Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовною заявою, в якій просить визначити наступний порядок користування житлового будинку, що розташований за адресою Львівська область, Бродівський район, с. Заболотці, вул. Січових Стрільців 9: в її користування виділити наступні кімнати та приміщення: І - коридор площею 11 кв. м., II коридор площею 8,7 кв. м., III підсобні площею 8,8 кв. м., 1-7 житлову кімнату площею 12,1 кв. м, 1-6 житлову кімнату площею 15,3 кв. м., коридор 1-1 площею10,6 кв. м., п - підвал площею 21,7 кв. м.; у користування [PERSON] виділити наступні приміщення та кімнати: 1-2 кухню площею 11,2 кв. м., 1-3 підсобну площею 3,6 кв. .м., 1-4 санвузол площею 3,2 кв. м., 1-5 житлову кімнату площею 20 кв. м. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала, просить суд його задоволити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні вимоги позивача заперечили. Взявши до уваги пояснення позивача, відповідача, свідків, дослідивши представлені суду документи, зясувавши обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши усі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст. 3 ЦПК України захисту в судовому порядку підлягає порушене право особи. Частиною 1 ст. 16 ЦК України визначено право особи звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб і, залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Із змісту ст. 10, 60 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони ті інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч. 1, 2 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст. 391 ЦК України, ст.9 ЖК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статті 150, 156 ЖК України передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У відповідності до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову. Встановлено, що позивачу [PERSON] належить ? частка у праві власності на будинковолодіння по вул. Січових Стрільців 9 в с. Заболотці Бродівського району Львівської області. Інша ? частка у праві власності на це будинковолодіння належить відповідачу [PERSON]. Будинковолодіння складається з одноповерхового житлового будинку, житлова площа якого становить 76,00 кв. м., а загальна 104,5 кв. м., сараю, літньої кухні, гаража. Між співвласниками будинку тривалий час існують неприязні відносини. Частиною будинку постійно користується лише позивач, а відповідач чи члени її сім»ї частиною будинку не користуються, близько п»яти років не проживають у ньому. В межах цивільної справи № 2-58/12 за позовом [PERSON] про реальний поділ даного будинку судом було призначено будівельно-технічну експертизу та, відповідно, експертом виконано Висновок № 1397/ 1434 від 28.09.2012 року про реальний поділ будинку, яким запропоновано два варіанти розподілу будинку з умовою його переобладнання та перепланування. Проте, реального поділу будинку не проведено. Суду сторонами не представлено жодних доказів того, що будинок переплановано чи переобладнано згідно з пропозиціями експерта. Позивач просить встановити порядок користування житловим будинком згідно варіанту № 1, запропонованого експертом у вищезгаданому висновку, для того, щоб мати можливість оформити субсидію на оплату комунальних послуг виключно за ту частину житлового будинку якою вона дійсно користуюся. Стверджує, що добровільно укласти подібний договір з відповідачкою по справі вона не може. Відповідач заперечує вимоги позивача і просить дозволити користуватися іншою частиною будинку, ніж пропонує позивач, тобто встановити порядок користування згідно варіанту № 2, запропонованого експертом у висновку № 1397/1434 від 28.09.2012 року. На думку суду, при вирішенні даного спору необхідно врахувати правову позицію 6-1500цс15, якою визначено, що у випадку, коли спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у звязку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. За таких обставин, суд не вправі виділити в користування сторонам спору в натурі частки, запропоновані у Висновку будівельно-технічної експертизи № 1397/1434 від 28.09.2012 року, так як він стосується реального поділу житлового будинку лише за умови його переобладнання та перепланування.

Outcome: dismissed