Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в Канівський міськрайонний суд з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав і стягнення аліментів. Свій позов мотивує тим, що сторони перебували у шлюбі, який розірвали згідно рішення Канівського міськрайонного суду № 697/641/13-ц від 20.03.2013 року. Під час перебування в шлюбі у них народився спільний син [PERSON], [INFO]. Після розвівання шлюбу з квітня 2013 року Відповідач не виконує своїми батьківськими обов'язками і взагалі ними свідомо нехтує. З квітня 2013 року і по теперішній час відповідач жодного разу навіть не бачився з сином. Всі питання щодо виховання вирішуються Позивачем самостійно, без участі та підтримки з боку відповідача. Дитина знаходиться на повному її утриманні. Додатково син займається в тренувально-оздоровчих секціях, дошкільному навчальному закладі. Ці заняття потрібні малолітньому сину, він відвідує їх із задоволенням. Для розвитку дитини Позивач прикладає всі свої зусилля та можливості, а тому створила дитині всі необхідні умови для здорового та всебічного розвитку дитини. [PERSON] ніяким чином не піклується про сина, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться його успіхами, станом здоров'я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема - не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною взагалі, що необхідно для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти, а лише створює умови, які шкодять інтересам дитини. Позивач вважає, що будь-яке спілкування з боку відповідача полягало в тому, що після розлучення остання отримувала дзвінки на мобільний телефон з погрозами та образами від [PERSON], в тому числі її батькам,які змусили її з дитиною змінювати місце проживання, як для особистої безпеки та морального спокою, так і її сина [PERSON]. Взагалі, спосіб життя відповідача є антисоціальним, оскільки під час проживання в шлюбі він неодноразово зраджував Позивачу, ображав її та принижував, що проявлялось також і після припинення проживання разом, зловживав спиртними напоями, схильний до агресії, погрожував їй фізичною розправою, неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності та навіть був засудженим за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 185 КК України. Після такої антиморальної поведінки відповідача, Позивач, як мати, яка дбає про нормальний фізичний, психічний та психологічний розвиток своєї дитини,тепер не має бажання дозволяти спілкуватися синові з його біологічним батьком, оскільки людина з такими вчинками та такою поведінкою не може бути прикладом для дитини в майбутньому та нічому хорошому навчити дитину не в змозі. Крім того, вже майже два роки відповідач безпідставно заперечує проти нашого виїзду за кордон на відпочинок, ні чим це не мотивуючи, чим порушує права та свободи вільного волевиявлення та пересування її дитини. Адже відпочинок за кордоном міг би більш широко забезпечити всебічний розвиток та оздоровлення дитини. Просить суд позбавити [PERSON], [INFO], батьківських прав стосовно - [PERSON], [INFO]. Стягнути з [PERSON],[INFO], на її користь, аліменти на утримання сина - [PERSON], [INFO], в розмірі 1000,00 (одна тисяча гривень)грн. щомісячно з урахуванням індексації, до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму. Зобов'язати [PERSON] виплачувати аліменти на її користь щомісяця до досягнення дитиною повноліття. Стягнути аліменти за минулий час з [PERSON], а саме з моменту розлучення і до дня винесення рішення судом. Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Відповідач [PERSON] до початку судового розгляду по суті звернувся в суд з зустрічним позовом до [PERSON] про усунення перешкод у вихованні дитини. Зустрічний позов мотивує тим, що 15.10.2005 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON], який зареєстрували у відділі реєстрації актів цивільного стану по м. Каневу Канівського міськрайонного управління юстиції Черкаської області, і проживав з нею до 2012 року, після чого вони розлучилися, про що свідчить рішення Канівського міськрайонного суду від 20.03.2013 р. Від шлюбу мають сина - [PERSON], [INFO]. Після розлучення син [PERSON] залишився проживати разом з мамою [PERSON] Із часу розлучення відповідачка почала чинити [PERSON] перешкоди у спілкуванні та побаченні з сином. [PERSON] не неодноразово здійснював перерахування грошових коштів відповідачці [PERSON] на утримання дитини. Про те вона умисно почала уникати отримання грошових коштів про це свідчать відповідні докази зокрема: блокування карткових рахунків, повернення коштів його матері [PERSON] та переїзд із основного місця проживання не попередивши його. Позивач в своїй позовній заяві зазначає, що [PERSON] з квітня 2013 року і по теперішній час жодного разу не бачився з сином. Дійсно [PERSON] і не заперечує даний факт, але він спростовується тим, що відповідач змінила місце проживання як своє, так і сина, а також змінила місце відвідування дитячого дошкільного закладу сином не попередивши [PERSON] Але коли [PERSON] неодноразово приїздив до м. Канева він завжди намагався побачитися з дитиною, але відповідач не бажала таких побачень. Також 20 червня 2015 року він теж був у м. Каневі та відвідав сина купував цукерки та подарунки мама [PERSON] не бажала таких побачень та повернула подарунки через його брата. [PERSON] [PERSON] має бажання бачитись з дитиною та приймати участь в її вихованні, однак відповідач проти цього заперечує та умисно перешкоджає йому. Такі умисні дії [PERSON] були спрямовані на штучно створені факти, які спотворюють реальні обставини та належної його участі у вихованні дитини. Так, як [PERSON] на даний час працює на підприємстві ТОВ «Союз Авто» водієм і організація знаходиться в м. Києві та він тимчасово проживає в [ADDRESS] кім.303,304, тому часто не в змозі перевідувати нашого сина, але має наміри на вихідні дні бачитися з сином та приймати участь в його вихованні шляхом відвідування розважальних та дитячих закладів, але [PERSON] перешкоджає йому в цьому забороняючи бачитися з сином, відмовляється в отриманні грошових коштів на утримання сина. Зазначає, що підстав визначених в ст. 164 Сімейного Кодексу країни про позбавлення його [PERSON] батьківських прав не має так, як він має постійну роботу, за місцем роботи характеризуюся з позитивної сторони, має постійне місце проживання та постійне місце перебування, за місцем постійного та тимчасового місця проживання, характеризуюся з позитивної сторони, має ще двох дітей, до яких відноситься належним чином, як батько дітей. Громадського порядку не порушує про, що свідчать довідка характеристики з Броварського MB УМВС України в Київській області, з Канівського MB УМВС України в Черкаській області та довідка з Броварського ЗДАІ УМВС в Київській області. Має стабільний заробіток, спиртні напої і наркотичні засоби не вживає, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, займається спортом. Про те, що він не приймає участі у вихованні дитини та не проявляє інтересів до сина [PERSON], не можна сказати так, як інтерес до свого сина він проявляв та проявляє, але мати [PERSON] намагається навмисно перешкодити йому в цьому, чим порушує рівність прав та обов'язків батьків щодо дитини. Просить суд зобов'язати відповідача [PERSON] усунути перешкоди у спілкуванні з їх сином [PERSON], та визначити такі способи його участі у вихованні дитини: безперешкодне відвідування мною [PERSON] сина в дошкільному навчальному закладі; систематичні побачення з сином [PERSON] у 1-й та 3-й тиждень місяця в суботу та неділю з 10.00 години до 17.00 години, без присутності матері дитини, перші три зустрічі провести в присутності матері;- зобов'язати [PERSON] надавати [PERSON] сина [PERSON] на два тижні влітку під час відпустки батька, за їх попередньою домовленістю та з урахуванням обставин, які можуть виникнути, для відпочинку за місцем проживання батька. Стягнути з відповідачки на користь [PERSON] судові витрати та витрати на правову допомогу та витрати, що пов'язані з явкою до суду. У судовому засіданні позивач за первісним позовом позов підтримала повністю та просила його задовольнити, в задоволенні зустрічного позову відмовити. Відповідач та представник відповідача по первісному позову позов не визнали та просили відмовити у його задоволенні у повному обсязі. Просили задовольнити зустрічний позов, посилаючись на доводи викладені в зустрічній позовній заяві. Представник служби у справах дітей канівської міської ради підтримала зустрічний позов, який просила задовольнити, в задоволенні первісного позову відмовити. Прокурор Канівської міжрайонної прокуратури в судовому засіданні підтримала первісний позов та вважає його частково обґрунтованим і таким, що підлягає частковому задоволенню, зокрема, в частині позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до його малолітнього сина [PERSON] т стягненню аліментів на його утримання, але в частці від заробітку. В задоволенні зустрічного позову просить відмовити. У відповідності до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів. При цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Дослідивши надані сторонами докази у справі, вислухавши пояснення учасників процесу, судом встановлено наступне: Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно з пп. 15, 16 роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (зі змінами) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Судом встановлено, що сторони 15.10.2005 року уклали шлюб, який був зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану по м. Каневу Канівського міськрайонного управління юстиції Черкаської області та проживали у шлюбі до грудня 2012 року. Рішенням Канівського міськрайонного суду від 20.03.2013 р. шлюб між сторонами розірвано (а.с.10). Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с.9). Судом встановлено, що: - після розірвання шлюбу між сторонами [PERSON] залишився проживати з матір'ю [PERSON] та проживає з нею по даний час, і знаходиться на її повному утриманні; - за період з часу розлучення батьків малолітнього [PERSON] [PERSON] відвідував останнього, лише один раз 20.06.2015р.; - матеріальної допомоги на утримання та виховання [PERSON] [PERSON] не надавав; - батько [PERSON] - [PERSON] проживає в [ADDRESS], кім. 303-304, зареєстрований за адресою: в [ADDRESS]; - [PERSON] має іншу сім'ю, в якій виховує малолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с.78) та [PERSON], [INFO], працює водієм в ТОВ «Союз-Авто» та позитивно характеризується за місцем роботи та проживання. Згідно висновку виконавчого комітету Черкаської міської ради від 26.08.2015р. (а.