Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості в сумі 289461,01 грн., у тому числі 265609,30 грн. боргу та 289461,01 грн. 3 % річних за договором позики, укладеними між [PERSON], спадкоємцем якого є позивач у справі, та відповідачем [PERSON], оформленим розпискою від 06.02.2014 року в порядку ст. 1047 ЦК України. В обґрунтування позову зазначила, що відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов'язання за вищевказаним договором, грошові кошти [PERSON] у встановлений у розписці строк не повернув. 28.09.2014 року [PERSON] помер. Позивач наголосила, що вона, як спадкоємець померлого, у січні 2015 року звернулась до [PERSON] з усною вимогою про повернення грошових коштів за вищевказаною розпискою, який борг визнав, проте до цього часу грошових коштів їй не повернув, та з квітня 2015 року взагалі припинив спілкування з позивачем з приводу вказаної заборгованості. Такі обставини на думку позивача свідчать про порушення її прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у вказаний у позові спосіб. Позивач в судове засідання не зявилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій підтримала позов в повному обсязі та просила суд його задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не зявилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явились в судове засідання без поважних причин. Таким чином, суд вважає, що Відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин, причину неявки суду не повідомив, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди представника Позивача суд ухвалює заочне рішення, при заочному розгляді справи, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] надав у позику [PERSON] грошові кошти в сумі 10000,00 (десять тисяч) доларів США, що підтверджується оригіналом розписки від 06.02.2014 року, яка долучена до матеріалів справи /а.с. 4/. Відповідно до змісту вищевказаної розписки від 06.02.2014 року [PERSON] зобовязався повернути [PERSON] грошові кошти в сумі 10000,00 доларів США до 06.05.2014 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до чч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6 - 63 цс 13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Згідно зі статтями 610, 612 ЦК України - порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Матеріали справи не містять доказів належного виконання [PERSON] договірних зобов'язань перед [PERSON]. 28 вересня 2014 року [PERSON] помер, про що Московським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції 30.08.2014 року зроблений відповідний актовий запис № 12, та видано свідоцтво про смерть серії І-ВЛ № 463235 /а.с. 8/. 17.03.2015 року [PERSON] звернулась до Пятої Харківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті сина [PERSON] /а.с. 10/. Згідно з листом Пятої Харківської державної нотаріальної контори від 28.01.2017 року № 212/02-14, у матеріалах спадкової справи № 146/2015, що була заведена після померлого 28.09.2014 року [PERSON], є заява про прийняття спадщини від імені матері спадкодавця - [PERSON], яка зареєстрована у книзі обліку спадкових справ 17.03.2015 року за № 329. Інших заяв про прийняття спадщини або відмову від неї до нотаріальної контори не надходило, свідоцтва про право на спадщину не видавалося /а.с. 28/. Згідно зі ст.ст. 1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з п. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини. Таким чином, позивач, як спадкоємець свого сина [PERSON], померлого 28.09.2014 року, своєчасно звернувшись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, набула право вимоги заборгованості за вищевказаними договорами позики, укладеними між спадкодавцем та відповідачем. Позивач в обґрунтування позову стверджувала, що неодноразово зверталась до відповідача з вимогою про повернення грошових коштів, однак відповідач до теперішнього часу борг позивачу не повернув. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим, ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак, саме у національній валюті України підлягає стягненню борг. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-79 цс 14 від 2 липня 2014 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Як роз'яснено у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Позивачем у своєму позові вказано гривневий еквівалент заявленої до стягнення основної суми боргу у розмірі, згідно із офіційним курсом Національного банку України долару станом на 03.05.2017 року складав 265609,30 грн. Визначаючи еквівалент суми боргу у гривні за офіційним курсом Національного банку України, суд виходить з того, що на дату складання позову, відповідач має сплатити позивачу грошові кошти у розмірі 10000,00 доларів США, що за курсом НБУ, станом на момент складання позову становить 265609,30 грн. З урахуванням наведеного, та приймаючи до уваги, що матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем своїх договірних зобовязань, суд вважає, що позовна вимога про стягнення з відповідача 265609,30 грн., що еквівалентно 10000,00 доларів США станом на дату звернення позивача з позовом до суду, є законною, обґрунтованою та підлягаючою задоволенню. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з розпискою до 06.02.2014 року [PERSON] повинен був повернути загальну суму боргу в розмірі: 10000,00 доларів США, прострочення платежу на 03.05.2017 року складає 1093 дні. Сума 3 % річних за вищевказаний період складає 898,00 доларів США., що за курсом НБУ, станом на момент складання позову становить 23851,71 грн. З урахуванням наведеного, позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача 23851,71 грн. 3 % річних є законною, обґрунтованою та підлягаючою задоволенню. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує на підставі\~ст. 88 ЦПК України. У звязку із тим, що позивач при звернення до суду була звільнена від сплати судового збору, суд вважає за необхідне стягнути судовий збір в сумі 2894,61 грн. з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved