Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Франківського районного суду м.Львова з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням. Позовні вимог обгрунтовує тим, що їй на праві приватної власності належать нежитлові приміщення загальною площею 41,7 кв.м., які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу нежитлових приміщень від 03.11.2006 року. З 09.10.2003 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON] , який рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 23.02.2017 року було розірвано. Зазначає, що звернулась до Пустомитівського районного суду з позовом до відповідача про поділ спільного майна подружжя, однак станом на момент подання позову дана справа Пустомитівським судом Львівської області не розглянута. Оскільки, не зважаючи на те, що спірні нежитлові приміщення належать сторонам на праві спільної сумісної власності, розгляд справи про поділ майна подружжя Пустомитівським районним судом Львівської області не завершено,відповідач [PERSON] самовільно змінив вхідні замки до приміщень, чим створив перешкоди позивачу у користуванні ними. Враховуючи вищевикладене, просить суд зобов`язати відповідача не чинити перешкоди у користуванні нежитловими приміщеннями загальною площею 41,7 кв.м., які знаходяться за адресою: [ADDRESS] [PERSON] та передати їй примірники ключів від дверних замків даних приміщень. Позивач в судове засідання не з`явилась, однак від її представника надійшло до суду клопотання про розгляд справи без їх участі, позов підримуюьб в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, заяв про розгляд справи у його відсутності, про перенесення розгляду справи до суду не надходило. Відповідач відзив на позовну заяву у строк, встановлений ЦПК України, до суду не подала, а тому відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 56 ЦПК України у випадках, встановлених законом, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод, та інтересів інших осіб або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 09.10.2003 року до 23.02.2017 року. Шлюб розірвано рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 23.02.2017 року. Відповідно до договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 03.11.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Холявкою В.Я., зареєстрованого в реєстрі за №5629, позивачка [PERSON] є власником нежитлових півпідвальних приміщень, позначених в технічній документації цифрами 1, 2, 3, 4, загальною площею 41,7 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з відповіді, наданій [PERSON] №426/41/01/06/18 від 15.02.2018 року, остання зверталась у Франківський ВП ГУНП у Львівській області з приводу створення [PERSON] перешкод у доступі до нежитлового приміщення на [ADDRESS] . Також, з такої вбачається, що [PERSON] факту заміни замків не заперечував та пояснив, що усі спірні питання з приводу розподілу майна перебувають на розгляді у Пустомитівському районному суді Львівської області. Франківським ВП ГУНП у Львівській області роз`яснено [PERSON] право на звернення до суду з позовом в порядку цивільного судочинства про усунення перешкод у користуванні нежитловими приміщеннями. Згідно зі ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону або рішення суду. Вирішуючи питання про те, які норми норм матеріального права підлягають застосуванню при вирішенні даного спору, суд виходить із того, що спір виник з-приводу права користування майном, яке перебуває у приватній власності, а тому застосуванню підлягають відповідні норми ЦК України. У свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У пункті 34 Постанови Пленум ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року зазначено, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник на підставі статті 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном. Розглядаючи даний спір, суд виходить із того, що право спільної сумісної власності сторін по справі на даний час ніким не спростовано, спільне майно подружжя не розподілено, а тому позивач є законним співвласником спірних приміщень. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачу як співвласнику спірного майна, належить право володіння, користування та розпорядження цим майном, що становить зміст його права власності, а тому, позбавлення одного з трьох складових цього права є незаконним, так як право власності є непорушним (ст. 321 ЦК України). Як роз`яснено у п. 33 Постанови ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року, відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Враховуючи той факт, що позивачка довела суду, що вона є власником вищевказаних нежитлових приміщень, відповідачем не заперечується факт заміни замків у таких, суд дійшов висновку, що у даному випадку має місце порушення права користування майном позивача і таке право підлягає судовому захисту. На підставі п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути суму сплаченого ним судового збору згідно квитанції № 25286 від 05.03.2018 року.

Outcome: approved