Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-20 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: визнати приватизацію квартири [ADDRESS], проведену 1 липня 1999 року, незаконною; визнати Розпорядження про приватизацію квартири [ADDRESS], прийняте Бюро приватизації виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного управління господарського управління [PERSON] Міністрів України 1 липня 1999 року № 2589 та видане на його підставі органом приватизації - Бюро приватизації виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного управління господарського управління [PERSON] Міністрів України - свідоцтво про право власності на житло від 2 липня 1999 року на квартиру [ADDRESS] на ім'я [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], недійсними. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона народилася 20 липня 1983 року. Її батьки - [PERSON] та [PERSON] 24 липня 1998 року її (коли їй було 15 років) батько [PERSON], отримав єдиний відомчий ордер № 9485 на зайняття житлового приміщення квартири [ADDRESS] як працівник Міністерства економіки України. Вказаний ордер було видано виробничим житловим ремонтно-експлуатаційним управлінням господарського управління [PERSON] Міністрів України на підставі розпорядження Міністра [PERSON] Міністрів України від 23 липня 1998 року на сім'ю з 6 осіб: самого [PERSON], його дружину, [PERSON], сина, [PERSON], її, доньку, [PERSON], доньку, [PERSON], мати, [PERSON], що підтверджується копією єдиного відомчого ордера. На підставі цього ордера їхня сім'я вселилася до вказаної квартири та усі її члени (у тому числі і вона) були зареєстровані у ній за місцем проживання 30 липня 1998 року. До моменту досягнення повноліття вона була вписана до картки своєї матері, [PERSON], що підтверджується копією картки прописки. Спірна квартира розташована на 2 поверсі чотирнадцяти поверхового житлового будинку і складається з 4 кімнат житловою площею 96,9 кв.м, обладнана лоджією площею 8,2 кв.м. Загальна площа спірної квартири 152,1 кв.м. Вона знаходиться в відомчому будинку [PERSON] Міністрів України, відповідно управління нею на час отримання здійснювало Господарське управління [PERSON] Міністрів України, а на час звернення з даним позовом - Державне Управління справами. Утримання та обслуговування будинку здійснюється державним підприємством «Укржитлосервіс». З дня реєстрації у спірній квартирі вона постійно у ній проживає, до дня укладання шлюбу (у тому числі і на день подачі заяви про приватизацію) вона була членом сім'ї батьків, вела з ними спільне господарство. Вона брала та на даний час бере участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території, сплачує вартість житлово-комунальних послуг, оскільки завжди вважала себе співвласником цієї квартири. Факт її постійного проживання у спірній квартирі може бути підтверджений наступним: у період з вересня 1998 року по червень 2000 року (у період коли, було здійснено оспорювань приватизацію) вона навчалася у школі № 128 м. Києва (м. Київ, вул. Р. Окіпної, 6), пізніше отримувала вищу освіту в Національному торгово-економічному університеті з 2000 по 2005 роки. У липні 1999 року була здійснена приватизація спірної квартири на підставі розпорядження Бюро приватизації виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного управління господарського управління [PERSON] Міністрів України від 1 липня 1999 року № 2589. Батьком, [PERSON], було отримане на його підставі свідоцтво про право власності на житло від 2 липня 1999 року, видане вищевказаним Бюро. Право власності на спірну квартиру було зареєстроване Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна 24 листопада 1999 року. Дані обставини підтверджуються копією свідоцтва про право власності на житло. Оскільки на той час вона була неповнолітньою, то усі дії щодо реалізації її прав, у тому числі і права на приватизацію здійснювали її законні представники - мати, [PERSON], та батько, [PERSON] Вона не знала, які саме документи для проведення приватизації вони отримували та подавали, однак вважала, що оскільки вона постійно проживає у спірній квартирі та у ній зареєстрована, то приватизація житла повинна здійснюватися і на неї. Питання про те, що вона не буде брати участь у приватизації спірної квартири ніколи в її присутності батьками не обговорювалося. Зі слів її матері, відповідача [PERSON], вона сама не знала про те, що квартира приватизована без її участі. Вона вважала себе власником частки спірної квартири, а батьки її не повідомляли про те, що вона - лише член сім'ї власників. Вказаного свідоцтва про право власності на житло вона не бачила до березня 2015 року, оскільки воно зберігалося у батька в сейфі для важливих документів у с. Сахнівці Старокостянтинівського району Хмельницької області. Вона довіряла батькам, і ніколи не сподівалася, що вони можуть своїми діями порушити її права. Тому вона вважає, що право на захист її порушеного права у неї виникло з моменту, коли вона ознайомилася зі змістом свідоцтва про право власності на житло і дізналася, що приватизація відбулася без її участі. 