Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, та просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS]. В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що вона є власником зазначеної квартири, яка належить їй на підставі договору купівлі-продажу квартири від 12.01.1996 року. Крім неї в квартирі на цей час зареєстрована її племінниця [PERSON] та її дочка - [PERSON], [INFO], які з липня 2017 року за вказаною адресою не проживають. В зв'язку з тривалою відсутністю, відповідач не сплачує кошти за комунальні платежі ані за себе, ані за свою дочку. Весь тягар з оплати житла та інших комунальних послуг несе позивач. Оскільки відповідач з дочкою в добровільному порядку не вирішує питання зняття з реєстраційного обліку після влаштування в іншій місцевості, а на них нараховуються комунальні платежі, участі у сплаті яких вони не приймають, це погіршує матеріальний стан позивача та її права як власника житла. Позивач вказує, що можливість вирішити питання зняття відповідача з реєстрації в позасудовому порядку відсутня, оскільки місце їх знаходження позивачу невідомо, тому і просить суд на підставі ст.405 ЦК України визнати відповідачів такими, що втратили право користування належною їй на праві власності квартирою. Відповідач повідомлена про дату, час та місце розгляду справи через опублікування оголошення на офіційному сайті судової влади відповідно до ч.10 ст.187 ЦПК України, в судове засідання не з'явилася, відзив на позов не надала. Третя особа - [PERSON] надав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти позовних вимог не заперечує. Від представника третьої особи - Виконавчого комітету Інгулецької районної у місті ради, як органу опіки та піклування, надійшло клопотання про розгляд справи без його участі. Під час ухвалення рішення покладається на розсуд суду /а.с.32/. Позивач наполягає на розгляді справи за відсутності відповідача та представників третіх осіб, не заперечує проти винесення заочного рішення. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та третіх осіб, на підставі наявних у справі доказів, та ухвалив про заочний розгляд справи відповідно до ст.ст.280-282 ЦПК України. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила задовольнити за обставин, викладених в позовній заяві. Крім того додала, що вона є єдиним власником квартири за адресою: [ADDRESS]. Племінниця з дочкою в належній їй квартирі проживали з до липня 2017 року. Ніяких домовленостей з відповідачем стосовно користування квартирою у них не було. На цей час місця знаходження відповідача та її дочки позивачу невідомо. Свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що вони є сусідами позивача, спілкуються з нею, приходять до неї у гості за адресою: [ADDRESS], підтвердили факт не проживання відповідача [PERSON] та її малолітньої дочки - [PERSON], [INFO], в квартирі власника - позивача [PERSON], з липня 2017 року. Також зазначили, що відповідач була співмешканкою третьої особи [PERSON], а дочка відповідача є онукою позивача, місце знаходження яких на цей час невідомо. Заслухавши позивача, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі наданих позивачем та витребуваних судом доказів встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 12.01.1996 року, належить квартира [ADDRESS]. Договір посвідчений приватним нотаріусом Глущенко О.А., зареєстровано в реєстрі за № 75. Державна реєстрація права власності здійснена в КП ДОР «Криворізьке БТІ» 07.01.1996 року в реєстровій книзі № 6/2ПВ, запис № 224 /а.с. 7-9/. Як вбачається з копії свідоцтва про народження, [PERSON], [INFO], є дочкою відповідача [PERSON] /а.с.72/. Ця обставина підтверджується також поясненнями свідків в судовому засіданні. Згідно з довідкою Відділу реєстрації місця проживання громадян Виконкому Інгулецької районної у місті ради за адресою: [ADDRESS], мають реєстрацію місця проживання три особи: [PERSON], 1978 року народження, відповідач - [PERSON], 1989 року народження та [PERSON], 2014 року народження /а.с.14/. В акті, складеному ТОВ «СІТІСЕРВІС-КР» від 03.07.2018, зазначено, що [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS], не проживають з липня 2017 року /а.с.15/. Таким чином, судом встановлено, що відповідач та її малолітня дочка з липня 2017 року, тобто понад рік відсутні на спірній житловій площі, в належній позивачу квартирі не проживають. При цьому позивач [PERSON] постійно проживає у спірному житловому приміщенні, утримує житло, ніяких перешкод у користуванні квартирою відповідачу та її дочці не створювала. В зв'язку з реєстрацією відповідача та її дочки на спірній житловій площі, на них нараховуються комунальні платежі, які змушена сплачувати позивач, а тому їх реєстрація у належному позивачу житлі негативно впливає на матеріальний стан позивача, порушує її права, як власника житла. Встановленим у судовому засіданні обставинам відповідають правовідносини з права власника вимагати усунення перешкод у здійсненні свого права власності, а також, які регулюють порядок користування житлом та втрати цього права членом сім'ї власника житла. Згідно зі ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності є непорушним. За приписами ст.2 та ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України гарантується свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом, а також передбачено, що громадяни зобов'язані протягом 10 днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Відповідно до ст.7 зазначеного Закону зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Приписами ч.2 ст.405 ЦК України визначено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд враховує, що квартира, де має реєстрацію місця проживання відповідач, яка також є законним представником неповнолітньої дитини, належить позивачу на праві приватної власності, позивач несе витрати по утриманню житла, а відповідач від його утримання самоусунулась, чим порушує права позивача, тому суд вважає за можливе захистити порушене право позивача шляхом визнання відповідача такою, що втратили право на користування житловим приміщенням. Вирішуючи спір стосовно малолітньої [PERSON], 2014 року народження, суд враховує, що питання визначення місця проживання малолітніх та неповнолітніх регулюється ст.29 Цивільного кодексу України, пунктом 4 якої передбачено, що місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає... Ця норма є імперативною, тобто дитина, яка не досягла 10 років, може бути зареєстрована лише з батьками, або з одним із батьків. На підставі вищезазначеного суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір розподіляється пропорційно задоволеним вимогам, але враховуючи категорію справи, а також те, позивач не просить стягнути з відповідача сплачений нею судовий збір, питання про розподіл судових витрат судом не вирішується.

Outcome: approved