Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Шишацького районного суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа УДМС України в Полтавській області про усунення перешкод в користуванні житлом, визнання відповідачів такими, що втратили право користування належним позивачу житлом та їх виселення. В зв'язку з отримання другим з відповідачів в ході розгляду справи паспорту на ім'я [PERSON] ухвалою суду від 03 квітня 2015 року змінено його анкетні данні в частині прізвища з «[PERSON]» на «[PERSON]». Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала наступним. Позивач є власником домоволодіння по [ADDRESS]. 01 листопада 2007 року на прохання [PERSON] вона дала дозвіл на її реєстрацію у вказаному приміщенні. 16 червня 2011 року позивач уклала з [PERSON] договір найму частини вказаного житлового приміщення строком на п'ять років. Маючи намір продати вказане житло, позивач 20 вересня 2014 року направила [PERSON] вимогу про розірвання договору найму та звільнення житла в строк на 10.10.2014 року. Незважаючи на вказану вимогу відповідач [PERSON] житло не звільнив та 11.10.2014 року перешкоджав позивачу зайти до належного їй будинку, відмовлявся звільнити його. 04 листопада 2014 року на ім'я відповідачів була направлена повторна вимога про звільнення будинку та зняття з реєстраційного обліку, яка ними також виконана не була. Так, 17.11.2014 відповідачі перешкоджали позивачу увійти до належного їй будинку, відмовились звільнити житловий будинок та передати ключі від нього. Факт проживання та реєстрації відповідачів у належному позивачу будинку позбавляє її розпоряджатись належним нерухомим майном чим порушує її права власника. В зв'язку з викладеним позивач звернулась до суду за захистом свого порушеного права власності на вищевказане житло. В судовому засіданні позивач, заявлені нею позовні вимоги підтримала в повному обсязі та надала суду пояснення аналогічні викладеним ним у позовній заяві. Відповідаючи на питання пояснила, що після смерті матері, в 2007 році дійсно мала намір продати успадкований житловий будинок по [ADDRESS] гр. [PERSON] та її цивільному чоловіку [PERSON] Між ними була досягнута домовленість про те, що покупець передасть відразу 4500 грн., що й було зроблено [PERSON], а решту у розмірі 1700 грн., покупець обіцяла передати згодом. Після оформлення позивачем успадкованого будинку на своє ім'я сторони мали намір укласти договір його купівлі-продажу. Земельну ділянку під житловим будинком вона оформила на своє ім'я в 2009 році, а сам будинок - в 2013 році. В жовтні 2007 року відповідачі [PERSON] та [PERSON] вселились з дозволу позивача в її будинок, але як стверджує позивач, на правах не власників чи членів сім'ї, а на правах наймачів вказаного житла до оформлення документів щодо його продажу. На прохання [PERSON] позивач зареєструвала її у власному будинку, звернувшись з відповідною заявою до Великоперевізької сільської ради Шишацького району Полтавської області, при цьому мова йшла лише про тимчасову реєстрацію строком на 5 років, а відповідні документи для проведення реєстрації були заповнені нею під диктовку секретаря сільської ради. В серпні 2011 року позивач уклала з [PERSON] догорів найму житлового приміщення строком на 5 років. Лише в 2012 році по закінченню п'ятирічного строку позивач дізналась, що відповідач [PERSON] була зареєстрована в її будинку на постійній основі. Крім того в цьому ж році їй стало відомо, що відповідачі без її дозволу замінили замки на вхідних дверях. Повідомила, що до теперішнього часу залишок обумовленої в 2007 році суми за будинок у розмірі 1700 грн. відповідачі їй не сплатили, на даний час вона має намір продати вказаний будинок за 40000 грн. реальному покупцю, продавати його відповідачам за раніше обумовлену суму відмовляється, через тривалі терміни несплати ними обумовленої суми та суттєве подорожчання нерухомості на даний час. Покупець будинку поставив категоричну умову щодо відсутності у будинку на час його придбання зареєстрованих та проживаючих осіб. Про намір продати вказаний будинок позивач неодноразово як в письмовій та усній формі повідомляла відповідачів, крім того просила звільнити будинок та передати їй ключі від нього, але її вимоги залишились проігнорованими позивачами, які в категоричній формі відмовляються залишати будинок не допускають в середину позивача. Також не надають позивачу можливості користуватись належною їй присадибною ділянкою. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] та їх представники позов не визнали з огляду на його безпідставність. Відповідачі зазначили, що незважаючи на наявність у позивача [PERSON] правовстановлюючих документів на будинок також вважають себе повноправними власниками та користувачами спірного будинку, оскільки придбали його, що ще в 2007 році, зробили в ньому ремонт, провели відповідні комунікації та впорядкували прилеглу територію проти чого позивач не заперечувала. При цьому вина у тому, що не було вчасно укладено договір купівлі-продажу будинку лежить виключно на позивачі, яка вчасно не оформила спадщину на своє ім'я. Крім того зазначили, що вся сума за будинок була ними сплачена, ще в 2007 році [PERSON] при цьому 4500 грн. під письмову розписку, 1500 грн. без складання підтверджуючих документів, а решта спрямована на погашення заборгованості за комунальні послуги у даному будинку. В 2013 році [PERSON] намагалась дати позивачу 13000 грн. для належного оформлення документів на будинок, але остання від цього відмовилась. У спірний житловий будинок відповідачі вселились у вересні 2007 року. При реєстрації відповідача [PERSON] у спірному будинку мова відразу йшла про постійну реєстрацію. Інший відповідач [PERSON] був зареєстрований в будинку лише в 2001 році, після того як знявся з реєстрації за попереднім місцем проживання. При цьому в сільській раді наполягли на укладанні строкового договору найму житлового приміщення. Підтвердили факт заміни замків на вхідних дверях через непрацездатність попередніх замків, але стверджували що позивач була поінформована про вказаний факт. Незважаючи на отриманні від позивача вимоги звільнити будинок та передати їй ключі, виконувати вказані вимоги відмовляються в категоричному порядку: [PERSON] в зв'язку з тим, що проживає в ньому з 2007 року та зареєстрована на постійній основі, а [PERSON] щонайменше до закінчення терміну дії договору найму (16.06.2016 року). Представник третьої особи - УДМС України в Полтавській області в судове засідання не з'явився, надіслав заяву про розгляд справи без його участі у вирішенні спірного питання поклався на розсуд суду. Заслухавши пояснення сторін, допитавши в судовому засіданні свідків, ознайомившись з матеріалами справи, дослідивши та оцінивши письмові докази в їх сукупності та взаємозв'язку, в тому числі рішення Апеляційного суду Полтавської області від 07 серпня 2014 року винесене у спірних правовідносинах, яке набрало законної сили, а отже в силу ст. 61 ЦПК України встановлені у ньому обставини не потребують доказування, суд встановив наступні факти та супроводжуючі їх правовідносини. Шляхом прийняття спадщини після смерті [INFO] своєї матері - [PERSON] позивач [PERSON], як колишній член колгоспного двору, з врахуванням належної їй частки у спільному сумісному майні, набула права власності в цілому на домоволодіння по [ADDRESS]. Право власності на вищевказане нерухоме майно було визнане за позивачем [PERSON] рішенням Шишацького районного суду Полтавської області від 25 листопада 2013 року, яке набрало законної сили 13 грудня 2013 року (а.с.17) та зареєстровано відповідним чином 27 січня 2014 року, що підтверджується витягом № 16778651 від 27.01.2014 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.12). Вказаний житловий будинок розташований на житловій ділянці площею 0,2га, яка на праві приватної власності також належить позивачу [PERSON], що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданим 14 січня 2010 року на підставі рішення від 10.09.2009 20 сесії 5 скликання Великоперевізької сільської ради Шишацького району Полтавської області (а.с.14). З матеріалів справи встановлено та не заперечується сторонами, що 19.09.2007 року [PERSON] надала [PERSON] письмову розписку про те, що продає спадщину своєї матері [PERSON] по [ADDRESS] і що взяла від неї гроші в сумі 4500 грн. (а.с.96). При цьому договір-купівлі продажу сторони не укладали, право власності [PERSON] на дане домогосподарство не оформлювали, а їх домовленості про подальше укладання договору купівлі-продажу носили усний характер та в письмовій формі відображені не були. Заперечення представника відповідачів [PERSON] про те, що вказана розписка є по суті договором про наміри або попереднім договором купівлі-продажу житлового будинку суд до уваги не приймає, оскільки відповідно до вимог ст.ст. 635, 657 ЦК України вказаний договір повинен укладатись у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, що сторонами дотримано не було. Сторонами не заперечується, що відповідачі вселились у спірний житловий будинок в вересні-жовтні 2007 року з дозволу [PERSON], натомість з пояснень [PERSON] та свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] вбачається, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] були відразу вселені в будинок в якості наймачів, а реєстрація відповідача [PERSON] у вказаному будинку на постійній основі стала наслідком неналежного виконання своїх обов'язків працівниками Великоперевізької сільської ради (а.