Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що 22.11.2009 року було укладено шлюб з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про одруження серії 1-АМ № 078464. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16.09.2013 року шлюб було розірвано. 17 червня 2011 року у позивача та відповідача народилася донька [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-АМ № 198414. Після розірвання шлюбу дочка проживає разом з позивачкою та знаходиться на її повному утриманні, крім того, позивачка допомагає своїй хворій мамі [PERSON], [INFO]. Зі свого боку позивачка прикладає максимум зусиль для забезпечення потреб дитини, але це не дозволяє їй повністю забезпечити та задовольнити потреби неповнолітньої дочки на її повноцінне харчування, купівлю необхідного дитячого одягу та взуття, ліків під час хвороби, та на інші життєві потреби дитини. Нажаль дитина має вади зору, тому постійно потребує медичного нагляду. Відповідач не вважає за потрібне утримувати свою неповнолітню дочку. На неодноразові прохання та вимоги до відповідача про сплату аліментів на утримання його неповнолітньої дитини він не звертає ніякої уваги. Просила суд стягнути з [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], щомісяця та за минулий час не більш як за три роки, з дня предявлення позову, у розмірі 50% з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на місяць, до досягнення дитиною повноліття. В підготовчому судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги уточнила, просила суд стягнути з [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] у розмірі 50% з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на місяць, до досягнення дитиною повноліття та за минулий рік. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, не заперечував, щодо стягнення аліментів на утримання дочки у розмірі передбаченому законом, щодо стягнення аліментів за минулий рік заперечував. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16.09.2013 року було розірвано (а.с.5). 17 червня 2011 року у позивача та відповідача народилася донька [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-АМ № 198414 від 22.06.2011 року (а.с.39). Відповідно до довідки № 344 від 09.01.8 року [PERSON] проживає разом з дочкою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.17). Відповідно до довідки № 52 від 30.10.2017 року Дошкільного навчального закладу № 13 Вінницької міської ради, [PERSON] відвідує КЗ «ДНЗ№ 13 ВМР», спеціалізовану групу для дітей з вадами зору № 8 з 18.09.2014 року (а.с.31,33). Крім того, позивачка допомагає своїй хворій мамі [PERSON], [INFO], яка часто хворіє, що підтверджується відповідними довідками (а.с. 26-28). Декларація з прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, закріплює, що дитина повинна мати можливість користуватися благами соціального забезпечення, повинна бути забезпечена належним харчуванням, житлом, розвагами та медичним обслуговуванням. Найкраще забезпечення інтересів дитини повинно бути головним принципом, і відповідальність за це лежить перш за все на батьках дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Держава вживає всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Крім того, статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави - учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, батько (- ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно статті 11 ЗУ «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 8 ЗУ «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно ч. 1ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім'я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до цивільного кодексу України. Частиною 1 статті 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, і відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. В частині 3 статті 181 СК України зазначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її батька або у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ст. 182 СК України). Відповідно до ст. 182 СК України, при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів та інші обставини, що мають істотне значення. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Зважаючи на положення ст. ст. 141, 180-182 СК України, зокрема про солідарний обов'язок батьків на утримання неповнолітньої дитини та те, що відповідач інших утриманців не має, добровільно не надає матеріальної допомоги дитині, суд вважає, що з відповідача слід стягувати на користь позивача аліменти на утримання дочки [PERSON] в розмірі ? частини від усіх видів його доходів щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з дня подачі позовної заяви, а саме з 11.12.2017 року. Відносно стягнення аліментів з відповідача за минулий рік до подання позову до суду (попередній період), суд зазначає те, що згідно ч. 1 та 2 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Однак, позивачем не було надано будь-яких доказів того, що вона вживала заходів відносно одержання аліментів з відповідача на утримання дитини, а також того, що відповідач ухилявся від їх сплати. Таким чином, аліменти підлягають стягненню з відповідача з моменту подання позивачем позовної заяви до суду, тобто з 11.12.2017 року та до досягнення дитиною повноліття. У відповідності до п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь держави 640 грн. судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: partial