Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON], в якому просила суд визнати відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона разом з донькою [PERSON] є співвласниками вказаної квартири, але у цій квартирі залишається зареєстрованим колишній чоловік Позивача - відповідач [PERSON], який не проживає в цій квартирі і на даний час не є членом сім»ї власників житла. Оскільки відповідач не проживає в цій квартирі з березня 2014 року, а позивачка не бажає сплачувати кошти за комунальні платежі за відповідача, який у квартирі не проживає, тому позивач звернулась до суду із цим позовом про визнання відповідача таким, що втратила право на користування жилим приміщенням. В судовому засідання позивач та третя особа позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд позов задовольнити з викладених у ньому підстав та не заперечували проти винесення заочного рішення у справі. Відповідач про час і місце судового розгляду оповіщався у встановленому законом порядку, у судове засідання не з'явився, про поважність причин неявки суд не повідомив, не просив розглядати справу у його відсутність, представника до суду не направив, заперечення проти позову не подавав. Оскільки сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 169, 224 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення позивача та третьою особи, показання свідків, розглянувши подані документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторонам по справі на праві спільної сумісної власності в рівних долях належить квартира [ADDRESS] (свідоцтво про право власності на житло від 18 листопада 1997 року, а.с. 4). Судом встановлено, що [PERSON] передав в дар [PERSON] належне йому на праві приватної власності 1/3 частку квартири [ADDRESS] на підставі Договору дарування частки квартири від 20.01.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою Н.М., зареєстрованого в реєстрі за №47 (а.с 5). Пунктом 7 вказаного Договору передбачено, що Обдаровувана набуває право власності на означену частку квартири з дня державної реєстрації права власності та з моменту прийняття дарунку. Сторони домовились, що під прийняттям у дарунок слід вважати символічне її прийняття. Передача та прийняття Обдаровуваною примірника цього договору свідчить про те, що передача та прийняття дарунку відбулося. З довідки № 390 Форми №3 виданої Комунальним концерном «Центр комунального сервісу» від 10.02.2016 року вбачається, що в даній квартирі зареєстрована позивачка разом з колишнім чоловіком [PERSON], факт розірвання шлюбу між сторонами підтверджуються свідоцтвом про розірвання шлюбу від 25 лютого 2014 року, виданий відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві (а.с 7). Допитані в судовому засіданні свідки, що мешкають по сусідству з позивачкою - [PERSON] та [PERSON] пояснили, що близько двох років не бачили відповідача, на сьогоднішній день його місце знаходження їм не відоме. За таких обставин, наведені докази у справі вказують про не проживання відповідача у вказаній квартирі позивача та не перебування його у родинних відносинах із позивачем. Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України), усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч.3 ст. 319 ЦК України). Частиною 1 статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і немає права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до статті 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Крім того, статтею 150 ЖК України, передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З перелічених норм закону вбачається, що саме власнику квартири належить право користування та розпорядження своєю квартирою, а також поряд з ним мають право користування цією квартирою і члени його сім'ї. Право члена сім'ї власника квартири на користування квартирою існує лише до тих пір поки право власності на квартиру не припинене, а при втраті права власності членом сім'ї на квартиру, при відсутності відповідного договору з новим власником припиняється й право членів колишнього власника на користування цією квартирою. З врахуванням наведенного, оскільки на даний час позивач є співвласником квартири [ADDRESS], а зареєстрований в цій квартирі відповідач [PERSON] в ній не проживає та не перебуває з позивачем у родинних відносинах, а також втратив право власності на її частку, суд вважає, що позов про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування жилим приміщенням підлягає задоволенню.

Outcome: approved