Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, мотивуючи свій позов тим, що перебуває у шлюбі з [PERSON], зареєстрованому 29 травня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції Волинської області, актовий запис № 651. Від даного шлюбу мають одну неповнолітню дитину - дочку [PERSON], [INFO]. Вказує на те, що спільне життя з відповідачем не склалося, подружні відносини між ними припинено, їх шлюб існує лише формально. Також вказала на те, що відповідач є батьком дитини. Чоловік проживає окремо від дружини та сина. Сам матеріально добровільно допомагати утримувати дитину належним чином відповідач відмовляється, хоча зобов'язаний це виконувати. В даний час позивач не працює та перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох річного віку. В зв'язку з цим вона потребує матеріальної допомоги, тому просила стягувати на її отримання аліменти в розмірі 1/6 частини всіх видів доходів до досягнення [PERSON] трьох років Просила шлюб розірвати та стягувати з відповідача на її користь аліменти на неповнолітню дочку [PERSON], [INFO], щомісячно в розмірі ? частини від усіх видів заробітної плати до досягнення дочкою повноліття, стягувати на її отримання аліменти в розмірі 1/6 частини всіх видів доходів до досягнення [PERSON] трьох років, а також стягнути судовий збір. В судове засідання позивач [PERSON] подала заяву, в якій позовні вимоги підтримала з підстав викладених в позовній заяві, просила позов задовольнити та розгляд справи проводити у її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання, подав заяву, в якій позов визнав, не заперечує щодо розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач з [PERSON] 29 травня 2015 року зареєстрували відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції, актовий запис № 651, шлюб (а.с. 7). Від шлюбу мають одну неповнолітню дитину - дочку [PERSON], [INFO] (а.с. 8). Судом встановлено, що батьком [PERSON] є [PERSON], що вбачається з копії свідоцтва про народження. Встановлено, що сторони тривалий час не підтримують шлюбних відносин, не мають спільного сімейного бюджету, не ведуть спільно господарство, кожен з них живе своїм окремим життям, позивач наполягає на розірванні шлюбу. Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Якщо хоча б один з них наполягає на припиненні шлюбу, суд вирішує справу по суті. Згідно ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частини 3, 4 ст. 56 СК України вказують, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Враховуючи особливий характер сімейних відносин та їх об'єктивну недоступність для оточуючих, наполягання позивача на розірванні шлюбу, суд приходить до висновку, що сім'я [PERSON] розпалася, а збереження сім'ї є неможливим. Згідно ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Всупереч вимогам ст. 181 Сімейного Кодексу України сторони не досягли домовленості щодо утримання неповнолітньої дочки, а тому вимога про стягнення аліментів в примусовому порядку підлягає до задоволення. Судом встановлено, що [PERSON] працює та отримує заробітну плату, тому суд приходить до висновку про можливість відповідачем сплачувати аліменти на утримання дочки у розмірі ? частки всіх його доходів. Відповідно до ч. 3 ст. 181 Сімейного Кодексу України, аліменти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. При визначенні частки розміру аліментів суд врахував стан здоров'я та матеріальне становище неповнолітньої дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, стягувача аліментів, а також те, що у відповідача інших неповнолітніх дітей, непрацездатної дружини немає. Суд вважає, що [PERSON] спроможний надавати матеріальну допомогу неповнолітній дочці в розмірі в розмірі ? частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дитиною повноліття, а тому позовні вимоги про стягнення аліментів слід задовольнити. Судом встановлено, що дочка [PERSON] в даний момент проживає з позивачем та не досягла трьох років, тому відповідно до ст. 84 Сімейного кодексу України, дружина з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. В судовому засіданні встановлено, що в даний час позивач не працює та перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку. В зв'язку з цим вона потребує матеріальної допомоги. При визначенні розміру аліментів у відповідності до вимог ст. 80 СК України, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягувати на користь позивача аліменти на її утримання до досягнення дитиною трьох років в розмірі 1/6 частини всіх видів доходів щомісячно. При цьому суд враховує розмір доходів, які отримує позивач та відповідач, а також те, що відповідач сплачує аліменти на утримання неповнолітньої дочки в розмірі ? частини всіх видів доходів. Також підлягає сплаті відповідачем в користь держави судовий збір.

Outcome: approved