Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до Дочірнього підприємства «Тернопільський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та інших виплат. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вона працювала на роботі в ДП «Тернопільський облавтодор» в особі філії «Лановецький райавтодор» дочірнього підприємства «Тернопільський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія» «Автомобільні дороги України» до 08 липня 2019 року. В день звільнення їй було нараховано розрахункові кошти (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку) в розмірі 29848,19 гривень, заробітна плата за лютий-червень 2019 року в розмірі 19734,74 гривень. Однак, усі нараховані суми по даний час залишилися невиплаченими відповідачем. За вказаних обставин просить стягнути із відповідача на її користь суму нарахованої, але не виплаченої на день звільнення заробітної плати та інших виплат в розмірі 49582,93 гривень, а також середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку у розмірі 39962,88 гривень. Ухвалою суду від 24 грудня 2019 року відкрито провадження у даній справі. Представник позивача адвокат Вальчук М.В. будучи належно повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилась, однак подала до суду заяву, в якій просить розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений судом належним чином, відзиву на позов не подав, про поважність причин неможливості прибуття його в судове засідання суд не повідомив. Тому суд вважає за можливе розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів та постановлення заочного рішення, оскільки, щодо заочного вирішення справи не заперечує представник позивача. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав: Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Судом встановлено, що позивач [PERSON] 05.03.2002 року була прийнята на роботу до ДП «Тернопільський облавтодор» в особі філії «Лановецький райавтодор» дочірнього підприємства «Тернопільський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія» «Автомобільні дороги України», в подальшому 04.06.2002 року була переведена на посаду головного інженера, з 31.01.2008 року переведена на посаду начальника виробничо-технічного відділу, з 20.02.2012 року переведен на посаду провідного інженера де пропрацювала до 08.07.2019 року. Вказане стверджується записами у трудовій книжці позивача виданій 11.11.1974 року. Позивача [PERSON] звільнено з роботи з 08 липня 2019 року у зв`язку з припиненням (реоргагнізацією) діяльності філії Лановецький райавтодор» згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до Довідки № 101 від 07 серпня 2019 року виданої філією «Лановецький райавтодор» дочірнього підприємства «Тернопільський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія» «Автомобільні дороги України», при звільненні [PERSON] 08 липня 2019 року їй було нараховано розрахункові кошти, з яких: (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, вихідна допомога) в сумі 37544,89 гривень; а також заробітна плата з січня по червень 2019 року включно в сумі 27092,30 гривень. Усі нараховані суми на 07 серпня 2019 року є невиплаченими вищестоящим ДП «Тернопільський облавтодор». Як вбачається з матеріалів справи, згідно інформації, наданої філією «Лановецького райавтодор», станом на 07 жовтня 2019 року [PERSON] невиплачено заборгованість по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, вихідну допомогу становить - 29848,19 гривень; а також заробітна плата з лютого по червень 2019 року включно в сумі 19734,74 гривень. Згідно листа ДП «Тернопільський облавтодор» від 24.09.2019 року, заборгованість [PERSON] , як працівника філії «Лановецького райавтодор» відповідно до передавального балансу становить 51421,23 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Стаття 116 КЗпП України зазначає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до роз`яснень, які містяться у пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст. 83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей (ст.182-1 КЗпП), тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Якщо працівник з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст. 238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. За таких обставин, суд вважає, що права та інтереси позивача були порушенні відповідачем, і вказані порушенні права та інтереси підлягають захисту судом шляхом стягнення з Дочірнього підприємства «Тернопільський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», на користь позивача суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та інших виплат в розмірі 49582,93 гривень ( в межах заявлених позовних вимог ), з врахуванням установлених законодавством України податків та зборів. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27.03.2013 року у справі № 6-15цс13) В п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Порядок здійснення відповідних розрахунків визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Як вбачається з правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ( постанова у справі № 6-64 цс 13 від 03.2013 року) згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Пунктом 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі Порядок) передбачено, що після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюються нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчисляється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2012 року та від 11 червня 2014 року. Час затримки належних позивачці сум, як звільненому працівнику з 08 липня 2019 року, складає період з 09 липня 2019 року і по день ухвалення рішення 10 лютого 2020 року, а саме 150 робочих днів. Судом з`ясовано, що розмір середньоденного заробітку за останні два місяця позивача складає 277,52 грн. (а. с. 14 ). Як вказано в вище зазначеному порядку після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюються нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчисляється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді, а середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає стягненню, а саме в сумі 41628,00 гривень (150 днів * 277,52 грн.), з врахуванням установлених законодавством України податків та зборів. Згідно із вимогами частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, суд вважає, що права та інтереси позивача були порушенні відповідачем та підлягають захисту судом шляхом стягнення з Дочірнього підприємства «Тернопільський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», на користь позивача суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та інших виплат в розмірі 49582, 93 гривень ( відповідно до заявлених позовних вимог), а також середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку у сумі 41628,00 гривень, з врахуванням установлених законодавством України податків та зборів. В силу ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, підлягають стягненню з відповідача. Таким чином, із відповідача слід стягнути в користь держави 1 921,00 грн. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved