Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Свої вимоги позивач мотивує тим, що з відповідачем по справі в період з 15.10.2004 р. по 05.04.2021 р. вона перебувала в зареєстрованому шлюбі, який був розірвано на підставі рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області. У вказаному шлюбі у сторін народилась дочка [PERSON] , 2005 р.н.. Позивач наполягає, що у період шлюбу сторонами за договором купівлі-продажу було набуто житловий будинок з надвірними спорудами: сарай (Б), погріб (В), уборна (Г), колодязь (І), огорожа (№1), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці загальною площею 0,1499 га, кадастровий номер 7121582301:02:004:0103, а також холодильник; морозильна камера; пральна машина; телевізор; мікрохвильова піч; 2 ліжка; 2 шафи; 2 дивана та стіл. Вказане майно, на думку позивача, підлягає поділу між сторонами, однак досягти домовленості їм не вдалося, а тому позивач змушена була звернутись до суду із вказаним позовом у якому, посилаючись на норми ст., ст. 60, 61, 69 СК України, просила визнати за нею право власності на 1/2 частини вказаного житлового будинку та земельної ділянки на якій він розміщений, а також визнати за нею право власності на холодильник; пральну машину; мікрохвильову піч; ліжко; диван. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В ухвалі про відкриття спрощеного позовного провадження від 21.09.2021 року відповідачу був наданий строк в 15 днів з дня отримання даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву та роз`яснено право подати заяву із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідач відзив суду не надав, однак звернувся до суду із заявою, відповідно до якої розгляд справи просив проводити за його відсутності, позовні вимоги визнав повністю. У судове засідання позивач не з`явилась, однак звернулась до суду із заявою, у якій розгляд справи просила проводити за її відсутності, на задоволені позовних вимог наполягала. Так як у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд розглядає справу за відсутності сторін. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення із наступних підстав. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У відповідності до ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує в тому числі і такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Так судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 15 жовтня 2004 р. по 05.04.2021 р.. Шлюб розірвано рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 05 квітня 2021 року. Відповідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, судом достовірно встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 15 жовтня 2004 р. по 05.04.2021 р. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Отже, відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший п.22постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. № 11). Зі змісту п.,п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Суд звертає увагу на те, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частиною 1 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до договору купівлі-продажу жилого будинку від 21.05.2013 р. [PERSON] придбав житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] . Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Золотоніського районного нотаріального округу Кравченок С.В. та зареєстровано в реєстрі за №1395. При цьому, із змісту вказаного договору вбачається, що дружина [PERSON] надавала письмову згоду на укладення даного договору, а сам житловий будинок розташований на земельній ділянці, площею 0.1499 га, кадастровий № 7121582301:02:004:0103 та має такі надвірні споруди: сарай (Б), погріб (В), уборна (Г), колодязь (І), огорожа №1. Факт належності [PERSON] зазначеного житлового будинку на підставі вказаного договору купівлі-продажу стверджується також Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 3713746. Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21 травня 2013 р. [PERSON] придбав земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована в [ADDRESS] , загальною площею 0.1499 га. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Золотоніського районного нотаріального округу Кравченок С.В. Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ЯК №389522, зазначена вище земельна ділянка має кадастровий № 7121582301:02:004:0103. Відповідач не надав суду доказів того, що він придбавав спірне майно не під час шлюбу, або отримав його поза шлюбними відносинами з позивачкою, отже він є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, оскільки придбаний сторонами під час шлюбу. При цьому суд враховує, що відповідач позовні вимоги визнав повністю, а суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Отже, чинне законодавство визначає, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього зареєстровано лише за одним з подружжя. Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Такий висновок суду кореспондується також з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21.11.2018 року в справі № 372/504/17. Сторони визнали, що житловий будинок з приналежними до нього господарськими будівлями і спорудами, був придбаний сторонами за час їх перебування у шлюбі, а тому враховуючи зазначену правову позицію та положення ч. 1 ст. 82 ЦПК України, оскільки жодною із сторін не оспорюються зазначені обставини, суд не перевіряє ці обставини шляхом оцінки доказів та визнає таке нерухоме майно спільним майном подружжя сторін. При цьому, суд враховує, що не зважаючи на той факт, що реєстрація права власності на житловий будинок з приналежними до нього господарськими будівлями і спорудами та на земельну ділянку, площею 0.1499 га, кадастровий номер № 7121582301:02:004:0103, хоч і здійснена за відповідачем, зазначене майно є спільним майном подружжя, яке було створено або набуто ними за час перебування у шлюбі, оскільки сама державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Подібний висновок викладений в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18. Крім цього, судом встановлено, що вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці, загальною площею 0.1499 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 7121582301:02:004:0103, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року № 6-814цс15, та постанові Верховного Суду від 25 лютого 2019 року № 199/2099/17. З врахуванням наведеного, оскільки сторонами визнано, що житловий будинок знаходиться на вказаній земельній ділянці та є спільним майном подружжя, то до позивача перейшло право власності і на земельну ділянку під ним в частці, розмір якої відповідає частці у будинку. Разом з тим, стороною позивача не надано суду доказів на підтвердження придбання в період шлюбу за спільні кошти рухомого майна, а саме: холодильник; пральну машину; мікрохвильову піч; ліжко; диван. Крім того, суду не було надано позивачем жодних доказів ідентифікуючих ознак такого майна, що давало б можливість виокремити його з поміж іншого. Відтак суд не вбачає законних підстав для включення зазначеного майна до переліку спільної сумісної власності подружжя та не вбачає правових підстав для його поділу між сторонами, оскільки ідентифікуючі ознаки майна, його характеристики та вартість суду не відомі та сторонами не надані. При цьому, при поділі спільного майна подружжя в спорі, суд має застосовувати принцип рівності сторін, що за умов наведених вище є неможливим. Враховуючи викладене, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню в межах його доведеності та обґрунтованості. Розподіляючи між сторонами судові витрати, суд керується ст.. 141 ЦПК України відповідно до якої розподіл судових витрат покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги позивача в частин розподілу зазначеного вище будинку та земельної ділянки задоволено, а їх загальна вартість відповідно до висновків експертиз, що містяться в матеріалах справи становить 220635 грн., то судовий збір за вказані позовні вимоги становить 2206 грн. 35 коп., який і був сплачений позивачем за подання даної позовної заяви. За таких обставин, зазначена сума судового збору підлягає стягненню із відповідача на користь позивача.

Outcome: partial