Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. З врахуванням поданих в ході розгляду справи уточнених позовних вимог, заяву мотивує тим, що позивач та відповідач перебували з 06.08.1994 року по 17.01.2019 року у зареєстрованому шлюбі. У період перебування в шлюбі ними було збудовано житловий будинок в [ADDRESS] на земельній ділянці, призначеній для будівництва житлового будинку, яка рішенням Заборольської сільської ради від 25.01.2008 року №24/17 була передала в приватну власність [PERSON] , а рішенням від 25.01.2008 року №4/18 відповідачу надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку. Вказує, що в червні 2010 року переселились в будинок і з того часу постійно у ньому проживають, однак, відповідач відмовляється оформити право власності на спірний житловий будинок тим самий чинить їй перешкоди як співвласнику майна. На підставі наведеного, просить суд, провести поділ спільного майна подружжя, виділити їй Ѕ частину незавершеного будівництвом житлового будинку [ADDRESS] та стягнути судові витрати по справі. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 лютого 2019 року позовну заяву залишено без руху на підставі ст. 185 ЦПК України. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 лютого 2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 травня 2019 року зобов`язано КП «Волинське бюро технічної інвентаризації» виготовити технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна - спірного житлового будинку. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 червня 2019 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про залучення до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на щодо предмету спору - [PERSON] , [PERSON] . Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 червня 2019 року у даній справі призначено судову будівельно-технічну експертизу, зупинено провадження у справі на час проведення експертизи. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 листопада 2019 року у даній справі відновлено провадження у зв`язку з неможливістю виконання експертизи. Протокольною ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 грудня 2019 року закрито підготовче засідання у справі, призначено справу до судового розгляду. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, наведених в позовній заяві, уточненій позовній заяві. Просили суд позов задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали. Просили суд, відмовити в задоволенні позову. Щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, то представник відповідача просив відмовити у їх стягненні, оскільки, такі не підтвердженні належними доказами. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення. Судом встановлено, що сторони з 06 серпня 1994 року по 17 січня 2019 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Луцького міськрайонного суду від 17 січня 2019 року, яке набрало законної сили (а.с. 5, 49). За час шлюбу, на підставі рішення Заборольської сільської ради від 25.01.2008 року №24/17, [PERSON] передано в приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 20). Рішенням Заборольської сільської ради від 25.01.2008 року №4/18 відповідачу надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку (а.с. 7). У 2009 році на вищезазначеній земельній ділянці розпочато будівництво житлового будинку, а у червні 2010 року сторони переселились в будинок та почали там проживати. Вказані обставини визнані сторонами в судовому засіданні, а тому в силу вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню. Судом встановлено, що в експлуатацію будинок не був введений і право власності на нього не зареєстровано. Згідно даних технічного паспорту на об`єкт нерухомого майна по [ADDRESS] , виготовленого на виконання вимог ухвали суду від 24 травня 2019 року, спірний будинок є завершений будівництвом, однак, не прийнятий в експлуатацію, та має наступні характеристики: житловий будинок А-2, прибудова - а, веранда - а1, ганок - а2, загальною площею146,5 кв.м, житловою площею 80,9 кв.м (а.с. 72-77). За правилом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Презумція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно із ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Новостворене нерухоме майно набуває правовий режим житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Правовий аналіз ст.ст. 60, 63, 69 СК України та ст. 328, 331, 368, 372 ЦК України, дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 61-18964св18. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що спірне нерухоме майно збудоване подружжям під час перебування у шлюбі та за спільні кошти, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Будівництво закінчено, що підтверджується технічним паспортом на об`єкт нерухомого майна (а.с. 72-77) і спірне майно фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, а тому воно підлягає поділу між ними в рівних частинах, саме як будинковолодіння, а не сукупність будівельних матеріалів. З вищенаведених підстав, суд відхиляє доводи представника відповідача про необхідність поділу спірного майна як будівельних матеріалів. Доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, відповідачем не надано. Таким чином, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Крім того, з урахуванням положень ст.ст. 133-141 ЦПК України, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають понесені [PERSON] судові витрати, що складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи в розмірі 3027,66 грн., з яких: 1500 грн. - судовий збір за подання позовної заяви, 384,20 грн. - судовий збір за заявою про забезпечення доказів та 1143,46 грн. - оплата послуг по виготовленню технічного паспорту (а.с. 29-30, 61, 80). Разом з тим, не підлягає до задоволення вимога позивача щодо стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 6000 грн., з наступних підстав. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 810/795/18. Відтак, позивачем та її представником не надано належних доказів підтвердження витрат на правову допомогу. Зокрема, не надано належної, оформленої у встановленому законом порядку, квитанції до прибуткового касового ордера або платного доручення з відміткою банку, що свідчили б про оплату гонорару адвокату в розмірі 6000 грн. Крім того, надана ксерокопія витягу з журналу адвоката про надання послуг, також не є належним доказом підтвердження витрат на правову допомогу, оскільки , вона не завірена належним чином адвокатом Кобилинською Є.І. А тому, у вказаній вимозі слід відмовити за недоведеністю.

Outcome: approved