с. 97, 102-103). Інша позиція міститься в поясненнях відповідачів та свідків [PERSON], [PERSON] про те, що відповідачі вселились до будинку в якості майбутніх господарів, а не наймачів. В той же час на підставі наявних доказів суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] була вселена в спірний житловий будинок не в якості наймача, а на постійній основі про, що зокрема свідчить факт написання позивачем [PERSON] вищевказаної письмової розписки про намір продати будинок та отримання від [PERSON] коштів; факт того що договір найму між вказаними особами не укладався та умови найму житлового будинку в тому числі орендна плата не обговорювались; те, що при написанні заяви до сільської ради про реєстрацію [PERSON] позивач [PERSON] не зазначила про правовий стан наймача житла у вищевказаної особи та не обумовила тимчасовий характер реєстрації останньої. Також вказаний факт встановлений рішенням апеляційного суду Полтавської області від 07 серпня 2014 року, яке набрало законної сили (а.с. 35-36). В той же час суд приходить до висновку про те, що між позивачем та відповідачем [PERSON] склався зовсім інший характер правовідносин з приводу користування останнім спірним житловим будинком, а саме як між власником житла та його наймачем. Так, останній не був зареєстрований у спірному житловому будинку на постійній основі та з його слів та пояснень іншого відповідача [PERSON] був зареєстрований за попереднім місцем проживання до 2011 року, грошей за покупку будинку позивачу [PERSON] згідно наданої нею розпискою не передавав (а.с. 69 зворотній бік). 16 червня 2011 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір найму житлового будинку за адресою: [ADDRESS] строком на 5 років, на підставі якого останнього було зареєстровано у вказаному житловому будинку до закінчення строку дії даного договору (а.с.13, 69). Не заперечується сторонами та підтверджується показаннями свідків факт того, що відповідачі замінили замки на вхідних дверях будинку, в період з 2007 по 2008 рік зробили у ньому ремонт, провели відповідні комунікації та впорядкували прилеглу територію. В 2014 році позивач [PERSON] вирішила продати належний їх житловий будинок по [ADDRESS] та розмістила відповідні об'яви у друкованих виданнях, що не заперечується сторонами та підтверджується поясненнями більшості допитаних в судовому засіданні свідків. З пояснень позивача та свідка [PERSON] судом встановлено, що на даний час на вказаний житловий будинок існує реальний покупець, яка обов'язковою умовою ставить відсутність у будинку на час укладання договору його купівлі-продажу зареєстрованих та проживаючих осіб. 20 вересня 2014 року відповідачу [PERSON] позивачем направлено письмову вимогу, в якій остання, посилаючись на п. 2 примітки договору найму спірного житлового будинку, просила останнього звільнити житло до 10.10.2014 року (а.с.4). 04 листопада 2014 року аналогічна вимога про звільнення до 16.11.2014 року спірного житлового будинку в зв'язку з наміром його продажу направлена позивачем обом відповідачам [PERSON] та [PERSON] (а.с.5). Надані стороною позивача в якості доказів своїх вимог акти про невиконання відповідачами її вимог по виселення з будинку (а.с.6-9) суд вважає неналежними доказами та до уваги не приймає оскільки з пояснень сторін та показань свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] судом встановлено, що наявна у актах інформація не відповідає дійсним фактичним обставинам, а окремі з них підписані особами, що не були безпосередніми учасниками відображених у актах подій. Натомість самі відповідачі не заперечують того факту, що не передали позивачу ключі від замінених замків, отримували письмові та усні вимоги позивача про звільнення будинку в зв'язку з наміром останньої продати його, які на час розгляду справи не виконали та виконувати не збираються, що також підтверджується поясненнями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Відповідно до приписів ст. 41 Конституції України та ст.ст. 316, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може протиправно бути позбавлений його права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В той же час такий спосіб усунення перешкоди у користуванні та розпорядженні житлом, як виселення особи з житлового приміщення не є цивільно-правовою категорією та може бути застосовано лише у відповідності до норм Житлового Кодексу України. Так, згідно ч.ч. 4-5 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Виселення з житла у нормах ЦК України передбачене, проте належним чином закріплено та деталізовано лише в ЖК України зокрема у ст. 109 цього Кодексу. Випадки виселення громадян із наданням іншого житлового приміщення передбачені ст.ст. 110-115 ЖК України. В інших випадках виселення громадян проводиться без надання іншого житлового приміщення відповідно до вимог ст.ст. 116, 157, 169 ЖК України. Незважаючи на те, що національним та міжнародним законодавством гарантується захист права власності, ним же гарантується захист житлових прав. Так ст. 47 Конституції України гарантується право на житло. Стаття 319 ЦК України, якою визначаються основи здійснення права власності, передбачено, що власність також зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства (ч.ч. 4-5). Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Зокрема у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Сase of Кryvitska and Кryvitskyy v. Ukraine), яке набуло статусу остаточного 02 березня 2011 року Європейським судом з прав людини визнано порушенням п. 8 Конвенції факт визнання за позовом держави національним судом недійним договору найму житла та виселення наймачів житла, які добросовісно уклали договір найму та вважались законними наймачами протягом значного часу, сплачуючи витрати на утримання, ремонт майна та інші обов'язкові платежі, оскільки не був встановлений баланс між інтересами родини наймачів та фінансовими інтересами власника житла в особі держави в одержанні максимального доходу від продажу об'єкта нерухомості. При цьому суд в цьому та інших своїх рішеннях неодноразово констатував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами житлового кодексу України» передбачено перелік обставин, наявність яких надає суду можливість встановити факт набуття права користування житловим приміщенням для осіб, які вселились до наймача. На думку суду вказані обставини також можуть бути розповсюджені на відносини пов'язані з користуванням житловим приміщенням, що належить особі на праві приватної власності. Так, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок для вселення таких осіб, зокрема: чи була згода на це членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному житловому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість час їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, і наймачем певний порядок користування житловим приміщенням. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] правомірно вселилась до спірного житлового будинку восени 2007 року саме з дозволу позивача [PERSON] та за заявою останньої зареєстрована з 06.11.2007 по теперішній час у вказаному житловому будинку на постійній основі (а.с.70). При цьому, незважаючи на відсутність на час вселення відповідача до будинку договору його купівлі-продажу між сторонами, [PERSON] вважала себе майбутнім власником та повноправним користувачем будинку з огляду на те, що передала позивачу [PERSON] під розписку 4500 грн. в якості оплати за будинок. Про це зокрема свідчать факти укладання відповідачем [PERSON] від свого ім'я, як власника будинку договорів про надання послуг за водо-, електро- та газопостачання, сплата нею податку за землю та відповідних комунальних послуг (а.с. 98-101). Відповідач не має іншого житла, прожила у вказаному житловому будинку постійно на протязі більше 7 років, здійснила у ньому ремонт, провела відповідні комунікації та впорядкувала прилеглу територію. При цьому на час вселення в будинок договір найму між [PERSON] та [PERSON] не укладався, сплата останньою орендних платежів за найом житлового приміщення сторонами не обумовлювалась. Враховуючи те, що відповідач [PERSON] не є наймачем спірного житлового будинку, єдиною законною підставою для її виселення може бути сукупність обставин, передбачених ст.ст. 116, 157 ЖК України. Так, згідно ч. 1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Натомість судом встановлено, що відповідач [PERSON] не здійснює руйнування чи псування житлового приміщення, використовує його виключно за призначенням, нею дійсно неодноразово допускались випадки перешкоджання позивачу користуватись належним їх будинком, що може бути розцінено, як порушенням правил співжиття та обставиною, що робить неможливим для інших (в тому числі для власника) проживання в одному будинку, але жодні заходи запобігання чи громадського впливу до відповідача не застосовувались, а отже передбачені у ст. 116 ЖК України підстави для виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення відсутні. Крім того судом встановлено, що позивач [PERSON] має інше житло, а необхідність виселення позивачів викликана лише її бажанням продати вказаний будинок покупцю, який обов'язковою умовою купівлі-продажу зазначає відсутність у будинку на час його продажу мешканців та зареєстрованих осіб. Натомість згідно чинного законодавства наявність вищевказаних обставин не є перешкодою для укладання сторонами договору купівлі-продажу житлового будинку. В той же час відповідно до вимог ст. 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї (чи інших осіб). Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2011 року у справі № 6-158цс14. Також суд не погоджується з доводами сторони позивача про наявність на час розгляду справи реального покупця спірного будинку в зв'язку з тим, що при пошуку покупців будинку позивачем [PERSON] не виконані вимоги ст. 777 ЦК України оскільки не розглядалась можливість продажу житлового будинку відповідачам або одному з них, які в силу вищевказаної правової норми мають переважне право перед іншими особами на його придбання. Суд при вирішенні спору не враховує доводів сторони позивача проте, що реєстрація відповідача [PERSON] була проведена з порушеннями, а саме позивача було зареєстровано за спірною адресою 06.11.2007 року в той час, які рішення про дозвіл на таку реєстрації прийнято Великоперевізькою сільською радою лише 21.11.2007 року (а.с.70 зворотній бік, а.