Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації - ліквідатор Публічного акціонерного товариства «УНІКОМБАНК» Кононець Вадим Валерійович, в якому просить стягнути з останнього заборгованість по заробітній платі в сумі - 38794,40 грн. та кошти середнього заробітку за час розрахунку при звільненні в сумі - 142 349,76 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 21.07.2003 року по 30.10.2015 року позивач працювала економістом відділу касових операцій, але з 30.10.2015 року вона з роботи звільнилась на підставі п.1 ст.36 КЗпПУ. На день звільнення позивач не отримала нараховані до виплати грошові кошти в повному обсязі, незважаючи на її неодноразові звернення до банку. З 15.10.2015 року в ПАТ «Унікомбанк» було введено тимчасову адміністрацію у відповідності до постанови Національного банку України за №704/БТ, а з 03.12.2015 року оголошено про ліквідацію банку, а тому позивачку включено до другої черги реєстру акцептованих кредиторів. Між тим, належні до виплати кошти при звільненні сплачені по сьогодні не були, незважаючи на її постійні прохання, а відтак вона звернулась до суду із цим позовом. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з викладених у позові підстав. Представник відповідача подав суду свої письмові заперечення проти позову, де просив в задоволенні позову відмовити з посиланням на те, що з 16.10.2015 року в банку введено тимчасову адміністрацію, а з 03.12.2015 року розпочато процедуру ліквідації, а тому з вимогами про стягнення заробітної плати у відповідності до вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» можуть бути задоволені лише в другу чергу. Відтак, позивачку було включено до 2-ї черги акцептованих кредиторів. Просила визнати заявленого позивачем відповідача неналежним, оскільки саме банк, який на сьогодні не ліквідований повинен бути відповідачем у справі. Зазначила, що нарахування усіх видів заборгованостей під час тимчасової адміністрації чи ліквідації в банку заборонено за умовами п.3 ч.5 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Вислухавши пояснення представника позивача, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що позивач [PERSON] працювала в ПАТ «Унікомбанк» з 21.07.2003 року по 28.10.2015 року, що підтверджується копію трудової книжки позивача. З 28.10.2015 року позивача було звільнений з посади за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпПУ. Як вбачається з пояснень сторони позивача в суді та з мотивування позивних вимог, то при звільнення позивач не отримав нараховані до виплати банком грошові кошти при звільненні зараховані в сумі - 38 794,40 грн., що підтверджується довідкою від 01.09.2016 року. Між тим, згідно з інформацією, розміщеною на офіційному сайті Національного Банку України з 06.10.2015 року Правління Національного банку України прийняло постанову № 670/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Унікомбанк» до категорії неплатоспроможних». Процедура виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюються нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах. Пунктом 16 ст.2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом. Положеннями ч. 5 ст. 35 вказаного Закону визначено, що під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання. Також, згідно до вимог статті 76 Закону України «Про банки і банківську діяльність» з 03.12.2015 року Правління Національного банку України прийняло постанову №856 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Унікомбанк». У зв»язку з цим, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення від 03.12.2015 року за №216 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Унікомбанк» та делегування повноважень ліквідатора банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації вказаного банку. Відповідно до ч.3 ст.46 вказаного Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов'язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури, щодо унеможливлює виникнення нових зобов»язань. Як вже зазначалося вище, процедура повернення заробтіної плати у разі ліквідації банку встановлена спеціальним Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», за положеннями якого з дня призначення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, припиняються всі повноваження органів управління банку та наступають наслідки, встановлені ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб затверджує перелік вимог кредиторів, після чого задоволення цих вимог здійснюється в порядку черговості, встановленої ст. 52 вказаного Закону. За умовами п.2 ч.1 ст.52 вказаного Закону грошови вимоги кредиторів банку щодо заробітної плати, що виникли з зобов»язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку, задовільняються в другу чергу. В судовому засіданні встановлено, що позивач у відповідності до вимог п.5 ст.45 вказаного Закону була включена до реєстру вимог кредиторів 2-ї черги із сумою в розмірі нарахованої, але невиплаченої заробітної плати в сумі - 38 794, 40 грн. Отже, відшкодування решту коштів позивачу буде здійснюватись у відповідності до процедури, яка передбачена Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Враховуючи те, що позивачем у відповідності до ч.1 ст. 60 ЦПК України не надано жодних доказів, що на сьогоднішній день задоволені вимоги кредиторів першої черги, суд вважає позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення невиплаченої заробтіної плати є передчасними, а тому задовленню не підлягають. Згідно п.3 ч.5 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осбі» під час тимчасової адміністрації не здійснюється нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку, а за умовами ч.3 ст.46 вказаного Закону під час ліквідації не виникає жодних додаткових зобов»язань у банку. Крім того, вказаний порядок повернення коштів є єдиним способом задоволення вимог кредиторів Відповідача за встановлених Законом особливостей, норми якого є спеціальними нормами та такими, що обов»язково застосовуються до правовідносин, які виникли у зв»язку з виведенням неплатоспроможних банків з ринку. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову у відповідності до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України не узгоджується із вимогами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осбі», а тому суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] слід залишити без задоволення.

Outcome: dismissed