Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-06 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням (квартирою) розташованою за адресою [ADDRESS] ; визнати, що [PERSON] підлягає зняттю з реєстрації місця проживання за адресою [ADDRESS] . Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що їй на праві власності належить зазначена квартира, де вона зареєстрована та проживає разом зі своїм неповнолітнім сином, [PERSON] , з 2005 року. Також у квартирі зареєстрований відповідач - брат позивача, [PERSON] , який починаючи з 2007 року у квартирі фактично не проживає, участі у її утриманні не приймає, поточним ремонтом не займається, комунальних платежів не сплачує. Він добровільно залишив зареєстроване місце проживання та позивач не чинила йому перешкод у користуванні квартирою. Відсутність відповідача за місцем реєстрації не пов`язана з призовом на військову службу, взяттям під варту, виїздом на лікування тощо. Між сторонами не було договору про збереження за відповідачем права користування квартирою протягом строку його відсутності за місцем проживання. Як відомо позивачу, [PERSON] має у приватній власності дві квартири у м. Києві, де проживає зі свою сім`єю. Факт реєстрації відповідача у належній позивачу квартирі, яку він не використовує для проживання, що позбавляє позивача можливості у повній мірі використовувати об`єкт права власності та створює їй додаткові зобов`язання, зокрема зі сплати комунальних послуг. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 31.03.2021 року відкрито провадження у цій справі за правилами спрощеного провадження, без повідомлення сторін, яким роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. Копію вказаної ухвали з копією позовної заяви та доданими до неї документами відповідачем отримано не було, а конверти зі вказаними документами, що направлялися судом як за місцем його реєстрації, так і за місцем фактичного проживання, що було зазначено у позові, повернулися до суду з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання». Позивач копію ухвали суду про відкриття провадження отримала 02.04.2021 року шляхом її доставки в електронному вигляді на електронну пошту. Відповідач не використав право на подання відзиву, позивачем заяв по суті справи подано не було. Таким чином, суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер: 2-756, виданого 10.08.2020 державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори, Шульгою С.М., та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 53528576 від 10.08.2020 року, винесеного державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори, Шульгою С.М., що підтверджується витягом № 219629602 від 10.08.2020 р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Факт реєстрації місця проживання відповідача [PERSON] , [INFO] , у належній позивачу на праві приватної власності квартирі за адресою: [ADDRESS] , з 31.05.2005 року підтверджується Довідкою про реєстрацію місця проживання особи № 14558414 від 29.03.2021 року та Витягом № 13041961 від 17.09.2020 року з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні. Відповідно до Акту про не проживання від 21.08.2020 року, складеного майстром технічної дільниці, [PERSON] , на підставі заяв сусідів [PERSON] і [PERSON] , та засвідченого начальником ЖЕД-402 [PERSON]., [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] з 2007 року. Із довідки, виданої 30.09.2020 року АТ КБ «Приватбанк», убачається, що [PERSON] несе витрати по оплаті комунальних послуг у належній їй квартирі. Нормами ст. 41 Конституції України, ст. 321 Цивільного кодексу України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні; право приватної власності є непорушним. За ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За змістом ч. 2 ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. За нормою ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В ході розгляду даної справи, на підставі належних, допустимих та достовірних доказів судом встановлено, що відповідач у строк понад один рік не проживає у житловому приміщенні, яке належить позивачу на праві приватної власності. Згідно з ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу(групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що відповідач понад один рік без поважних причин не проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] , тому підстави збереження цього жилого приміщення за [PERSON] відсутні, що є підставою для задоволення позову у частині заявлених позовних вимог про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Щодо позовної вимоги про зняття відповідача з реєстрації суд дійшов наступного. Порядок зняття з реєстраційного обліку визначений Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Відповідно до вимог ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-IV від 11.12.2003 зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється (серед іншого) на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону № 1382-IV від 11.12.2003 зняття з реєстраційного обліку проводиться компетентними органами на підставі рішення суду про виселення. Таким чином, відповідно до зазначеної норми зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон № 1382-IV від 11.12.2003 є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статей 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; статті 405 ЦК України). При визнанні судом осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, юридичним наслідком є зняття таких осіб з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла. Правову позицію з цього питання з аналогічними висновками висловлено Верховним Судом у Постанові від 06.02.2019 року у справі № 465/2559/14-ц, яка в силу Закону є обов`язковою до застосування цій справі, оскільки мають місце аналогічні по своїй суті фактичні обставини справи та відповідно правовідносини. Таким чином підстав для задоволення позовних вимог в частині зняття відповідача з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] , судом не встановлено, оскільки порядок зняття з реєстрації визначений законом, а за наявності відповідного спору з органами, які уповноважені здійснювати дії пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, як відповідними суб`єктами владних повноважень, останній має вирішуватись за правилами адміністративного судочинства. Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Враховуючи наведене та

Outcome: partial