Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до Управління податкової міліції ДПА України про звільнення майна з під арешту та усуненні перешкод у користуванні майном. В обґрунтування позову зазначила, що постановою старшого слідчого в ОВС слідчого управління податкової міліції ДПА України Пасюкова В.В. від 14.01.2011 року було накладено арешт на належне їй майно, зокрема квартиру за адресою [ADDRESS], як на спільне майно подружжя, з тих підстав, що в провадженні Управління податкової міліції ДПА України перебуває кримінальна справа №69-107 по обвинуваченню чоловіка позивача [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч.5 ст. 27, ч.5 ст. 191 КК України. Водночас. Позивач зазначає, що до кримінальної справи №69-107 жодного відношення вона не має, оскільки вказана квартира позивачеві подарована, таким чином не має статусу спільного майна подружжя. Вважає, що накладений арешт порушує її права, як власника, з огляду на що звернулася до суду з вказаним позовом, відповідно до якого просила суд усунути перешкоди в користуванні квартирою за адресою [ADDRESS] шляхом скасування накладеного арешту. Представник позивача надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності та зазначив, що поти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, відповідно до законодавства. За таких обставин суд ухвалив проводити заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом достовірно встановлено, що позивач [PERSON] та [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі з 01.12.2001 року, що підтверджується Свідоцтвом про одруження Серія [NUMBER] від 01.12.2001 року. Відповідно до ст.. 125 КПК України від 1960 року, слідчий за клопотанням цивільного позивача або з своєї ініціативи зобов'язаний вжити заходів до забезпечення заявленого в кримінальній справі цивільного позову, а також можливого в майбутньому цивільного позову, склавши про це постанову. В справах про злочини, за які кримінальним законом передбачена конфіскація майна, слідчий зобов'язаний вжити необхідних заходів до забезпечення виконання вироку в частині можливої конфіскації майна, склавши про це постанову. Відповідно до ст.. 126 КПК України від 1960 року, забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт. Постановою старшого слідчого в ОВС слідчого управління податкової міліції ДПА України Пасюкова В.В. від 14.01.2011 року було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно [PERSON], як на спільне майно подружжя, з тих підстав, що в провадженні Управління податкової міліції ДПА України перебуває кримінальна справа №69-107 по обвинуваченню її чоловіка [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч.5 ст. 27, ч.5 ст. 191 КК України. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Як встановлено з Договору дарування від 22.04.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі за №771, [PERSON] було подаровано [PERSON] квартиру за адресою [ADDRESS]. 26.04.2010 року право приватної власності [PERSON] на вказану квартиру зареєстровано Київським містким бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна за реєстровим №776/33475. Таким чином, вбачається, що слідчим було накладено арешт на належне позивачеві майно, зокрема квартиру за адресою [ADDRESS], як не таке, що має статус спільного майна подружжя. Водночас, вказана квартира є особистою власністю позивача, що підтверджується матеріалами справи. Положеннями ст.. 126 КПК України від 1960 року передбачається можливість забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації в рамках кримінальної справи шляхом накладення арешту на майно, що належить обвинуваченому чи підозрюваному або особам, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, разом з тм, позивач [PERSON] обвинуваченою чи підозрюваною в рамках кримінальної справи № 69-107 не є, також вона не несе матеріальну відповідальність за дії свого чоловіка. Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 321 передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог ч.1 ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 155 Житлового кодексу України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Відповідно до Постанови Пленуму ВС України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що приватна власність громадян, як одна з рівноправних форм власності охороняється законом, її захист здійснюється судом. Таким чином, судом встановлено, що накладений на майно позивача арешт, зокрема і арешт квартири за адресою [ADDRESS], здійснений без достатніх на те підстав, оскільки вказане майно не має статусу спільного майна подружжя та є приватною власністю [PERSON], таким чином, має місце порушення прав позивача як власника. Враховуючи викладене, оскільки обставини, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, знайшли підтвердження в ході розгляду справи, враховуючи, що відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляд справи, заперечень на позовну заяву не надав, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved