Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-11 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: стягнути з відповідача на її користь на утримання сина [PERSON] аліменти у розмірі 1/3 частки від свого заробітку від дня пред'явлення позову до повноліття дитини. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 11 вересня 2013 року між нею та відповідачем був укладений шлюб. Від шлюбу [INFO] народився син - [PERSON] Після народження дитини вона перебуває у декретній відпустці по догляду за нею до досягнення дитиною 3-х років, тобто влаштуватись на роботу, щоб самій забезпечити можливість існування себе та дитини, хоча б на мінімальному рівні, поки змоги не має. Її щомісячний дохід складають грошові кошти, які вона отримує від держави в сумі 130 гривень, як допомогу по догляду за дитиною. Відповідач грошових коштів на потреби її та сина не надає, ніякого інтереси до стану здоров'я дитини, до його розвитку не виявляє. Позивач в судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву, в якій просила справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, в якій просив справу розглядати без її участі, позов визнає, проти його задоволення не заперечує. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, сторони зареєстрували шлюб 11 вересня 2013 року (а.с.3). Від шлюбу сторони мають малолітнього сина - [PERSON], [INFO] (а.с.4). Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Частиною 9 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно з вимогами ст. 181 Сімейного кодексу України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій або натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Як вбачається з матеріалів справи, позивач разом з малолітнім сином проживає за адресою: [ADDRESS], відповідач проживає окремо від дитини, постійної участі в утриманні дитини не здійснює. При цьому, позивач не працює, отримує державну та соціальну матеріальну допомогу, що підтверджується відомостями з Держаного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків (а.с.2). Згідно зі ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України, відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Відповідно до ч. 4 ст.174 Цивільного процесуального кодексу України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, при визначені розміру аліментів, який буде стягуватись на утримання дитини, суд з урахуванням положень ст. 182 СК України, враховує як матеріальне становище позивача, яка утримує та проживає з дитиною, не працює, а лише отримує державну допомогу на дитину, так і матеріальне становище відповідача, який проживає окремо від дитини, не заперечує проти утримання сина, як встановлено судом є особою працездатного віку, будь-яких психічних чи фізичних захворювань не має, непрацездатних осіб на утриманні не має, стягнень за виконавчими документами з відповідача не проводиться. Відповідно до ч.2 ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З огляду на викладене, враховуючи визнання відповідачем позову, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача аліментів на утримання сина [PERSON] підлягають задоволенню та присуджує до стягненню з відповідача на користь позивача на утримання сина аліменти в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Згідно ч.1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Крім того, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір, від сплати якого була звільнена позивач при зверненні до суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved