Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування поданого позову зазначила, що вона являється власником будинку, який розташований по [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 20.11.2020, посвідченого приватним нотаріусом Києво - Святошинського районного нотаріального округу Київської області Юровою О.С. та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 233414277 від 20.11.2020. Також позивач зазначила, що вона є власником земельної ділянки з кадастровим номером 7125486500:02:001:0208, на якій розташований вищевказаний будинок, що також підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 20.11.2020, посвідченого приватним нотаріусом Києво - Святошинського районного нотаріального округу Київської області Юровою О.С. та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 233412301 від 20.11.2020. На час звернення до суду вказаному будинку зареєстрований відповідач [PERSON] , [INFO] , колишній чоловік позивача, що підтверджується рішенням про розірвання шлюбу Чигиринського районного суду Черкаської області від 05.12.2014. В даному будинку відповідач не проживає з 2018 року, що підтверджується довідкою, виданою старостою Тіньківського старостинського округу Чигиринської міської ради. Позивач вже тривалий час сама сплачує всі платежі власним коштом, оскільки відповідач змінив власне місце проживання і позивачці воно не відоме. Факт реєстрації відповідача [PERSON] у належному позивачеві домоволодінні створює їй перешкоди у користуванні нерухомий майном, тому просить суд визнати його таким, що втратив право користування вказаним житловим будинком. Ухвалою від 04.01.2021 провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання по розгляду даної справи. Ухвалою від 29.01.2021 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, надавши суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позов підтримала у повному обсязі та просила суд його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився повторно, причини неявки суду не повідомив; про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у тому числі й шляхом розміщення оголошення про його виклик до суду на офіційному веб-сайті судової влади України, що відповідає положенням ч. 7 ст. 128 ЦПК України. За таких обставин суд прийшов до висновку про ухвалення заочного рішення по справі, що відповідає вимогам ст. ст. 280 - 282 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. На підставі ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (ч. 2 ст. 328 ЦК України). З наданих суду письмових доказів встановлено, що позивач по справі [PERSON] є власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Право власності набуто позивачкою на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 20.11.2020, посвідченого приватним нотаріусом Києво - Святошинського районного нотаріального округу Київської області Юровою О.Є., зареєстровано в реєстрі за № 1825. Набуте [PERSON] право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджено витягом про реєстрацію права власності від 20.11.2020. Також позивачка є власником земельної ділянки площею 0,2857 га, кадастровий номер 7125486500:02:001:0208, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Право власності [PERSON] набуто на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 20.11.2020, посвідченого приватним нотаріусом Києво - Святошинського районного нотаріального округу Київської області Юровою О.Є., зареєстровано в реєстрі за № 1824. Набуте [PERSON] право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджено витягом про реєстрацію права власності від 20.11.2020. Зі змісту договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 20.11.2020 приватним нотаріусом Києво - Святошинського району Київської області Юровою О.Є., вбачається, що продавець зобов`язався 20.11.2020 здійснити всі дії, необхідні для фактичної передачі будинку Покупцю, також на виконання вимог ч. 2 ст. 662 ЦК України передати Покупцю всі інші документи, пов`язані з експлуатацією об`єкта, ключі та вчинити інші дії, необхідні для реалізації Покупцем права власності в повному обсязі (п. 11. Договору купівлі - продажу). Відповідно до наданої суду довідки Тіньківського старостинського округу Чигиринської міської ради від 14.12.2020 за вих. № 980/12-06 встановлено, що відповідач по справі [PERSON] зареєстрований у домоволодіння по [ADDRESS] , проте фактично за даною адресою відповідач не проживає. Факт відсутності [PERSON] за місцем зареєстрованого проживання також підтверджено актом обстеження умов проживання жителів населеного пунктів Чигиринської об`єднаної територіальної громади від 14.12.2020 за вих. № 195/12-07. Рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області від 05.12.2014 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, вказане рішення вступило в закону силу 16.12.2014, відповідно в силу ст. 82 ЦПК України вказані обставини звільнені від доказування. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Факт реєстрації відповідача по справі [PERSON] у житловому будинку [PERSON] , чинить перешкоди для позивача у реалізації в повному обсязі належного їй права власності, зокрема позивач позбавлений можливості вільно користуватись та розпоряджатись своїм майном. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої приєдналась Україна 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтями 319, 321 ЦК України передбачено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії. Право власності є непорушним. Гарантуючи захист права власності законодавство надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. На підставі ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд:продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду,обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином під час розгляду справи судом встановлено, що на момент набуття позивачем [PERSON] права власності на житловий будинок по [ADDRESS] відповідач по справі [PERSON] не був членом сім`ї позивачки, оскільки шлюб між ними було розірвано задовго до укладення договору купівлі-продажу, а саме в 2014 році. Відповідно застосування до спірних правовідносин норм права, які регламентують порядок визнання члена сім`ї власника житла, в тому числі колишнього, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, не відповідатиме вимогам до судового рішення в частині законності. За таких обставин суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин мають бути застосовані норми Цивільного законодавства, які регламентують порядок захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням права володіння, зокрема норма права, закріплена у ст. 391 ЦК України. Правовий висновок про можливість суду самостійно визначати норму права, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин, висловлена Верховним Судом у постанові від 22.05.2019 (справа № 711/10437/17, провадження № 61-43157св18). Під час розгляду вказаної справи колегія суддів Другої судової палати КЦС ВС наголосила, що у випадку помилкового посилання позивача не на ту норму закону, суд, встановивши підстави позову, застосовує норму закону, яка регулює правовідносини сторін, незалежно від згоди на це позивача чи відповідача. Тому, у зв`язку із необхідністю застосування інших норм права, ніж були визначені позивачем при зверненні до суду, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з визнанням відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком. На підставі викладеного,

Outcome: partial