с.124-125) про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON], який був наданий суду на письмову вимогу та у відповідності до ст. 19 СК України вбачається, що орган опіки та піклування вважають за недоцільне позбавлення батьківських прав останнього відносно його малолітнього сина [PERSON]. В той же час судом встановлено, що [PERSON] не цікавиться життям і не піклуються про фізичний і духовний розвиток свого сина [PERSON], його навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. Про дані обставини свідчать: - інформація надана дошкільним навчальним закладом (ясла-садок) №72 «Струмочок» Черкаської міської ради від 18.06.2015р. з якої вбачається, що [PERSON] зарахований до даного закладу 15.10.2013р. Дитину до закладу приводить та забирає мама, яка відвідує всі навчально-виховні заходи в закладі, оплачує харчування дитини; - результати обстеження [PERSON], проведені у дошкільному навчальному закладі (ясла-садок) №72 «Струмочок» Черкаської міської ради від 04.09.2015р. з яких вбачається, що дитина незнає «Хто такий папа [PERSON]»; - лист, адресований Броварському МВ ГУМВС України в Київській області № 2743/30-03-03 від 28.08.2015р. зі змісту якого вбачається, що протягом 2013 2015 років громадянин [PERSON] з сином не зустрічається, не цікавиться життям та здоров'ям дитини, його духовним та моральним розвитком, не приймає участі і утриманні дитини, створює перешкоди для всебічного розвитку малолітнього. В зв'язку з чим служба у справах дітей Черкаської міської ради направила матеріали до Броварського МВ ГУМВС України в Київській області для вирішення питання про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідності за ст.. 184 КУпАП за неналежне виконання батьківських обов'язків; Судом встановлено, що [PERSON] жодного разу з часу розірвання шлюбу з [PERSON] і до подання нею позову не звертався ні до неї особисто, ні до органу опіки і піклування з заявами про вирішення питання щодо можливості його спілкування з сином [PERSON], пропозицією брати участь у його вихованні та утриманні. За ухвалою суду виконавчим комітетом Черкаської міської ради було надано висновок про визначення способу участі у вихованні та спілкуванні батька [PERSON] з малолітнім [PERSON] та визначено гр. [PERSON] наступний спосіб участі у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином [PERSON], який народився 06.12.2010: перший і третій тиждень місяця в суботу та неділю з 10.00 до 17.00 без присутності матері дитини; перші три зустрічі провести в присутності матері; два тижні влітку під час відпустки батька, за попередньою домовленістю батьків та з урахуванням обставин, які можуть виникнути. Відповідно до ч. 2 ст. 158 СК України, рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання. Судом встановлено, що [PERSON] був присутній на засіданні виконкому Черкаської міської ради на якому розглядалося питання щодо визначення способу участі останнього у спілкуванні та вихованні малолітнього [PERSON] та йому було відомо про визначений спосіб його участі у вихованні сина [PERSON], але з 18.09.2015р. до часу прийняття рішення суду жодного разу не звернувся до [PERSON] з метою реалізації виконання рішення виконкому Черкаської міської ради. Дана обставина свідчить про свідоме ухилення [PERSON] від покладених на нього батьківських обов'язків щодо спілкування, виховання та утримання сина [PERSON], відсутність приймати участь у вихованні і спілкуванні з дитиною, оскільки об'єктивних, належних та допустимих доказів на спростування цього факту відповідачем не надано суду. Суд критично оцінює доводи відповідача та його представника в частині добровільного надання відповідачем матеріальної допомоги на утримання сина так як це встановлено рішенням Канівського міськрайонного суду від 20.03.2013р. про розірвання шлюбу, а тому на твердження представника відповідача цей факт не підлягає доказуванню в силу положень ст.. 61 ЦПК України, та не приймає їх до уваги оскільки даний факт мав місце на час розгляду справи про розірвання шлюбу понад 2 роки тому, а на даний час відповідачем та його представником не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження добровільного надання матеріальної допомоги на утримання [PERSON]. Крім цього, суд критично оцінює та не бере до уваги доводи відповідача та його представника в частині, що [PERSON] добровільно сплачує аліменти на утримання сина [PERSON], про що свідчить написана ним заява по місцю його роботи в ТОВ «Союз-Авто», оскільки відповідачем не надано належних доказів щодо підтвердження перерахунку та отримання коштів [PERSON] в рахунок аліментів. Слід також звернути увагу, що заява про добровільне відрахування коштів з заробітної плати [PERSON] написана ним після отримання позову, розмір аліментів визначено з незрозумілих підстав у твердій грошовій сумі та складає 520 грн. Перерахунок цих коштів з часу написання заяви 20.07.2015р. проведено один раз 03.09.2015р. без підтвердження вручення адресату, [PERSON] Слід відзначити, що такі відрахування та перерахування аліментів з 20.07.2015р. до часу винесення судом рішення суду повинно бути проведено вже три рази, що свідчить про несерйозність наміру [PERSON] щодо прийняття участі у вихованні та утриманні сина [PERSON]. Проаналізувавши всі докази по справі в їх сукупності, виходячи із конкретних обставин даної справи, суд приходить до висновку, що позбавлення відповідача батьківських прав відносно його малолітнього сина буде відповідати меті цього заходу: захист інтересів дитини та стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Відповідно до положень ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття; ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі; ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до чч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Ст. 184 СК України передбачає, що якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Судом встановлено, що відповідач працює, має на утриманні малолітнього сина [PERSON], 2014 року народження, самостійно визначив, що може сплачувати кошти на утримання сина [PERSON] у твердій грошовій сумі в розмірі 520 грн. на місяць, а тому суд вважає за можливе призначення аліментів у твердій грошовій сумі та з урахуванням ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» встановлено, що у 2015 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2015 року - 1176 гривень, з 1 грудня - 1330 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня 2015 року - 1032 гривень, з 1 грудня - 1167 гривень. З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення аліментів на утримання сина [PERSON], 2010 року народження підлягають частковому задоволенню та підлягають стягненню з [PERSON] в розмірі 700 грн. щомісячно з урахуванням індексації, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позову і до досягнення ним повноліття. Щодо стягнення аліментів на утримання дитини за минулий період в твердій грошовій сумі починаючи з 20.03.2013 року і до дня винесення рішення суду, то суд вважає, що в таких вимогах слід відмовити з наступних підстав. Згідно зі ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Позивач не надала доказів того, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. В зустрічному позові із змінами і уточненнями від 19.10.2015 р. позивач [PERSON] просить зобов'язати відповідача [PERSON] усунути перешкоди у спілкуванні з їх сином [PERSON], та визначити такі способи його участі у вихованні дитини: безперешкодне відвідування мною [PERSON] сина в дошкільному навчальному закладі; систематичні побачення з сином [PERSON] у 1-й та 3-й тиждень місяця в суботу та неділю з 10.00 години до 17.00 години, без присутності матері дитини, перші три зустрічі провести в присутності матері;- зобов'язати [PERSON] надавати [PERSON] сина [PERSON] на два тижні влітку під час відпустки батька, за їх попередньою домовленістю та з урахуванням обставин, які можуть виникнути, для відпочинку за місцем проживання батька. Стягнути з відповідачки на користь [PERSON] судові витрати та витрати на правову допомогу та витрати, що пов'язані з явкою до суду. Під час розгляду справи судом встановлено, що позивач [PERSON] маючи можливість для спілкування з сином у визначені дні та години не використовував таку можливість та не проявляв свої батьківські почуття, оскільки протягом місяця з моменту визначення йому часу для спілкування з дитиною жодного разу не відвідав її та навіть не здійснив жодної спроби для цього, що свідчить про награне відношення до дитини перед суспільством. В той же час суд приймає до уваги докази надані [PERSON] щодо його позитивних характеристик за місцем роботи та проживання, турботи та піклування ним по відношенню до свого малолітнього сина [PERSON] в новоствореній сім'ї та сина своєї дружини [PERSON], але в свою чергу піклування над цими дітьми не дає суду переконливих доказів та не свідчить про бажання позивача спілкуватися з його сином [PERSON] та піклуватися про нього так як це він робить по відношенню до дітей, які проживають з ним в родині. За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні зустрічного позову в повній мірі. В зв'язку з тим, що в задоволенні зустрічних позовних вимог суд відмовляє повністю, то в суд вважає, що не підлягають задоволенню і позовні вимоги зустрічного позову в частині відшкодування судових витрат, понесених [PERSON] в зв'язку з розглядом справ в суді у розмірі 11300 грн. витрати на правову допомогу, 243,60 витрати по сплаті судового збору та 1589,39 грн. витрати на проїзд. Відповідно до ч.1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. В матеріалах справи є докази сплати позивачем за первісним позовом [PERSON] судового збору за подання позову в сумі 243,60 грн. (а.с.1), які підлягають стягненню з відповідача. Крім цього, суд вважає за необхідне покласти на відповідача сплату судового збору за позовними вимогами про стягнення аліментів у розмірі 487,20 грн. на користь держави. Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень суду у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: partial