Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , в якому просила визнати за нею право особистої власності на квартиру [ADDRESS] , обґрунтовуючи свої вимоги таким. 06 липня 2007 року позивач уклала з ВАТ «Державний Ощадбанк України» Іпотечний договір, предметом, якого була однокімнатна квартира площею 30,9 кв. м., яка знаходилась за адресою: [ADDRESS] , сума договору складала 52200,,0 доларів США, у 16 листопада 2010 році, позивач повність розрахувалась за договір іпотеки. 13 грудня 2012 році, позивач продала квартиру, яка знаходилась за адресою: [ADDRESS] , та на отримані від продажу кошти, вона вирішила придбати двокімнатну квартиру, але в будинку, який будується. 14 червня 2011 року вона уклала договір № Бр-63/07/11-ф, з ТОВ «Стікон», через пів року, вона вже почала робити ремонт в квартирі [ADDRESS] . В листопаді 2012 року, позивач познайомилась з відповідачем, а 25 січня 2013 року вони з відповідачем зареєстрували шлюб. В березні 2013 року будинок 63/1 добудувався і 16 березня 2013 року, позивач зареєструвала право власності на квартиру [ADDRESS] . 23 квітня 2013 року вона зареєструвала відповідача в зазначеній вище квартирі. Відповідач - [PERSON] матеріальної допомоги не надавав, у ремонті участі не брав. В травні 2014 року в них з відповідачем почались сварки по причині того, що він не працював, матеріальної допомоги на їжу та сплату комунальних послуг не надавав, а вів повністю паразитичний образ життя. З серпня 2014 року вони почали проживати окремо. Від шлюбу дітей не мають. 18 вересня 2015 року шлюб між сторонами був розірвано. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2016 року [PERSON] , визнано таким, що втратив право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . В лютому 2020 року позивач звернулася до нотаріуса за усною консультацією. В ході вивчення поданих документів, нотаріусом було встановлено, що квартира була набута позивачем під час перебування у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , а відтак в силу норм Сімейного кодексу України є спільною сумісною власністю подружжя, а тому необхідна попередня згода відповідача на відчуження квартири. Без такої згоди договір відчуження квартири посвідчити буде неможливо, а тому позивачу було рекомендовано звернутись до суду щодо визнання права особистої приватної власності на зазначену квартиру. Позивач надала до суду заяву про слухання справи за її відсутністю, на позовних вимогах наполягала, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явився повторно, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку, поважних причин неявки в судове засідання суду не представив, відзиву на позов не подавав. Суд у зв`язку з його неявкою та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 280 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від позивача, ухвалив слухати справу за відсутності відповідача, який не з`явився, у порядку заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних причин. 06 липня 2007 року [PERSON] уклала з ВАТ «Державний Ощадбанк України» Іпотечний договір, предметом, якого була однокімнатна квартира площею 30,9 кв. м, яка знаходилась за адресою: [ADDRESS] , сума договору складала 52200,0 доларів США, у 16 листопада 2010 році, позивач повністю розрахувалась за договір іпотеки. 13 грудня 2012 році [PERSON] продала квартиру, яка знаходилась за адресою: [ADDRESS] , та на отримані від продажу кошти, вона вирішила придбати двокімнатну квартиру, але в будинку, який будується. 14 червня 2011 року [PERSON] уклала договір № Бр-63/07/11-ф, з ТОВ «Стікон», через півроку позивач почала робити ремонт в квартирі [ADDRESS] . В листопаді 2012 року [PERSON] познайомилась з [PERSON] , а 25 січня 2013 року вони зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, про що було зроблено актовий запис № 76. В березні 2013 року будинок 63/1 добудувався і 16 березня 2013 року [PERSON] зареєструвала право власності на квартиру [ADDRESS] . 23 квітня 2013 року [PERSON] зареєструвала [PERSON] в зазначеній вище квартирі. Докази того, що відповідач - [PERSON] приймав участь в ремонтних роботах до суду не надано. З серпня 2014 року вони почали проживати окремо. Від шлюбу дітей не мають. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси № 521/14946/15-ц від 18 вересня 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвано. 29 вересня 2015 року рішення набрало чинності. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси № 521/18470/16-ц від 17 листопада 2016року [PERSON] , визнано таким, що втратив право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . В лютому 2020 року [PERSON] звернулася до нотаріуса за консультацією. В ході вивчення поданих документів, нотаріусом було встановлено, що квартира була набута позивачкою під час перебування у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , а відтак в силу норм Сімейного кодексу України є спільною сумісною власністю подружжя, а тому необхідна попередня згода відповідача на відчуження нею квартири. Без такої згоди договір відчуження квартири посвідчити буде неможливо, а тому їй було рекомендовано звернутись до суду щодо визнання права особистої приватної власності на зазначену квартиру. Згідно із ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Аналогічний висновок зроблено і у п. 24 постанови Пленуму ВСУ №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Відповідно до роз`яснень наданих у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільноїсумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Така правова позиція була викладена у постановах Верховного Суду України від07 вересня 2016 року у справі №6-801цс16 та від 12 жовтня 2016 року у справі №6-846цс16. Якщо один з подружжя доведе, що майно набуте ним у шлюбі було придбано за особисті, а не спільні кошти, то таке майно не є спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою власністю цього члена подружжя, зазначене узгоджене з позицією ВСУ (Постанова ВСУ у справі № 6-1568цс16) Враховуючи обставини справи, суд вважає за необхідне визнати позов обґрунтованим. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: approved