Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») в особі регіонального відділення ПАТ «ОТП Банк» у м. Харкові, в якому просила п.п. 4.1.1, 4.1.2, 4.1.3 кредитного договору №ML 702/690/2008 від 25.02.2008 року укладений між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк») та [PERSON] визнати недійсними. Під час розгляду справи позивач уточнила позовні вимоги та просила визнати недійсним п. 4.1.1 кредитного договору № ML 702/690/2008 від 25.02.2008 року укладений між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON], визнати недійсним п. 4.1.2 кредитного договору № ML 702/690/2008 від 25.02.2008 року укладений між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON], визнати недійсним п. 4.1.3 кредитного договору № ML 702/690/2008 від 25.02.2008 року укладений між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач зазначив, що 25 лютого 2008 року між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк», був укладений кредитний договір № ML 702/690/2008 від 25.02.2008 року, відповідно до умов якого вона отримала кредит у розмірі 35 000,00 доларів США. Пунктом 4.1.1 кредитного договору передбачено, що за порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами визначені договором строки, позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню в розмірі 1 % від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов'язань за кожен день прострочки. Згідно п. 4.1.2 кредитного договору за прострочення виконання борговиз зобов'язань понад 15 календарних днів позичальник крім пені, передбаченої п. 4.1.1 кредитного договору, додатково сплачує на користь банку штраф у розмірі 0,01% від суми прострочених боргових зобов'язань. Відповідно до п. 4.1.2 кредитного договору за прострочення виконання боргових зобов'язань понад 30 календарних днів позичальник, крім пені та штрафу, передбачених п.п. 4.1.1 та 4.1.2 кредитного договору, додатково сплачує на користь банку штраф у розмірі 0,02 % від суми прострочених боргових зобов'язань. Таким чином, розмір неустойки - пені та штрафу, встановлений у кредитних договорах - 1,2,3 складає (1%+0,01%+0,02%)*365 днів=375,95% річних по кожному, а тому позивач вважає зазначені п.п. 4.1.1, 4.1.2, 4.1.3 кредитних договорів - 1,2,3 такими, що порушує права споживачів й одночасно суперечить ЦК України. Враховуючи вищевикладене позивач була вимушена звернутися до суду з позовом про визнання окремих пунктів кредитного договору недійсними. Позивач в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, при цьому посилалася на те, що сторонами був підписаний кредитний договір № ML 702/690/2008 від 25.02.2008 року, в якому міститься п. 4.1.1 про сплату пені в разі порушення строків повернення суми кредиту, яка становить 1% за кожен день прострочки, що в підсумку становить 1%*365 днів=365% в рік. Процентна ставка за вказаним кредитним договором складає 13,49% відсотків річних. Посилаючись на положення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначила, що існує істотний дисбаланс прав споживача відносно того, що процентна ставка складає 13,49% річних, а пеня складає 365 % на рік, тобто майже в дванадцять разів є більшою ніж процентна ставка пені. Аналіз процентів також засвідчує їх несправедливість, зокрема процентна ставка складає 13,49 % на рік, а пеня складає 365% на рік, що перевищує п'ятдесят процентів можливої компенсації за невиконання умов договору. Також зазначила, що Закону України «Про захист прав споживачів» не передбачає визнання недійсними непідписаних договорів, а тому норми закону передбачені саме для визнання недійсними договорів і їх окремих положень, що були добровільно підписані. Закон забороняє включати у договори зі споживачами несправедливі умови, незалежно від статусу договору, дій споживача та його мотивів. В судовому засіданні представник відповідача ПАТ «ОТП Банк» - Збицька Е.П. заперечувала проти уточнених позовних вимог в повному обсязі. В наданих до суду запереченнях зазначила, що позовні вимоги вважає необґрунтованими, у зв'язку з тим що, позивач та відповідач підписали кредитний договір та відповідно письмово погодили умови договору, що з огляду на ст. ст. 626, 638 ЦК України тягне за собою встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків для обох сторін, учасників договору, а в данному випадку настання правових наслідків для [PERSON] у вигляді повернення суми отриманого кредиту та сплати відсотків за користування кредитним коштами, згідно з умовами договору. Обов'язковою передумовою укладення правочину є досягнення сторонами згоди з усіх суттєвих умов. При укладанні кредитних договорів були враховані вимоги Цивільного кодексу України, а саме: було досягнуто сторонами згоди з усіх істотних умов договору: мети, суми і строку кредиту, умов і порядку його видачі та погашення, види (способи) забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, кредитний договір укладений у письмовій формі, сторони кредитного договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Згідно до умов кредитного договору, позивач взяв на себе зобов'язання вчасно здійснювати погашення кредиту та сплачувати проценти за користування кредитом. Окрім того, перед укладанням кредитного договору [PERSON] підписала інформаційний лист. Своїм підписом [PERSON] підтверджувала, що банк ознайомив її в письмовій формі з умовами кредитування по програмі «Житло в кредит», наявних в банку норм кредитування та відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача, переваг та недоліків пропонованих схем кредитування позичальник не заперечував проти них та їй був наданий кредит в обумовленій договором сумі. Волевиявлення [PERSON] на отримання кредиту підтверджується наступним: письмовою заявою в якій вона звертається з клопотанням про отримання кредиту зазначено сума, строки, валюта та мета отримання кредитних коштів, кредитним договором та додатковими договорами до нього в яких зазначені всі умови кредитування та відповідальність позичальника у разі не виконання умов кредитного договору. Вказаний кредитний договір укладений між банком та позивачем [PERSON] повністю відповідає принципам рівності сторін договору, включаючи рівні умови, права та обов'язки, як для позичальника так і для кредитора. Під час укладення кредитного договору [PERSON] ознайомилася з текстом договору, мала право та можливість внести в його зміст зміни, отримати консультацію щодо його окремих пунктів, а її підпис свідчить про повну згоду з текстом кредитної угоди. Також зазначила, що пунктами 4.1.1, 4.1.2, 4.1.3 кредитного договору передбачена відповідальність позичальника за невиконання умов договору, а саме нарахування пені та штрафу, однак п.п. 4.1.2 та 4.1.3 фактично не застосовувалися за невиконання умов кредитного договору. За несвоєчасне повернення кредиту [PERSON] станом на 22.04.2014 року нарахована пеня в розмірі 1 452 093,30 грн. Окрім того, представник відповідача ПАТ «ОТП Банк» зазначила, що позивач уклала оскаржуваний договір 25.02.2008 року, та відповідно строк подачі позовної заяви про визнання пункту договору недійсним сплинув ще в 2011 році. Представник відповідача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» - Збицька Е.П. в судовому засіданні проти уточненого позову заперечувала в повному обсязі та посилаючись на обставини викладені нею в якості представника відповідача ПАТ «ОТП Банк», та просила відмовити в позові в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 25 лютого 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №ML 702/690/2008 від 25.02.2008 року, відповідно до умов якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 35 000,00 доларів США. зі сплатою фіксованого відсотку 5,99% + FIDR річних та кінцевим терміном повернення 23 лютого 2018 року (а.с.5-6). Згідно до п. 1.1 ч. 2 кредитного договору №ML 702/690/2008 від 25.02.2008 року [PERSON] зобов'язалася належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобов'язання, як вони визначені у договорі. Відповідно до п. 4.1.1 ч. 2 кредитного договору №ML 702/690/2008 від 25.02.2008 року за порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені договором строки, позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню в розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов'язань за кожний день прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум. Також, п.п. 4.1.2, 4.1.3 кредитного договору №ML 702/690/2008 від 25.02.2008 року встановлено, що за прострочення виконання боргових зобов'язань понад 15 календарних днів позичальник крім пені, передбаченої п. 4.1.1 кредитного договору, додатково сплачує на користь банку штраф у розмірі 0,01% від суми прострочених боргових зобов'язань, але не менше 25 грн. За прострочення виконання боргових зобов'язань понад 30 календарних днів позичальник, крім пені та штрафу, передбачених п.п. 4.1.1 та 4.1.2 кредитного договору, додатково сплачує на користь банку штраф у розмірі 0,02 % від суми прострочених боргових зобов'язань, але не менше 50 грн. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2015 року у цивільній справі за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, зустрічним позовом [PERSON] до ПАТ «ОТП Банк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про розірвання кредитного договору, позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено частково та стягнуто з [PERSON] на користь позивача заборгованість за кредитним договором № ML 702/690/2008 від 25.02.2008 року в розмірі 537 336,62 грн., зустрічні позовні вимоги [PERSON] про розірвання кредитного договору залишено без задоволення (а.с. 114-118). Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 17 березня 2015 року рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2015 року залишено без змін (а.с. 119-123). Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно до положень ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Правочином, згідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно до ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору. Статтею 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою ст. 203 ЦК України. Тобто, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його волі. Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мали право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами та могли відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Умови кредитного договору в момент його укладення сторонам були відомі та зрозумілі, позивач виявив власне волевиявлення та вільну внутрішню волю під час укладання оспорюваного кредитного договору, про що свідчать підписи позивача на кожній сторінці договору, що також не оспорювалось позивачем в судовому засіданні. Як вбачається з преамбули частини № 1 кредитного договору, укладаючи цей договір, позичальник попередньо ознайомлений з вимогами чинного законодавства України щодо недійсності правочинів, розуміє значення своїх дій та діє добровільно. Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ст. 551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актам цивільного законодавства. Як вбачається зі змісту кредитного договору, а саме п.п. 4.1.1, 4.1.2, 4.1.3, передбачена відповідальність позичальника за невиконання боргових зобов'язань у вигляді нарахування пені та штрафів. Боргові зобов'язання за кредитним договором позивач належним чином не виконувала, що підтверджується висновками наданими судом в рішенні Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2015 року, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 17 березня 2015 року. та не заперечувалося самою позивачекою. Таким чином, підписавши власноручно кредитний договір № ML 702/690/2008 від 25.02.2008 року та додатки до нього, що позивач підтвердила в ході судового розгляду, [PERSON] погодилася зі всіма умова кредитного договору. Отже, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання зазначеного кредитного договору недійсним, оскільки він відповідає загальним засадам судочинства та укладений в належній формі. Окрім цього, загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Позивач звернулася до суду з позовом про визнання недійсним окремих пунктів кредитного договору № ML 702/690/2008 від 25.02.2008 року недійсними лише 05 лютого 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності для пред'явлення позову, що є самостійною підставою для відмови у позові. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] про визнання недійсними п.п. 4.1.1, 4.1.2, 4.1.3 кредитного договору № ML 702/690/2008 від 25.02.2008 року не знайшли свого підтвердження та задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed