Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом та просить суд визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме будинком № 6, що розташований по вулиці Пушкіна у с. Вербовець Катеринопільського району Черкаської області. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що відповідач починаючи з січня місяця 2011 року за даною адресою фактично не проживає, що викликає певні труднощі зі сплатою комунальних послуг, які нараховуються в надмірному розмірі. Відповідач позовні вимоги позивача не визнав повністю та просить в позові відмовити, оскільки він є співвласником частини будинковолодіння, так як він був придбаний коли вони перебували в шлюбі, в будинку є його майно, іншого місця проживання він не має. Також відповідач [PERSON] надав до суду заперечення проти позову від 28.12.2016 року в якому просить суд у задоволенні позову відмовити. Заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 3, 15 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. [PERSON] розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В судовому засіданні встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позивач згідно договору купівлі-продажу ВСІ № 686208 від 15.09.2005 року придбала домоволодіння, що розташоване за адресою: с. Вербівець, вул. Пушкіна, 6, Катеринопільського району Черкаської області (а. с. 4). Згідно рішення Катеринопільського районного суду від 14.02.2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а. с. 5). В судовому засіданні було встановлено, що відповідач дійсно буває тимчасово відсутній за місцем своєї реєстрації за адресою: с. Вербівець, вул. Пушкіна, 6, Катеринопільського району, Черкаської області однак з поважних причин. А саме знаходиться на роботі в смт. Катеринопіль та на даний час орендує житлове приміщення і там на даний час проживає. В будинковолодінні в с. Вербівець, вул. Пушкіна, 6, Катеринопільського району, Черкаської області знаходяться речі та майно [PERSON] В судовому засіданні дані факти не заперечував та не спростував і сам позивач. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позивачем не надано суду належні та допустимі докази того, що відповідач не проживає у вищевканому будинку, те що він не приймає участі в його утриманні та те, що він перешкоджають позивачеві користуватися та розпоряджатися будинком на власний розсуд. Крім того, до матеріалів справи не надано жодного доказу в підтвердження нарахування надмірних комунальних послуг. Встановленим судом фактам відповідають правовідносини, які регулюють питання власності, питання набуття і втрати права на користування житловим приміщенням. Вказані правовідносини регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Житловим кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Так, згідно з ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно з ст.ст. 71, 72 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або члена його сім'ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено право на вільне володіння майном. Відповідно до вказаної статті Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 214 ЦПК України, рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини першої ст. 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи (ч.1 ст. 64 ЦПК України). Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10, ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На позивача покладений обов'язок довести в суді ті обставини, що позивач уповноважений звертатися до суду з відповідним позовом і відповідно, що є підстави до застосування до спірних правовідносин відповідних положень цивільного законодавства України. Тобто, відповідно до вимог ст.10 ЦПК України позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. 57-59 ЦПК України, зазначені нею обставини. Однак таких доказів вона не надала і не ставила питання в судовому засіданні про їх витребування. Таким чином, при викладених обставинах, у зв'язку з тим, що позивач не довів тих обставин, на які він посилається в своїй позовній заяві - позов не підлягає задоволенню. На підставі ст.ст. 41, 55 Конституції України, ст. 405 ЦК України, ст.ст. 71, 72 ЖК України та

Outcome: dismissed