Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] . Позов подано з підстав визначення місця проживання дитини. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що після розірвання шлюбу колишній чоловік забрав сина до квартири своєї матері, де він проживає після розлучення. Відповідач та його матір створюють позивачу перешкоди у спілкуванні з дитиною, налаштовують сина проти неї. Позивач має власне житло, постійну роботу, добрі характеристики, та враховуючи позитивний висновок органу опіки та піклування просить визначити місце проживання сина разом з нею. Ухвалою від 08.10.2018 року зазначений позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини. У судовому засіданні позивач, її представник просили суд позов задовольнити на підставі обставин, викладених у ньому. У судовому засіданні відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову, оскільки дитина не бажає мешкати з матір`ю, ним створено всі умови для проживання та належного розвитку сина. Представник третьої особи у судовому засідання зазначив, що залишає визначення питання про місце проживання дитини на розсуд суду, та просив постановити рішення з урахуванням інтересів дитини, після оголошення у судовому засіданні перерви подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Заслухавши пояснення учасників справи, думку дитини, дослідивши надані сторонами докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд встановив, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 16.07.2010 року, та [INFO] у них народився син - [PERSON] , актовий запис про народження №1538 від 09.09.2010 року, здійснений у Київському відділі реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції. Шлюб між сторонами розірвано рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16.04.2018 року по справі № 520/14784/17. Сторонами не заперечувалось, що після розірвання шлюбу вони мешкають окремо, та спочатку після розлучення син деякий час проживав з матір`ю, проте коли батьком були виявлені проблеми зі здоров`ям сина, він мешкає з батьком за місцем його реєстрації: [ADDRESS] . Зазначена квартира є приватною спільною частковою власністю [PERSON] та членів його сім`ї - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 22.06.2009 року, виданим УЖКГ та ПЕК Одеської міської ради. [PERSON] має постійне місце роботи та постійний дохід, як встановлено у судовому засіданні [PERSON] не судимий, не зловживає спиртними напоями та наркотичними засобами. Також судом встановлено, що 30.10.2019 року Приморським районним судом м. Одеси по справі №522/15183/19 ухвалено постанову, відповідно до якої [PERSON] притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 184 КУпАП. При цьому обставинами справи встановлено, що 04.08.2019 року о 12.00 год. Малолітній [PERSON] залишився за місцем проживання його батька без батьківського піклування, тим самим батько не виконує обов`язки по вихованню дитини. Як вбачається з пояснень [PERSON] , він залишив дитину з бабусею, яка пішла до магазину, у той час приїхала його колишня дружина - [PERSON] та викликала поліцію з приводу того, що їх син плакав, але він плакав саме тому, що не бажав їхати до матері. [PERSON] має на праві власності квартиру за адресою: [ADDRESS] . Як стверджує позивач, окрім неї, у зазначеній квартирі також мешкає її матір - [PERSON] . [PERSON] має постійне місце роботи та постійний дохід, не судима, не зловживає спиртними напоями та наркотичними засобами, що підтверджується відповідними довідками. Фактів аморальної поведінки позивача та відповідача судом не встановлено. Сусіди [PERSON] характеризують її як добру матір, доброзичливу та порядну людину. Відповідно до Висновку органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 17.08.2018 орган опіки та піклування вважає доцільним визначення місця проживання дитини з матір`ю [PERSON] . Відповідач у судовому засіданні не погоджувався з вказаним висновком органу опіки та піклування, посилаючись на його необґрунтованість. Суд дослідив зазначений висновок і зазначає, що дійсно у ньому відсутні належні обґрунтування чому саме є доцільним визначення місця проживання дитини з матір`ю. Одеським міським центром соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді проводилось тестування психоемоційного стану дитини 04.04.2018 року, 11.04.2018 року, 13.04.2018 року, 25.04.2018 року, 08.05.2018 року, за його результатами [PERSON] , [INFO] , під час проведення бесід та методик охоче згадував та розповідав про батька та неохоче про матір, дитина відчуває тісний емоційний зв`язок з родиною батька, члени якої для нього є найбільш значущими людьми та з якими він відчуває себе в безпеці,….дитина демонструє прив`язаність та особисту прихильність до батька, але і матір любить...». Службою у справах дітей Одеської міської ради 03.12.2019 року на адресу [PERSON] направлено лист, в якому зазначено, що спеціалістами територіального відділу служби у справах дітей Одеської міської ради у Приморському районі було складено акт обстеження умов проживання малолітнього [PERSON] . В ході обстеження було встановлено, що дитина має окрему кімнату та забезпечена всіма необхідними речами для проживання, навчання та розвитку, батьком дитини створені належні житлово-побутові умови. З метою об`єктивного та всебічного розгляду питань, порушених у заяві [PERSON] , з малолітнім [PERSON] було проведено бесіду, в ході якої він повідомив, що він хоче проживати з батьком (а.с. 130). У судовому засіданні судом за згодою батьків, за їх відсутності та у присутності представника органу опіки, заслуховувалась думка дитини. При цьому хлопчик зазначив, що він любить обох батьків, проте з матір`ю він не відчуває себе так спокійно і комфортно, як з батьком та бабусею (матір`ю відповідача). Також дитині не подобається, що мати палить, коли він приїжджає до неї. Декілька разів під час бесіди хлопчик наполягав на тому, що бажає проживати саме з батьком та відмовлявся повернутись жити до матері. Відповідно до статті 141 СК України в редакції, чинній на час виникнення правовідносин, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У статті 9 цієї Конвенції зазначено, що «якнайкращі інтереси дитини» мають відігравати визначальну роль при вирішенні питань щодо місця її проживання з одним із батьків. Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства (стаття 12 Конвенції). Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей, ратифікованої Законом України від 3 серпня 2006 року «Про ратифікацію Європейської конвенції про здійснення прав дітей» та яка також є частиною національного законодавства України, під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. Отже, закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Разом з тим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати та захищати права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією. А тому, покладаючи в основу судового рішення згоду дитини на проживання з одним з батьків, суд повинен проаналізувати, чи не порушує така згода положень Конвенції, та навести у судовому рішенні мотиви, з яких він дійшов висновку про необхідність узяти за основу саме думку дитини та надати їй перевагу по відношенню до інших доказів (правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду України від 12 липня 2017 року № 6-564цс17). Сторони не заперечують, що дитина почала мешкати з батьком після того, як він виявив у хлопчика проблеми зі шкірою внаслідок енурезу, і почав займатись його лікуванням, отже, дитина не була розлучена з матір`ю в сенсі цього поняття. З урахуванням висновків спеціалістів та думки дитини саме розлучення з батьком завдасть їй шкоди. У судовому засіданні відповідач пояснив, що проблеми зі здоров`ям дитини мають неврологічний характер, і станом на теперішній час він створює всі умови, щоб не нервувати дитину, і це дуже сприяє лікуванню. При цьому позивач не заперечувала, що дійсно така ситуація мала місце, але наполягала на тому, що робила все можливе, щоб дитина не хворіла. Матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] , 2010 року народження, спостерігається неврологом через енурез, що підтверджується довідкою медичного закладу КУ «Дитяча міська поліклініка №4». Згідно зі статтями 8, 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. При визначенні місця проживання дитини у разі окремого проживання батьків застосовується принцип забезпечення якнайкращих інтересів дитини. Європейський суд з прав людини неодноразово аналізував позитивні зобов`язання держави щодо забезпечення вказаних інтересів в аспекті дотримання статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та вказував, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови. По-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків з сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або неблагонадійною. По-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним («Neulinger and Shuruk v. Switzerland» від 8 січня 2009 року, заява № 41615/07, «Mamchur v. Ukraine» від 16 липня 2015 року, заява № 10383/09). Згідно із частиною четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. За змістом статей 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватись батьківські права. Отже, найкращі інтереси дітей повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків (правовий висновок Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року в справі № 6-1945цс17, від 2 травня 2018 року в справі №404/1100/16-ц). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що як мати, так і батько працюють, матеріально забезпечені, мають власне житло, мають можливість забезпечити нормальний всебічний розвиток дитини. Доказів аморальної поведінки ні матері, ні батька суду не надано, обидва батьки хвилюються за дитину та виконують свої батьківські обов`язки. В свою чергу, судом встановлено, що батько дитини може створити більш сприятливі умови для забезпечення належного психологічного стану дитини, її розвитку в спокійному та стійкому середовищі, в атмосфері любові, емоційної стабільності, що за наявності неврологічного захворювання є дуже важливим, висновками спеціалістів підтверджена більша прихильність дитини до батька, дитина бажає мешкати з батьком. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дитини з батьком, у зв`язку з чим позов [PERSON] задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed