Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що вона є власником квартири [ADDRESS]. В зазначеній квартирі на теперішній час зареєстровано троє осіб: [PERSON] (її батько), [PERSON] (її мати) та її син - [PERSON]. В грудні 2014 року, відповідач зібрав свої особисті речі і виїхав проживати до квартири [ADDRESS]. З цього часу відповідач в квартирі не мешкає, його речей там не має. Наявність реєстрації відповідача перешкоджає позивачці отримати субсидію для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг. Просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі та про відсутність заперечень проти проведення заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився. Заяву про розгляд справи за його відсутності не надав, про причини неявки суд не повідомив. Про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином у відповідності до вимог ч. 3 ст. 76 ЦПК України, судовим викликом за зареєстрованим у встановленому порядку місцем проживання. Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (далі- ЦПК України) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність у справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що пред'явлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав: У судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної власності, що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав (а.с. 13). Отже спірне житлове приміщення належить до приватного житлового фонду, тому правовідносини сторін регулюються Главою 6 Житлового кодексу Української РСР та ст. 405 ЦК України. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частку будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР з урахуванням положень ч.1 ст. 405 Цивільного кодексу України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Частиною 2 ст. 405 Цивільного кодексу України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до довідки № 000879879 про склад сім'ї, виданої ТОВ «ІНФО-КОМ» 04.04.2016 року, в спірному житловому приміщенні зареєстровані: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8). Згідно акту, складеного техніком дільниці № 2 КЖЕП «Оріон» та сусідами від 04.04.2016 року (а.с. 9), [PERSON] з грудня 2014 року за місцем реєстрації не проживає. З огляду на викладене, оцінюючи докази у їх сукупності, оскільки відповідач відсутній за місцем реєстрації понад один рік без поважних причин, іншої домовленості між ним та власником житла не встановлено, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити.

Outcome: approved