с. 103). По перше будь-яка вина відповідача, на думку суду, у цьому відсутня та може лежати виключно на працівниках органів влади та місцевого самоврядування. Станом на час розгляду справи та винесення судового рішення реєстрація відповідача [PERSON] не скасована, а її неправомірність навіть не була оскаржена. Крім того у своїй постанові від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» Пленум Верховного Суду України зазначив, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. На підставі всього вищевикладеного суд приходить до висновку про те, що звернення позивача [PERSON] до суду із вимогою про виселення відповідача [PERSON] із належного позивачу житлового будинку не є адекватним засобом захисту порушеного права позивача, не ґрунтується на нормах закону, а отже позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. З приводу позовних вимог про виселення з належного позивачу житлового будинку відповідача [PERSON] суд дійшов наступного висновку. Як вже зазначалось судом, 16 червня 2011 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір найму житлового будинку за адресою [ADDRESS] строком на 5 років. Згідно ст. 158 ЖК України наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму. Отже незважаючи на час, підстави та умови вселення відповідача [PERSON] до спірного житлового будинку, уклавши восени 2007 року даний строковий догорів найму житлового будинку, він погодився зі своїм правовим статусом наймача житла та викладеними у тексті договору його умовами. У даному договорі відсутні посилання на обов'язки наймача сплачувати оренду плату за будинок, вартість комунальних послуг та строки сплати за користування ними, зобов'язання безперервно проживати у житловому приміщенні на протязі певного періоду часу, натомість договором передбачена можливість його одностороннього розривання після попередження іншої сторони не менш ніж за 15 днів до цього (п. 2 примітки) ( а.с.13). На думку суду, з огляду на те, що однією з засад цивільного судочинства є свобода договору (ст.ст. 6, 627 ЦК України) надсилання позивачем [PERSON] відповідачу [PERSON] вимог від 20.09.20014 про звільнення будинку до 10.10.2014 року та від 04.11.2014 про звільнення будинку до 16.11.2014 року, отримання яких останній не заперечує, є належним та вчасним попередження про намір розривання договору найму спірного житлового будинку в односторонньому порядку, відповідає умовам вказаного договору зокрема п. 2 примітки та не суперечить вимогам ст.ст. 651, 654 ЦК України, ст. 168 ЖК України щодо підстав та форми розірвання договору найму житла оскільки така підстава для розірвання прямо передбачена текстом самого договору. Згідно ст. 169 ЖК України у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов'язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Зважаючи на те, що договір найму житлового приміщення було розірвано за ініціативною власника, яка неодноразово направляла наймачу вимоги про звільнення належного їй житла, які були ним проігноровані шляхом категоричної відмови звільнити житлове приміщення, суд приходить до висновку про наявність підстав для виселення відповідача [PERSON] зі спірного житлового будинку в судовому порядку без надання іншого житлового приміщення, а отже позовні вимоги в цій частині є законними та обґрунтованими. Суд не знаходить можливим задовольнити позовні вимоги про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування спірним житлом оскільки відповідно до вимог ст. 71-72 ЖК України та ст. 405 ЦК України такими можуть бути визнані лише особи, які на протязі певного періоду часу не проживають у житловому приміщенні, право на користування яким вони мають. На думку суду вимоги про виселення позивачів та визнання їх такими, що втратили право користування житлом не є органічно поєднаними між собою, оскільки виселення з житла застосовується судом у разі позбавлення особи права власності на житло або права на користування житлом, а не визнання особи такою, що втратила право на користування житлом. В останньому випадку суд лише констатує у своєму рішенні даний факт, який вже відбувся сам по собі, а отже виселення особи, яка втратила право користування житлом не потребується. Підставою ж для зняття [PERSON] з реєстраційного обліку підрозділами ДМС України відповідно до вимог ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є винесення судом рішення про його виселення, а отже визнання його додатково таким, що втратив право користування даним житлом не потребується. Судові витрати у справі становлять 2744,00 гр. з яких 244,00 сплачений позивачем судовий збір (а.с.1) та 2500,00 грн. кошти сплачені за послуги адвоката (а.с. 18-19), що на думку суду, з огляду на час протягом якого адвокат фактично була занята у судовому процесі, відповідає вимогам Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд розподіляє судові витрати пропорційно до задоволених вимог та вважає необхідним стягнути 1/2 частину їх розміру з відповідача [PERSON] На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial