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров'я дитини та інші обставини, що мають істотне значення. Після з'ясування обставин, що призвели до виникнення спору між батьками щодо участі у вихованні дитини, служба у справах дітей складає висновок. Участь у вихованні дитини та у разі потреби порядок побачення з дитиною того з батьків, який проживає окремо від неї, встановлюються рішенням районної, районної у м.м. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об'єднаної територіальної громади з урахуванням висновку служби у справах дітей. П.74. Постанови № 866 визначено, що під час розгляду судом спорів між батьками щодо виховання дитини районна, районна у П.74. Постанови № 866 визначено, що під час розгляду судом спорів між батьками щодо виховання дитини районна, районна у м. Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об'єднаної територіальної громади подає суду письмовий висновок про способи участі одного з батьків у вихованні дитини, місце та час їх спілкування, складений на підставі відомостей, одержаних службою у справах дітей в результаті проведення бесіди з батьками, дитиною, родичами, які беруть участь у її вихованні, обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються зазначеної справи.. Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об'єднаної територіальної громади подає суду письмовий висновок про способи участі одного з батьків у вихованні дитини, місце та час їх спілкування, складений на підставі відомостей, одержаних службою у справах дітей в результаті проведення бесіди з батьками, дитиною, родичами, які беруть участь у її вихованні, обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються зазначеної справи. Згідно висновку Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області № 90 від 24.01.2017 року, органом опіки та піклування встановлено, що малолітня [PERSON] зареєстрована та проживає разом із матір'ю, [PERSON], за адресою [ADDRESS]. Названа квартира двокімнатна, належить позивачу на підставі договору купівлі-продажу. Згідно акту обстеження житлово-побутових умов від 21.11.2016 року, для дитини створено належні умови для проживання та розвитку. [PERSON] займає посаду доцента у Харківській державній академії фізичної культури, має стабільну заробітну платню, за місцем роботи характеризується позитивно, на наркологічному обліку не перебуває. Згідно довідки, наданої Комунальним закладом «Харківський дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 446 ХМР» від 24.11. 2016 року, який відвідує [PERSON] з 2013 року по час складання висновку, вихованням дитини на належному рівні займається мати, [PERSON] З питань виховання та навчання дитини її батько жодного разу до закладу не звертався. Згідно з інформацією, наданою адміністрацією КЗ «Харківська міська дитяча поліклініка № 14» від 02.12.2016 року, де [PERSON] знаходиться під наглядом фахівців з серпня 2013 року, за медичною допомогою разом із дитиною звертається матір, [PERSON], яка здійснює догляд за дитиною та виконує всі рекомендації лікарів. Батько, [PERSON], з приводу стану здоров'я дочки до поліклініки не звертався. Питання щодо визначення місця проживання дитини з одним із батьків малолітньої [PERSON], [INFO], було розглянуто на Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради. За результатами засідання, комісія дійшла висновку про доцільність визначення місця проживання малолітньої [PERSON], [INFO], разом із матір'ю [PERSON] Копії документів, зазначених у Висновку наявні в матеріалах справи. Суд звертає увагу не те, що відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір'ю. На суспільство та органи публічної влади має бути покладений обов'язок щодо здійснення особливого піклування про дітей, які не мають сім'ї, та про дітей, які не мають достатніх засобів існування. Бажано, щоб багатодітним сім'ям надавалася державна або інша допомога на утримання дітей. Крім того, статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року, яка ратифікована Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91, учасником якої є Німеччина, визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому, частиною 2 статті 10 Конвенції визначено, що дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право підтримувати на регулярній основі, за виключенням особливих обставин, особисті відносини і прямі контакти з обома батьками. 3 цією метою і відповідно до зобов'язання Держав-учасниць за пунктом 2 статті 9 Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «М. Є. проти України», Суд підтверджує, що об'єктом Статті 8 є неодмінно захист особи від свавільного втручання органів державної влади. Втім, це положення не просто змушує Державу утримуватися від такого впливу: на додачу до цього, головним чином, негативного обов'язку існують позитивні зобов'язання, властиві ефективній повазі до приватного або сімейного життя. Ці зобов'язання можуть передбачати вжиття заходів для забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин осіб між собою (див. справу «Зедерман проти Швеції», № 5786/08, § 78, ЄСПЛ 2013). Також у названій справі судом зазначено, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, в найкращих інтересах дитини зберегти її зв'язки з сім'єю, окрім випадків, коли доведено, що сім'я непридатна або явно дисфункціональна; і по-друге, в найкращих інтересах дитини забезпечити її розвиток в безпечному, надійному і стабільному середовищі та в середовищі, що не є дисфункціональним (див. справу «Мамчур проти України», заява № 10383/09, § 100, 16 липня 2015 року). Необхідно памятати про те, що національні органи державної влади мають перевагу безпосередніх контактів з усіма особами, яких стосується справа. Завдання Суду не підмінити національні органи державної влади у виконанні їхніх обовязків щодо питань опіки та доступу, а радше переглянути в світлі Конвенції ухвалені цими органами рішення на виконання їхніх повноважень з урахуванням свободи розсуду (див. справу «Захін проти Німеччини», заява № 30943/96, § 64, ЄСПЛ 2003 VIII). Межі свободи розсуду, надані відповідальним національним органам державної влади, відрізнятимуться залежно від характеру питань і важливості інтересів на кону. Суд визнав, що органи державної влади мають широкі межі свободи розсуду, зокрема, приймаючи рішення щодо опіки (див. справу «Зоммерфельд проти Німеччини», заява № 31871/96, § 63, ЄСПЛ 2003 VIII (витяги)). За таких обставин, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог в частині визначення місця проживання малолітньої [PERSON], [INFO], за місцем проживання матері, позивача по справі, - [PERSON] в Україні, оскільки таке відповідає інтересам дитини та не обмежує права її батька. Що стосується вимог про стягнення аліментів із відповідача на утримання дитини суд зазначає наступне. Відповідно до положень ст.ст. 1-3 Конвенції ООН Про права дитини в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Згідно зі ст. 18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. За приписами ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;4) інші обставини, що мають істотне значення. Позивач просить суд стягнути із відповідача аліменти на утримання дитини у твердій сумі розмірі двох тисяч гривень. Згідно ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З матеріалів справи вбачається, що відповідач в добровільному порядку засобами національного законодавства Німеччини створив рахунок та має намір перераховувати кошти на утримання дитини. Разом із тим, матеріали справи не містять доказів фактичного отримання дитиною або її матір'ю таких коштів та речей, які відповідач ніби-то надсилав на адресу проживання дитини. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про те, що позивач не виконує свій обов'язок по утриманню дитини, наявність інших дітей на утриманні в судовому засіданні не встановлено, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини до досягнення нею повноліття є законними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. При визначенні розміру аліментів, суд враховує заробітну плату позивача та знаходження на її утриманні двох дітей, відсутність на утриманні відповідача інших дітей та наявність у нього стабільного доходу. Зважаючи на викладене, суд вважає доцільним визначення розміру аліментів, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у заявленому розмірі. Разом із тим, суд роз'яснює сторонам про те, що за ч.2 ст.184 СК України, розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, згідно ст. 192 СК України, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Долю судових витрат суд вирішує в порядку ст. 141 ЦПК України. У відповідності до ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів за один місяць. На підставі викладеного і

Outcome: approved