Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до ДПІ в Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві, [PERSON] про зняття арешту з майна. А саме, просить скасувати арешти з: гаража [ADDRESS] ; гаража [ADDRESS]; гаража [ADDRESS] , які накладені на підставі постанови ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві про арешт майна боржника від 28.07.2015, серія та номер 48283590, постанови слідчого в ОВС СВ УСБ України в Київській області Глущенко В.І. від 04.10.2010, постанови старшого слідчого в ОВС СВ УСБ України в Київській області Глущенко В.І. від 21.10.2011, по кримінальній справі №173, постанови про накладення арешту на майно від 19.11.2012 по кримінальній справі №05-25600. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вироком Оболонського районного суду м. Києва від 19.02.2014 [PERSON] за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 357 КК України - виправданий у зв`язку з недоведеністю в його діях складу правопорушень. Вироком Апеляційного суду м. Києва від 09.07.2014 вказаний вирок Оболонського районного суду м. Києва від 19.02.2014 скасовано та винесено новий, яким [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 357 КК України та призначено покарання у виді 5 (п`яти) років з конфіскацією майна, що належить йому на праві приватної власності. 15.09.2019 стало відомо, що на виконанні і відділ державної виконавчої служби Оболонського РУЮ у м. Києві знаходиться виконавчий лист Оболонського районного суду м. Києва від 28.07.2014 у справі №1-кп/756/8/14 про конфіскацію майна, що належить на праві приватної власності [PERSON] 28.07.2014 винесена постанова про арешт майна боржника та оголошена заборона на його відчуження. На підставі вказаної постанови накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] 31.03.2016 державним виконавцем Васильєвим С.С. було складено акти опису та арешту наступного майна: - гаража [ADDRESS] ; гаража [ADDRESS]; гаража [ADDRESS] . Крім того, з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.12.2016 вбачається, що вищезазначені гаражі, машино-місця арештовані на наступних підставах: постанови ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві про арешт майна боржника від 28.07.2015, серія та номер 48283590; постанови слідчого в ОВС СВ УСБ України в Київській області Глущенко В.І. від 04.10.2010 по кримінальній справі №173; постанови старшого слідчого в ОВС СВ УСБ України в Київській області Глущенко В.І. від 21.10.2011 по кримінальній справі №173; постанови про накладення арешту на майно від 19.11.2012 по кримінальній справі №05-25600. Станом на грудень 2016 року кримінальна справа №173 розслідується СВ Солом`янського УП ГУ НП у м. Києві. По кримінальній справі №05-25600, за наслідками її розгляду, виданий виконавчий лист Оболонського районного суду м. Києва від 28.07.2014 по справі №1-кп/756/8/14 про конфіскацію майна. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 02.03.2016 затверджено мирову угоду між [PERSON] та [PERSON] на наступних умовах: за [PERSON] визнано право власності на гараж [ADDRESS] ; гараж [ADDRESS]; гараж [ADDRESS] . Таким чином позивач набула право власності на вказане нерухоме майно. Позивач вважає, що арешт вищевказаних гаражів, машино-місць має бути знятий, оскільки відповідач [PERSON] визнав право особистої власності за позивачем. Ухвалою суду від 23.01.2017 відкрито провадження у справі. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити з підстав, викладених у позові. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час і місце судового розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідач ДПІ в Оболонському районі ГУ ДФС України в м. Києві явку свого представника у судове засідання не забезпечили, про час і місце розгляду справи по суті повідомлені належним чином. Третя особа Оболоський РВ ДВС м. Київ ГТ УЮ у м. Києві явку свого представника у судове засідання не забезпечили, про час і місце розгляду справи по суті повідомлені належним чином. Третя особа Солом`янське УП ГУ НП у м. Києві явку свого представника у судове засідання не забезпечили, про час і місце розгляду справи по суті повідомлені належним чином. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з копії виконавчого листа, виданого Оболонським районним судом м. Києва №1-кп/756/8/14 від 09.07.2014 по справі за обвинуваченням [PERSON] , 1980 року народження, за ч. 1 ст. 357, ч. 4 ст. 190 КК України, суд вирішив конфіскувати майно, що належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с. 8). 28.07.2015 постановою старшого державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві Васильєва С.В. відкрито виконавче провадження ВП №48283590 на підставі виконавчого листа Оболонського районного суду м. Києва №1-кп/756/8/14 від 28.07.2014 про конфіскацію майна, що належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с. 9). 28.07.2015 постановою старшого державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві Васильєва С.В. ВП №48283590 накладено арешт на все майно, що належить боржнику [PERSON] , [INFO] , адреса: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] (а.с. 10). Постановою старшого слідчого в ОВС СУ ГУ МВС України в м. Києві Полуніна В. Ю . від 19.11.2012 накладено арешт на все майно [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Одеси, зареєстрованого та проживаючого в [ADDRESS] , де б воно не знаходилось та в чому б воно не виражалось (а.с. 11). Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , останньому на праві приватної власності належить, зокрема, гараж [ADDRESS] ; гараж [ADDRESS]; гараж [ADDRESS] (а.с. 12-18). Відповідно до ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 02.03.2016 у справі №756/14476/15-ц постановлено затвердити мирову угоду між [PERSON] та [PERSON] на наступних умовах: 1. Відповідач [PERSON] (і.к. [NUMBER] ) визнає за позивачем [PERSON] (і.к. [NUMBER] ), право особистої власності на наступне майно: гараж [ADDRESS] , машино-місце у напівпідземному паркінгу, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; гараж [ADDRESS] , машино-місце у напівпідземному паркінгу, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; гараж [ADDRESS] , машино-місце у напівпідземному паркінгу, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; земельна ділянка площею 0,2430 га, що розташована по [ADDRESS]. , державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ № 408349 від 12.12.2008 р.; земельна ділянка 0,126 га, що розташована по [ADDRESS]. , державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ № 408350 від 12.12.2008 р. 2. При цьому сторони між собою погодили, що вартість спільного сумісного майна вираховується, виходячи з ринкових цін на момент укладення даної мирової угоди і становить 1000000 грн., і вартість частки позивача [PERSON] складає 550000 грн., а вартість частки відповідача [PERSON] , складає 450000 грн. Також відповідач [PERSON] підтверджує, що до підписання даної мирової угоди він отримав від позивача грошові кошти у розмірі 450000 грн. в якості компенсації вартості своєї частки у спільному майні (а.с. 19). Згідно ст. 41 Конституції України право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 55 КК України покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Якщо конфіскується частина майна, суд повинен зазначити, яка саме частина майна конфіскується, або перелічити предмети, що конфіскуються. Судом встановлено, що 28.07.2015 постановою старшого державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві Васильєва С.В. ВП №48283590 накладено арешт на все майно, що належить боржнику [PERSON] на підставі виконавчого листа Оболонського районного суду м. Києва №1-кп/756/8/14 від 28.07.2014 про конфіскацію майна. Позивач [PERSON] , звертаючись до суду із позовом про зняття арешту з нерухомого майна, вказувала підставою позову набуття нею права власності на спірне майно на підставі ухвали суду від 02.03.2016, вже коли спірне нерухоме майно перебувало під обтяженням. Набуття права власності первісним способом пов`язане з його державною реєстрацією. Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі, зокрема, ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди. Разом з тим, належних та допустимих доказів того, що позивач набула право власності на спірне нерухоме майно до суду надано не було. У матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що виконавче провадження, в рамках якого державним виконавцем було винесено постанову ВП №48283590 від 28.07.2015, зокрема, щодо виконання Оболонського районного суду м. Києва №1-кп/756/8/14 від 28.07.2014 про конфіскацію майна завершено, як і відсутні докази звернення позивача до з проханням зняти накладений арешт в рамках виконавчого провадження та їй було відмовлено в цьому. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї ж статті визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим, зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 11 ЗУ «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. Згідно із ч.ч. 1-4 ст. 57 зазначеного Закону, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначено статтею 60 ЗУ «Про виконавче провадження», згідно якого, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У разі наявності письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов`язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копії постанови державного виконавця про зняття арешту з майна надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Зазначені у цій статті постанови можуть бути оскаржені сторонами в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Частина третя та четверта ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» встановлюють випадки зняття арешту з майна боржника за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби або за постановою державного виконавця. Публічно-правовими є спори між особою, на майно якої накладено арешт у виконавчому провадженні і яка не є боржником у цьому провадженні, та органом державної виконавчої служби - суб`єктом владних повноважень з приводу рішень, дій чи бездіяльності, прийнятих (вчинених) під час проведення опису та арешту майна, що не пов`язані з визнанням права власності на арештоване майно. Таким чином, за змістом наведених положень Закону, в судовому порядку може бути ухвалено рішення про зняття арешту з майна у випадку незавершеного виконавчого провадження або у випадку, коли особа вважає себе власником майна, на яке накладено арешт, та одночасно звертається з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. За змістом ст. 60 Закону, до суду з позовом про зняття арешту з майна може звернутись не сторона виконавчого провадження, а інша особа, яка є власником, чи претендує на таке майно. Звертаючись до суду із позовом, позивач ставить перед судом вимоги про зняття арешту із майна, що належить їй, оскільки накладення арешту на майно порушує її права, як власника, захист якого передбачено ст.ст. 319, 321, 391 ЦК України. Однак, позивачем не надано до позовної заяви доказів про те, коли було завершене виконавче провадження, в якому накладено арешт на майно позивача та підстави його завершення. Також відсутні належні докази на підтвердження того, що виконавче провадження було знищено відповідно до діючого законодавства, крім того, позовна заява не містить вимог позивача про визнання права власності на майно, на яке був накладений арешт . Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог про те, що наявність арешту майна порушує її право власності на це майно, не ґрунтуються на вимогах ст. 321 ЦК України, не підтверджено належними доказами, а тому позовні вимоги в частині скасування арешту зі спірного майна, накладеного на підставі постанови ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві, є необґрунтованими та недоведеними. Крім того, судом встановлено, що підставами обтяження спірного нерухомого майна є також постанови слідчого в ОВС СВ УСБ України в Київській області Глущенко В.І. від 04.10.2010 по кримінальній справі №173; постанови старшого слідчого в ОВС СВ УСБ України в Київській області Глущенко В.І. від 21.10.2011 по кримінальній справі №173; постанови про накладення арешту на майно від 19.11.2012 по кримінальній справі №05-25600. У разі, якщо право власності особи порушене у кримінальному провадженні, така особа, навіть за умови, що вона не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому КПК України. При цьому судом враховується, що арешт на спірне майно накладено за дії КПК України 1960 року. Порядок накладання арешту на майно та скасування арешту було урегульовано у статтях 126, 234 КПК України 1960 року. Після набрання чинності КПК України 2012 року, на час звернення до суду з цивільним позовом позивач мав право захистити свої права відповідно до норм КПК України, у порядку кримінального судочинства. Таке право передбачене пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України від 2012 року, а саме, що питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Разом з тим з набранням чинності КПК України від 2012 року права власника, який не є учасником кримінального провадження, якщо при проведенні дізнання чи попереднього слідства були порушені його права власника, стали більш захищеними саме заходами кримінально-процесуального закону. Відповідно до пункту 10 розділу XI «Перехідні положення» КПК України від 2012 року кримінальні справи, які до дня набрання чинності цим Кодексом не направлені до суду, розслідуються згідно з положеннями цього Кодексу. Ця норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України від 2012 року, що процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. Оскільки кримінальна справа, у якій слідчим винесено постанови про накладення арешту на спірне нерухоме майно перебуває в провадженні СВ Солом`янського УП ГУ НП України в м. Києві, яким проводиться досудове розслідування у цій справі, то вирішення питання щодо зняття арешту чи оскарження дій слідчого у кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України від 2012 року. Згідно зі ст. 174 КПК України 2012 року інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження судом. Зазначені вимоги співпадають з положеннями ч. 4 ст. 21 КПК України (згідно з якою здійснення кримінального провадження не може бути перешкодою для доступу особи до інших засобів правового захисту, якщо під час його здійснення порушуються права і свободи людини, гарантовані Конституцією і міжнародними договорами України) та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка передбачає право особи на ефективний засіб правового захисту на національному рівні від порушень прав і свобод, гарантованих цією Конвенцією. Тобто чинним кримінальним процесуальним законом передбачено способи захисту прав власника, який не є учасником кримінального провадження і, разом з тим, чинним цивільно-процесуальним законом не передбачена можливість такого захисту у порядку цивільного судочинства. Указаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018. Враховуючи, що під час розгляду справи установлено, що арешт на спірне майно, накладений в межах кримінального провадження, участі в якому позивач не брала, на час розгляду справи досудове розслідування в кримінальній справі продовжується, суд дійшов висновку про те, що порушені позивачем вимоги не підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Крім того, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивач як сторона по справі зобов`язаний довести ті обставини на які він посилається як на правову підставу своїх вимог та заперечень. Враховуючи зазначене та беручи до уваги, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження зібраними у справі письмовими доказами, а тому суд приходить до висновку, що у задоволенні заявлених вимог [PERSON] слід відмовити.

Outcome: dismissed