15 лютого 2014 року померла її бабуся, [PERSON] Батько нічого не повідомляв про необхідність оформлення після її смерті спадщини на частку спірної квартири і вона не здогадувалася, що вона є однією зі співвласниць. 10 січня 2015 року помер її батько, [PERSON] Після його смерті відкрилася спадщина, а тому вони вимушені були шукати документи на спадкове майно, у тому числі і на спірну квартиру. Коли вона ознайомилася зі змістом свідоцтва про право власності на житло, вона була шокована тим, що у ньому зазначено, що квартира перебуває у спільній власності 4 осіб: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], тобто в переліку співвласників житла вона відсутня. Намагаючись розібратися у цій ситуації, на її прохання її мати, відповідач [PERSON], зверталася до державного підприємства «Укржитлосервіс», яке здійснює утримання та обслуговування будинку, з проханням надати копію приватизаційної справи, однак відповіді не отримала. Вона не може зрозуміти, чому приватизація була проведена без її участі, оскільки на день подачі заяви про приватизацію вона своє право на приватизацію не використала та постійно проживала у спірному житлі. Після зняття з реєстрації за місцем проживання бабусі, [PERSON] (яка померла у 2014 році), та відповідача [PERSON] за їх заявами відповідно у 1999 та 2011 роках та батька, [PERSON] у зв'язку зі смертю у 2015 році у спірній квартирі залишилися зареєстрованими за місцем проживання вона, [PERSON] та відповідач, [PERSON] Слід зазначити, що Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» не обмежує право неповнолітніх осіб на приватизацію квартир, тому на момент приватизації квартири у липні 1999 року вона мала право на приватизацію спірної квартири на рівні з іншими членами сім'ї наймача. Приватизація квартири без її участі порушує її право, встановлене вказаним Законом. Оскільки приватизація спірної квартири відбулася з порушенням ч. 1, 4, 5 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» без її участі, на той час неповнолітньої особи, яка на момент приватизації постійно проживала у цій квартирі, то розпорядження №2589 від 01 липня 1999 року Бюро приватизації виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного управління господарського управління [PERSON] Міністрів України про передачу у власність шляхом приватизації квартири [ADDRESS], а також видане на підставі цього розпорядження Свідоцтво про право власності на житло від 02 липня 1999 року підлягають визнанню недійсними. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві, просила позов задовольнити. Пояснила суду, що 24 липня 1998 року [PERSON] отримав ордер на заняття спірної квартири на сімю з шести чоловік. Після видачі ордера, було подано заяву про приватизацію спірної квартири. В той період часу на приватизацію мали право зареєстровані члени сімї: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] В той же час, з невідомих причин у свідоцтві про право власності було вказано: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Позивач же мала безспірне право на включення її до приватизації спірної квартири, проте було штучно позбавлена свого права. В той період часу вона була неповнолітньою, їй не було шістнадцяти років і самостійно брати участь у приватизації вона не мала можливості, від її імені діяли батьки. Після проведення приватизації, всі документи зберігалися у [PERSON], позивачу не було відомо інформації щодо власника квартири. Вона ж проживала у спірній квартирі, несла витрати по її утриманню, вважала її також своєю власністю. 20 лютого 2014 року померла [PERSON] та її єдиним спадкоємцем став [PERSON] Питання щодо спадкування в той час не виникало та [PERSON] не вчиняв жодних дій щодо переоформлення спадщини. 10 січня 2015 року помер [PERSON] та тоді постали питання щодо спадкування, в тому числі і його дітей від першого шлюбу - [PERSON] та [PERSON], а також самої позивачки та дружини померлого. В той же період часу і були знайдені документи щодо приватизації у сейфі в селі. Побачивши їх, позивач була здивована, так як питання про те, що вона не буде брати участь у приватизації квартири ніколи не обговорювалось та їй нічого не повідомляли. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнала. Пояснила суду, що в 1992 році вона зареєструвала шлюб з [PERSON] Проживали вони в той час з дітьми у с. Сахнівці. В 1995 році її чоловік [PERSON] став депутатом. Після закінчення його депутатських повноважень, його було призначено заступником Міністра економіки. Саме в той період часу їм і надали спірну квартиру. При здійсненні приватизації квартири вона надавала лише свій паспорт та свідоцтво про народження позивача. До здійснення приватизації [PERSON], мати [PERSON], була знята з реєстрації спірної квартири, знята з реєстрації була також і донька [PERSON] від першого шлюбу - [PERSON] Через деякий час чоловік їй повідомив, що вони тепер є власниками квартири, проте свідоцтво про право власності вона особисто не бачила, чоловік відвіз його до с. Сахнівці і поклав до сейфу, документів щодо приватизації квартири вона також не бачила. Вони відсвяткували новосілля, де були також присутні діти [PERSON] від першого шлюбу. В подальшому, діти чоловіка від першого шлюбу, до них в гості не приходили. В спірній квартирі, з моменту отримання ордеру проживали лише вона з чоловіком та позивач. В 2014 році померла [PERSON], в подальшому через одинадцять місяців помер і [PERSON] В той період, приїхали всі діти [PERSON], так як вони знали про приватизацію квартири та повідомили приблизно 19 січня 2015 року, що приватизація була здійснена і на них. Вона почала шукати свідоцтво про право власності і саме тоді все зясувалося. Зазначила, що всі діти [PERSON] від попереднього шлюбу, до приватизації спірної квартири, були забезпечені іншим житлом. Вважає, що приватизація квартири мала бути здійснена на її чоловіка, неї, [PERSON] та позивача. При цьому, позивач приймала участь в утриманні квартири, чоловік ніколи не виганяв позивача з квартири та не говорив про те, що вона не являється власницею квартири. Зазначила, що в іпотеку квартира не передавалася, податки по квартирі вона ніколи не сплачувала, приписів щодо перепланування квартири не було. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявилися, подали до суду відзиви на позовну заяву, заяви про застосування позовної давності, долучені до матеріалів справи (а.с.128-132), в яких просили відмовити у позові повністю у звязку із пропуском строку позовної давності. Представник відповідача [PERSON] та третьої особи [PERSON] [PERSON], в судовому засіданні проти позову заперечував, просив також до спірних правовідносин застосувати строки позовної давності. Пояснив суду, що [PERSON] був впливовою людиною, займав високі посади і саме він мав право на отримання відомчого житла. В 1990-х роках померла його дружина, від шлюбу з якої він мав дітей - [PERSON] та [PERSON] В подальшому, [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON], яка вже мала доньку - позивача, яку [PERSON] удочерив. Зазначив, що на той період часу від імені позивача діяли батьки. Власність є правом і після досягнення вісімнадцяти років саме позивач мала бути обізнана про те, що її не було включено до приватизації спірної квартири. Представник відповідача Державного управління справами - [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував. Пояснив суду, що будинок № 9 по вул. Флоренції в м. Києві перебуває в обслуговуванні ДП «Укржитлосервіс», до 20 лютого 2002 року перебував в обслуговуванні Укрінвестбуд. Зазначив, що позивачем було обрано невірний спосіб захисту порушеного права, так позивач мала би звернутися до суду з позовом про визнання права власності на частку квартири. Представник відповідача [PERSON] Міністрів України, представництво якого за довіреністю Головного управління юстиції у м. Києві здійснювала [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала, з підстав викладених у запереченні, долучених до матеріалів справи. Зазначила, що приватизація квартири була здійснена згідно положення на підставі заяви про проведення приватизації, де було зазначено чотири особи. Представник відповідача Державного підприємства «Укржитлосервіс», в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив суд справу розглянути у відсутність представника. Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 20 липня 1983 року народилася [PERSON], батьками якої записані - [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). В подальшому, 15 вересня 2007 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на - Миронюк (а.с.8). Статтею 6 Житлового кодексу УРСР передбачено, що жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Надання приміщень у жилих будинках для потреб промислового характеру забороняється. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 9 Житлового кодексу УРСР, громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Статтею 52 Житлового кодексу УРСР передбачено, що жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів, а у випадках, передбачених Радою Міністрів СРСР, - за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідної Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення. Статтею 58 Житлового кодексу УРСР передбачено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. 24 липня 1998 року на підставі Розпорядження Міністра [PERSON] Міністрів України від 23 липня 1998 року, Виробничим житлово-ремонтним експлуатаційним управлінням Господарського управління [PERSON] Міністрів України на імя [PERSON] було видано єдиний відомчий ордер № П/9485 на дозвіл зайняти житлове приміщення № 106 в будинку № 9 по вул. Флоренції в м. Києві, яка складається з чотирьох кімнат, 140,1 кв.м. Склад сімї: [PERSON], [PERSON] - дружина, [PERSON] - син, [PERSON] - дочка, [PERSON] - дочка, [PERSON] - мати (а.с.10). Відповідно до технічного паспорту на квартиру, квартира [ADDRESS] розташована на другому поверсі чотирнадцятиповерхового будинку та складається з чотирьох кімнат житловою площею 96,9 кв.м., у тому числі 1-а кімната 21,0 кв.м., 2-а кімната 11,3 кв.м., 3-я кімната 32,4 кв.м., 4-а кімната 32,2 кв.м., кухні площею 14,5 кв.м., ванної кімнати 7,9 кв.м., вбиральні (поєднаної) 2,0 кв.м., коридору площею 22,6 кв.м. Квартира обладнана лоджією 8,2 кв.м. Загальна площа квартири 152,1 кв.м. (а.с.17-18). 29 червня 1999 року [PERSON] звернувся до бюро по приватизації із заявою, в якій просив оформити передачу в приватну/спільну сумісну, спільну часткову/ власність квартиру, що займає він разом з членами сімї на умовах найму, при оформленні квартири у спільну часткову власність просив передбачити розподіл долі власності між членами сімї рівними долями, уповноваженим власником квартири визначено [PERSON] (а.с.73). До вказаної заяви було додано довідку про склад сімї наймача ізольованої квартири та займані ними приміщення, згідно якої у квартирі за адресою: [ADDRESS] мешкають і мають право на житло на момент введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (позивач у справі) (а.с.74). В подальшому, розпорядженням Бюро приватизації № 2589 від 01 липня 1999 року заяву [PERSON] було задоволено і передано квартиру [ADDRESS] було передано в приватну спільну власність (а.с.75). Бюро по приватизації Виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного управління Господарського управління КМ України також було проведено розрахунок вартості надлишкової загальної площі квартири, що приватизується на чотирьох зареєстрованих осіб у квартирі (а.с.76). 02 липня 1999 року Бюро по приватизації Виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного управління Господарського управління КМ України було видано свідоцтво про право власності на житло, за яким квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної спільної власності [PERSON] та членам його сімї: [PERSON], [PERSON], [PERSON] рівними долями (а.с.77). 10 січня 2015 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.109). Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, сторона позивача як на підставу для звернення за захистом свого порушеного права посилається на те, що позивача не було включено до приватизації спірної квартири, чим і порушено її житлове право, так як в той період часу вона була неповнолітньою, в її інтересах діяли її батьки, при цьому в довідці, що додавалася до заяви про приватизацію позивача було включено до осіб - членів сімї [PERSON], включених до приватизації, а в свідоцтві про право власності на житло позивача визначено в якості співвласника не було. Статтею 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, що діяла на час проведення приватизації) передбачено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, що діяла на час проведення приватизації), до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Згідно ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, що діяла на час проведення приватизації), приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Відповідно до п.п. 18 - 21 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 р. № 56 (що діяв на момент виникнення спірних правовідносин), громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім'ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви (додатки 2, 3) та необхідну консультацію. При наявності у наймача або членів його сім'ї пільги на безоплатне одержання займаного житла незалежно від розміру загальної площі до заяви додається відповідний документ (копія посвідчення, довідка та інше), що підтверджує право на пільгові умови приватизації. Згода тимчасово відсутніх членів сім'ї наймача на приватизацію квартири (будинку) підтверджується письмово і додається до заяви. При оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім'ї та займані приміщення (додатки 4, 5). У довідці вказуються члени сім'ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. У довідці вказуються новонароджені, і на них розраховується норма площі, що передається безкоштовно, незалежно від строку їх народження та введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 30\~січня 2013\~року в справі №6-125цс12, «Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон) наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації. Згідно із ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Виходячи з аналізу змісту Закону у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сімї». Крім того, у правовій позиції Верховного Суду України у справі за № 6-121 цс 13 від 11 грудня 2013 року, «Право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Для отримання права власності на житло особа повинна звернутись до відповідного органу приватизації з належно оформленною заявою, яка підлягає розгляду вказаним органом у строк, передбачений чинним законодавством». Таким чином, згідно діючого на час проведення приватизації спірної квартири законодавства, наймач квартири для здійснення приватизації мав звернутися до відповідного органу приватизації із заявою, до якої додає довідку про склад сімї та займані приміщення, в якій вказуються зареєстровані у квартирі члени сімї наймача, як особи, які будуть приймати участь у приватизації. Згідно довідки з місця проживання про склад сімї і прописки № 202 від 16 березня 2015 року (форма № 3), виданої ДП «Укржитлосервіс», позивач з 30 липня 1998 року по даний час зареєстрована за адресою: [INFO] (а.с.11). Вказані відомості також підтверджуються карточкою прописки [PERSON] (а.с.15). Будучи допитаною в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що працює консєржом у будинку № 9 по вул. Флоренції в м. Києві з 1997 року, з 1974 року проживає у вказаному будинку. Сімю [PERSON] вона знає з 1998 року, проживати у даному будинку вони стали з 1999 року. У квартирі № 106 проживали: [PERSON], [PERSON] та позивач. Гості до них часто не приходи, дітей [PERSON] від першого шлюбу, вона ніколи не бачила. З 2005-2006 років у квартирі також проживає чоловік позивача та їхні діти. Зазначила, що через неї ніколи будь-які приписи чи повідомлення про перепланування квартири не надходили. Таким чином, з викладеного вбачається, що на момент проведення приватизації спірної квартири, позивач була постійно зареєстрована та проживала у спірній квартирі, при цьому [PERSON] була подана відповідна заява на проведення приватизації разом із довідкою про склад сімї та займані приміщення, за якою позивач значиться як член сімї наймача, який прийматиме участь у приватизації. В той час як до свідоцтва про право власності на житло позивача включено не було, та не визначено в якості співвласника квартири, незважаючи на той факт, що позивач з 30 липня 1998 року по сьогодні зареєстрована та проживає у [INFO]. При цьому, як вбачається з карточки прописки, [PERSON], яка була включена до свідоцтва про право власності на житло та відповідно стала співвласником спірної квартири, остання була знята з реєстрації [ADDRESS] 01 липня 1999 року, тобто до видачі свідоцтва про право власності на житло, що, в своїй сукупності, свідчить про порушення приватизаційної процедури по спірній квартирі в частині визначення осіб, що мають право на приватизацію, як членів сімї наймача. Аналізуючи вищевикладені доводи в їх сукупності, суд приходить до висновку про порушення норм чинного на момент проведення приватизації законодавства в частині приватизації квартири [ADDRESS], проведеної 01 липня 1999 року та обґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог. Щодо пропущення позивачем строків позовної давності в частині звернення за захистом свого порушеного права, то суд зазначає наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Відповідно до п.6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України \~(який набрав чинності з 01 січня 2004 року) зазначається, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк предявлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплинув до набрання чинності цим Кодексом. Загальний строк позовної давності, встановлений статтею 71 Цивільного кодексу Української РСР у редакції Закону України від 11 липня 1995 року «Про внесення змін до статті 71 Цивільного кодексу Української РСР», застосовується з 27 липня 1995 року за позовами усіх осіб, право яких порушено, тобто як фізичних осіб, так і юридичних осіб. Відповідно до статті 75 Цивільного кодексу Української РСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Закінчення строку позовної давності до предявлення позову є підставою для відмови в позові. (ч.1 ст.80 Цивільного кодексу Української РСР). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строк починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина перша та п'ята статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Обґрунтовуючи наявність підстав для застосування строку позовної давності в межах розгляду даної справи представник відповідача [PERSON] та третьої особи [PERSON] [PERSON], посилався на покази свідка [PERSON] Так, будучи допитаним в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив суду, що являється чоловік доньки [PERSON] - [PERSON], а [PERSON] був його тестем. [PERSON] отримав спірну квартиру в приватну власність як відомче житло. Ні для кого не було таємницею на кого саме була здійснена приватизація спірної квартири. За декілька років до смерті [PERSON] в селі обговорювали питання узаконення перепланування квартири, при цьому була також присутня [PERSON] Тоді вони і говорили, що власниками є чотири особи. Він впевнений, що і позивач і [PERSON] знали, на кого була зроблена приватизація. В 1999-2000 роках вони святкували приватизацію квартири і він особисто бачив свідоцтво про право власності, але де воно зберігалося йому не відомо, при цьому приватизаційні документи знаходилися у сейфі [PERSON] в с. Сахнівці. [PERSON] ніколи не з ким не радився, а лише потім доводив до відома родини про прийняті ним рішення. Зазначив, що перед приватизацією було сімейне обговорення, проте на кого саме буде здійснено приватизацію не обговорювалося. В той же час судом встановлено, що в період часу здійснення приватизації позивач була неповнолітньою, в період часу з 01 вересня 1998 року по 16 червня 2000 року навчалася в СЗШ № 128 Дніпровського району м. Києва, що підтверджується довідкою № 1414 від 14 серпня 2015 року, виданої СЗШ І-ІІІ ступенів № 128 м. Києва, у зв`язку з чим можливість усвідомлення останньою порядку проведення приватизації спірної квартири, порядку набуття права власності на спірну квартиру, на думку суду є сумнівним. Крім того, свідком [PERSON] підтверджені оводи викладені позивачем у позовній заяві, а також пояснення представника позивача, відповідач [PERSON] про зберігання оспорюваного свідоцтва про право власності на житло безпосередньо померлим [PERSON] в сейфі в с. Сахнівці, прийняття останнім одноосібно рішень, в тому числі щодо проведення приватизації спірної квартири. При цьому суд також звертає увагу на те, що даним свідком жодним чином не підтверджено обізнаність позивача зі змістом свідоцтва про право власності на житло, а факт проведення у липні 1999 року приватизації спірної квартири, наявність права позивача на приватизацію спірної квартири, жодною із сторін не оспорюється. Аналізуючи вище викладені доводи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в межах розгляду даної справи позивач довела переконливими доводами, що до смерті свого батька [PERSON] (10 січня 2015 року) не могла знати про зміст оспорюваного нею свідоцтва про право власності на житло, та відповідно не могла знати, що не була включена до переліку осіб які набули спірну квартиру у власність. В даному випадку строк позовної давності застосовуються з часу коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права, у зв`язку з чим заяви відповідача [PERSON] та третьої особи [PERSON] про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 2, 4 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв'язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об'єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно з ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. У відповідності до ч. 3 ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що цивільне право позивача підлягає судовому захисту в порядку визначеному статтею 16 ЦК України, а відповідно позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], Державного управління справами, Державного підприємства «Укржитлосервіс», [PERSON] Міністрів України, третя особа [PERSON] про визнання приватизації незаконною, рішення та свідоцтва про право власності на житло недійсними підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved