Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] , за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Вінницької міської ради, про позбавлення батьківських прав, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 02.02.2011 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, актовий запис №167, між сторонами по справі було зареєстровано шлюб, який в послідуючому на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25.07.2018 року у цивільній справі №127/12105/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу було розірвано. Після розірвання шлюбу [PERSON] було відновлено дошлюбне прізвище - « [PERSON] ». Від шлюбу у сторін є неповнолітня донька [PERSON] , [INFO] . Згідно судового наказу, виданого Вінницьким міським судом Вінницької області 10.08.2018 року, у цивільній справі №127/18300/18 за заявою [PERSON] про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] , на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , аліменти в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 25.07.2018 року, до досягнення донькою повноліття. Однак, відповідач не тільки належно не виконує відповідне судове рішення, ухиляючись від матеріального утримання неповнолітньої дитини, але й не надає жодної іншої допомоги; вихованням, виконанням своїх батьківських обов`язків не займається. Дитина позбавлена батьківської уваги, піклування, батько не цікавиться навчанням доньки, тим, як вона проводить дозвілля, не проявляє відносно неї турботи, тощо. А тому, у зв`язку з ухиленням відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню неповнолітньої доньки, позивач звернулася до суду з даним позовом про позбавлення відповідача його батьківських прав відносно неповнолітньої доньки. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник - адвокат Чубенко С.В. позовні вимоги підтримали та просили суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові (а.с.3-6), а також відповіді на відзив (а.с.51-53). В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав та просив суд в задоволенні останніх відмовити з мотивів, викладених у відзиві на позов (а.с.36-37). Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Вінницької міської ради за довіреністю Марценюк Л. Є . до судового засідання не з`явилась, однак від останньої надійшла письмова заява про розгляд справи за її відсутності, підтримує висновок виконавчого комітету Вінницької міської ради про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо дитини [PERSON] від 22.05.2019 року №01-00-011-25308 (а.с.72, 73-75). Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Заслухавши пояснення сторін, показання свідка, думку неповнолітньої дитини, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних обставин. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що 02.02.2011 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, актовий запис №167, між сторонами по справі було зареєстровано шлюб, який в послідуючому на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25.07.2018 року у цивільній справі №127/12105/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу було розірвано. Після розірвання шлюбу [PERSON] було відновлено дошлюбне прізвище - « [PERSON] » (а.с.10). Від шлюбу у сторін є неповнолітня донька [PERSON] , [INFO] , згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області 29.06.2011 року (а.с.9). Згідно довідки ОСББ «Литвиненко 29» від 19.03.2019 року позивач та неповнолітня донька сторін [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS] (а.с.56). Згідно судового наказу, виданого Вінницьким міським судом Вінницької області 10.08.2018 року, у цивільній справі №127/18300/18 за заявою [PERSON] про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] , на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , аліменти в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 25.07.2018 року, до досягнення донькою повноліття (а.с.11). На даний час вищезазначений судовий наказ знаходиться на примусовому виконанні у Центральному В ДВС м. Вінниця ГТУЮ у Вінницькій області. Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів по виконавчому провадженню №57016657 від 31.10.2018 року 83117/15.26-25/18 заборгованість відповідача перед позивачем зі сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини станом на 30.09.2018 року складала 2 916,00 грн. (а.с.19). Як вбачається з матеріалів справи неповнолітня дитина сторін веде активний спосіб життя, навчається в першому класі КЗ «Загальносовітня школа І-ІІІ сутпенів №16 Вінницької міської ради», що підтверджується змістом довідок вказаного навчального закладу від 07.11.2018 року №05-04/547 (а.с.17) та від 19.03.2019 року №04-02/82 (а.с.58). Зі змісту вищезазначених довідок навчального закладу також встановлено, що безпосередньо активну участь в житті дитини бере її мати [PERSON]. , яка здійснює контроль за навчанням дитини, допомагає у підготовці домашніх завдань, піклується про зовнішній вигляд дитини, систематично відвідує батьківські збори та виховні заходи. Разом з тим, батько дитини навчальний заклад, де навчається його дитина, не відвідує, не цікавиться навчанням та здобутками неповнолітньої доньки (а.с.17). Окрім того, згідно акту №993 від 11.10.2018 року, складеного сусідами позивача [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та затвердженого директором ТОВ «ЖЕО» [PERSON] , вбачається, що відповідач дійсно не приїжджав до своєї доньки, не відвідував родину, сусіди його не бачили (а.с.18). А відтак, позивач, як на підставу своїх вимог про задоволення позову, вважає, що вищевикладені обставини по справі, а саме заборгованість відповідача зі сплати аліментів та те, що відповідач не відвідує навчальний заклад, де навчається його дитина, взагалі не цікавиться навчання, життям доньки, є свідченням того, що відповідач не займається вихованням своєї дитини та виконанням своїх батьківських обов`язків щодо неї, а відтак є всі підстави для позбавлення його батьківських прав відносно неповнолітньої дитини. Проте, суд не погоджується з думками та доводами позивача та її представника в судовому засіданні та відноситься до останніх критично з наступних міркувань. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно п.2 ч.1 ст.164 СК України батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»). Таким чином, з вищенаведеного можна зробити висновок, що позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних матір та батька. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. З матеріалів справи достовірно встановлено, що відповідач зареєстрований та проживає у [ADDRESS] з 14.06.1986 року, скарг від сусідів та мешканців будинку на [PERSON] не надходило, згідно характеристики ОСББ «Грандоселя» №3 від 06.03.2019 року (а.с.39). З пояснень відповідача в судовому засіданні встановлено, що відповідач на даний час офіційно не працює, живе за рахунок тимчасових заробітків на будівництві (зварювальник), середній місячний дохід якого складає 5-7 тис. грн. Що ж стосується аліментних зобов`язань відповідача, то в матеріалах справи наявний розрахунок заборгованості зі сплати аліментів по виконавчому провадженню №57016657 від 31.10.2018 року 83117/15.26-25/18, відповідно до якого заборгованість відповідача перед позивачем зі сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини станом на 30.09.2018 року складала 2 916,00 грн. (а.с.19). Також, в матеріалах справи міститься розрахунок заборгованості зі сплати аліментів по виконавчому провадженню №57016657, наданий відповідачем, відповідно до якого у відповідача відсутня заборгованість перед позивачем зі сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини станом на 18.03.2019 року (а.с.38). Проте, згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів по виконавчому провадженню №57016657, наданому позивачем, заборгованість відповідача перед позивачем зі сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини станом на 20.03.2019 року становить 4 262,00 грн. (а.с.55). Таким чином, існує невідповідність у розрахунках заборгованості державного виконавця зі сплати аліментів від 18.03.2019 року та від 20.03.2019 року. Однак, проаналізувавши розрахунок заборгованості станом на 20.03.2019 року в системному аналізі з довідкою ВДАТ «Укрпошта» від 20.03.2019 року, відповідно до якої прослідковується надходження від відповідача на ім`я позивача грошових переказів зі сплати аліментів (а.с.54), суд дійшов обґрунтованого висновку, що державним виконавцем вірно обраховано щомісячні суми до сплати, вірно внесено суми, які сплачено відповідачем, проте невірно обраховано заборгованість відповідача, яка станом на 20.03.2019 року складала 992,00 грн. (а.с.55). До початку розгляду справи по суті стороною позивача надано суду новий розрахунок державного виконавця Центрального В ДВС м. Вінниця ГТУЮ у Вінницькій області Кушнірова О.І., згідно якого станом на 31.05.2019 року заборгованість відповідача зі сплати аліментів складає 3 517,00 грн. Тоді, як відповідач в судовому засіданні пояснив, що станом на 15.07.2019 року аліментна заборгованість ним погашена, проте належних та допустимих доказів, які б про це вказували, суду не надав. А тому, вищевикладені обставини свідчать про те, що відповідачем сплачуються аліментні зобов`язання позивачу на утримання їхньої неповнолітньої доньки, однак з певною затримкою та інколи не в повному обсязі. А тому, суд не вважає, що наявна заборгованість відповідача станом на 20.03.2019 року у розмірі 992,00 грн., а станом на 31.05.2019 року - 3 517,00 грн. зі сплати аліментів є цілеспрямованим, умисним ухиленням відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до неповнолітньої дитини щодо належного утримання останньої. Більше того, в судовому засіданні встановлено та сторонами не оспорюється, що відповідач неодноразово відвідував дитину в школі, поздоровляв зі святом Святого Миколая, дарував доньці конструктор «LEGO», солодощі, надавав дитині грошові кошти. Вказані обставини також підтвердила свідок [PERSON] - вчитель неповнолітньої дитини [PERSON] . Згідно ч.ч.4, 5, 6 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Так, в матеріалах справи міститься висновок виконавчого комітету Вінницької міської ради про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо дитини [PERSON] від 22.05.2019 року №01-00-011-25308, у зв`язку з тим, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на батьків та враховуючи наявність у батька бажання брати участь у вихованні дитини (а.с.73-75). Окрім того, зі змісту вказаного висновку вбачається, що вищезазначене питання розглядалось на засіданнях комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Вінницької міської ради, які відбулись 05.03.2019 року та 16.04.2019 року, на яких було заслухано зокрема пояснення дитини [PERSON] , яка повідомила, що їй більше подобається спілкуватись з мамою, з якою у неї гарні стосунки. Дівчинка зазначила, що має образу на батька через сварки, які відбувались між батьками під час спільного проживання та через те, що коли вона була маленька він її бив та сварив. Дитина повідомила, що у даний час батько проживає окремо, іноді приходить до неї до школи, вітав її з днем Святого Миколая. В той час, як позивач на засіданні комісії пояснила, що дійсно відповідач чинив насильство в сім`ї, зокрема щодо дитини, проте до правоохоронних органів з цього приводу вона не зверталась. Тоді, як відповідач заперечував вчинення ним насильства у сім`ї. Також, повідомив, що неодноразово відвідував дитину за місцем її навчання, вітав з днями народження та святами, у подальшому також бажає брати участь у вихованні доньки, просив не позбавляти його батьківських прав. Виходячи з вищевстановшених обставин, суд погоджується з висновком органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав по відношенню до неповнолітньої дитини, оскільки останній винесений з достатніх правових підстав, вмотивований, містить обґрунтування доцільності такого висновку з точки зору позитивного впливу на малолітню дитину та відповідає інтересам неповнолітньої дитини. Окрім того, вирішуючи спір про позбавлення батьківських прав, суд приймає до уваги сам факт заперечення ним позовної заяви про позбавлення батьківських прав, що свідчить про його інтерес до дитини, бажання приймати активну участь у її вихованні, допомагати їй матеріально, його бажання бути батьком. Також, з пояснень відповідача в судовому засіданні встановлено, що позивачем чиняться йому перешкоди у спілкуванні та вихованні доньки, останнім було зібрано відповідний пакет документів до органу опіки та піклування Вінницької районної державної адмінстрації та Виконавчого комітету Вінницької міської ради для розв`язання даного спору. Разом з тим, суд не вважає виправданою поведінку батька, яка проявляється у не відвідуванні навчального закладу, де навчається його дитина, не спілкуванні з дитиною, вчителями щодо тих чи інших питань, які виникають в процесі навчання, у необхідному обсязі. Таким чином, в матеріалах справи відсутні переконливі докази винної поведінки відповідача щодо ухилення останнього від виконання своїх батьківських обов`язків. Що ж стосується тверджень сторони позивача, що звернення до суду з даним позовом в першу чергу зумовлено не можливістю неповнолітньої дитини сторін виготовити паспорт громадянина України для виїзду за кордон та, зокрема, унеможливлює сам виїзд дитини за кордон без згоди на те батька та супроводу останнього, то суд вважає за моживе зазначити наступне. Згідно п.п.2 п.7 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.05.2014 року №152, оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюються особі, яка не досягла 16-річного віку, особі, яка визнана судом обмежено дієздатною або недієздатною, - на підставі заяви-анкети одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників (далі - законні представники). Таким чином, у зв`язку з тим, що дитина сторін проживає з позивачем, остання має можливість без згоди відповідача оформити неповнолітній дитині сторін паспорт громадянина України для виїзду за кордон. Окрім того, згідно п.п.1, 2 п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. А тому, зважаючи на вищевикладене, законодавцем передбачено інші способи виїзду з України громадян, які не досягли 16-річного віку, без супроводу одного із батьків, а ніж позбавлення батьківських прав батька чи матері. Більше того, в судовому засіданні позивач не заперечила, що в добровільному порядку про надання нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини за кордон до відповідача не зверталась. Згідно з міжнародними та національними правовими нормами до прав дитини належить, зокрема, право на врахування її думки щодо питань, які стосуються її життя. Зокрема, відповідно до положень ч.1 ст.12 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. У вітчизняному законодавстві також закріплено відповідні положення, зокрема, згідно з положеннями ст.171 СК України думка дитини має бути врахована при вирішенні питань, що стосуються її життя. Разом з тим, суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (ч.3 ст.171 СК України). А тому, з`ясувавши в судовому засіданні думку неповнолітньої дитини [PERSON] , яка висловила не бажання зустрічатись та спілкуватись з батьком [PERSON] , суд вважає за можливе постановити рішення всупереч її думці, оскільки рішення суду відповідатиме інтересам дитини. Так, згідно з ч.3 ст.9 Конвенції про права дитини, дитина яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Тому, з урахуванням вищенаведеного, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а відтак не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed