Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом до відповідача. В обґрунтування позову зазначає, що вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 28 квітня 1990 року по 13 серпня 2016 року. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO], який являється інвалідом з дитинства 1 групи та рішенням Талалаївського районного суду від 09 січня 2009 року визнаний недієздатним. За період шлюбу з відповідачем сторони за спільні кошти побудували житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами на відведеній у 1991 році відповідачу під забудову земельній ділянці. 31 липня 2015 року відповідачу було видано свідоцтво про право власності на спільно збудоване сторонами нерухоме майно по [ADDRESS] та зареєстроване за ним право власності. Після розірвання шлюбу право власності позивача на частку у спільно нажитому майні відповідачем не визнається, тому позивач звертається до суд у з позовом про викання ідеальних часток подружжя в спільному майні без його реального поділу і залишення цього майна у спільній частковій власності. Тому позивач [PERSON] просить суд визнати за нею та відповідачем право власності по 1/2 частині нерухомого майна по [ADDRESS], яке складається з житлового будинку загальною площею 67,0 кв. м., житловою 44,7 кв.м., сараю, гаража, літньої кухні, погребу, вбиральні, колодязя, огорожі. У підготовчому судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали і просили задовольнити, поскільки житловий будинок з надвірними будівлями будувався під час шлюбу сторін за спільні кошти, і тому позивач також має право на частку у спільному майні. Після розірвання шлюбу у позивача є побоювання, що певна правова невизначеність її частки у спільно нажитому майні може спричинити до порушення її законних прав у спільній сумісній власності подружжя. Крім того, на утриманні у позивача знаходиться і їхній спільний син - інвалід з дитинства першої групи, який потребує постійного стороннього догляду. Відповідач [PERSON] у підготовчому судовому засіданні позов до нього визнав, дійсно, будинок з надвірними будівлями вони будували за час шлюбу з позивачем за спільні кошти, тому він не заперечує, щоб у спільному майні подружжя визначили частки без його реального поділу. Розглянувши визнання відповідачем [PERSON] позову у підготовчому судовому засіданні, суд приходить до наступного висновку. Положенням ч.4 ст. 200 ЦПК України передбачено, що ухвалення в підготовчому судовому засіданні рішенні у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтею 206 цього кодексу. Статтею 206 ЦПК України передбачено, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Поскільки визнання відповідачем [PERSON] позову у даному випадку не суперечить закону та не порушує права свободи та інтереси інших осіб, поскільки позивач являється єдиним власником спільного сумісного майна подружжя, тому суд приходить до висновку про прийняття визнання позову відповідачем та про винесення рішення по суті справи у підготовчому судовому засіданні. Суд, заслухавши учасників справи, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 квітня 1990 року, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с.5). Від шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.7). Згідно довідки Чернігівської спеціалізованої міжрайонної психоневрологічної медико-соціальної експертної комісії від 01.11.2011 року [PERSON], 1990 року народження, є інвалідом першої групи з дитинства, потребує стороннього догляду та нагляду (а.с.8). Рішенням Талалаївського районного суду від 09 січня 2009 року, яке набрало законної сили 20 січня 209 року, [PERSON], [INFO], визнано недієздатним з моменту набрання рішенням суду законної сили. Опікуном над недієздатним [PERSON] призначено [PERSON] (а.с.9-9зв.). Шлюб між сторонами розірвано 13 серпня 2016 року згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с.6). Рішенням Талалаївського районного суду від 22.09.2017 року, яке набрало законної сили 03.10.2017 року, із [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на дитину-інваліда [PERSON], в розмірі 1/4 частини всіх видів його доходів щомісячно (а.с.10-11). Згідно довідки Талалаївської селищної ради від 28.02.2018 року на утриманні [PERSON] знаходиться дитина-інвалід [PERSON] (а.с.12). Рішенням виконавчого комітету Талалаївської селищної ради від 17.04.1991 року № 48 «Про відвід земельної ділянки для індивідуального будівництва» [PERSON] виділено земельну ділянку для індивідуального будівництва по [ADDRESS] загальною площею 1500 кв.м.(а.с.13). Комунальним підприємством «Прилуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації» 10.03.2004 року виготовлено технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна - житловий будинок по [ADDRESS], де зазначено схема садибної ділянки із забудовами - житловий будинок, сарай, погріб; план житлового будинку і літньої кухні і технічні характеристики будівель і споруд та їх оцінка ( а.с.14-19). Згідно копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 31.07.2015 року на нерухоме майно - житловий будинок по [ADDRESS] з надвірними будівлями, зареєстровано приватну власність з розміром частки 1 за [PERSON] (а.с.20-21). Згідно звіту про оцінку майна від 01 березня 2018 року, проведеного ПП «Роменекс-Л», вартість 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходяться по [ADDRESS], складає 115 729 грн. (а.с.22-23). Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що сторони під час шлюбу з 1991 року почали будувати житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS], право власноті на який зареєстроване за позивачем у 2015 році. Відповідно до приписів статей 22 і 28 КпШС України, який діяв на час виникнення правовідносин між сторонами, а саме - початку будівництва - майно, нажите подружжям за час шлюбу, відносилося до спільної сумісної власності. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке перебувало в спільній сумісній власності подружжя, їх частки визнавалися рівними. Згідно зі ст. 60 СК України (введеного в дію з 1 січня 2004 року і діючого на час продовження будівництва спільного майна, оформлення права власності та вирішення справи судом), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як встановлено в ході судового розгляду, будь-яких домовленостей між сторонами щодо володіння, користування чи розпорядження спільним майном не було. Тобто, аналізуючи дані положення сімейного законодавства, діючого як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на момент реєстрації права власності на спірне майно, суд приходить до висновку, що як і у КпШС України так і в СК України встановлено презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу. Аналізуючи зазначену норму, суд вважає, що реєстрація права на майно, придбане під час шлюбу, лише на ім'я одного з подружжя не спростовує презумпції належності даного майна до спільної сумісної власності подружжя. У Постанові Верховного Суду України 25 листопада 2015 року (справа № 6-2333цс15), викладена правова позиція, відповідно до якої, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. За правилами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Тобто, судом встановлюються обставини по цивільній справі, виходячи із тих доказів, які надані сторонами. Поскільки під час судового розгляду та обставина, що майно, зазначене позивачем в позовній заяві, а саме - житловий будинок загальною площею 67,0 кв. м., житловою 44,7 кв.м., сарай, гараж, літня кухня, погреб, вбиральня, колодязь, огорожа по [ADDRESS] - є спільно нажитим майном подружжя, відповідачем визнавалась, тому в силу положень ч.1 ст. 82 ЦПК України вона доказуванню не підлягає, як така, що визнається учасниками справи. Таким чином, суд приходить до висновку, що нерухоме майно по [ADDRESS], яке складається з житлового будинку загальною площею 67,0 кв. м., житловою 44,7 кв.м., сараю, гаража, літньої кухні, погребу, вбиральні, колодязя, огорожі - є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Розірвання шлюбу, відповідно до ст. 68 СК України, не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу. Виходячи з положень ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п.п. 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, вирішуючи спір між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу й залишає майно у їх спільній частковій власності. Отже, нерухоме майно по [ADDRESS], яке складається з житлового будинку загальною площею 67,0 кв. м., житловою 44,7 кв.м., сараю, гаража, літньої кухні, погребу, вбиральні, колодязя, огорожі, об'єктами спільної сумісної власності подружжя й підлягає поділу за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України, тобто в рівних ідеальних частках без виділення в натурі. Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] і визначення рівних ідеальних часток у спільній сумісній власності подружжя. Крім того, згідно ст.265 ЦПК України, в рішенні суду зазначається про розподіл судових витрат. Відповідно до вимог п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України, та положень ст.ст. 4, 6 Закону України «Про судовий збір», виходячи із задоволених судом позовних вимог з відповідача необхідно стягнути на користь позивача 1157 грн. 29 коп. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved