Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про стягнення процентів та трьох процентів річних за весь час прострочення виконання грошового зобов»язання за договором позики, укладеним між ними 04 березня 2011 року, згідно якого відповідачка позичила у неї 35\~000, 00 доларів США, терміном на шість місяців, про що надала письмову розписку. Однак, відповідачка не виконала взятих на себе зобов»язань згідно укладеного між ними договору та позичених коштів не повернула. Із приводу цього, Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області від 05 лютого 2013 року було ухвалено рішення, яким задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, та вирішено стягнути з відповідача в користь [PERSON] 35\~000 доларів США боргу за договором позики від 04 березня 2011 року. Дане судове рішення залишено без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 11 червня 2013 року та набрало законної сили. Із часу винесення судового рішення відповідачем добровільно заборгованість не погашається. Уточнивши позовні вимоги просить стягнути з [PERSON] в свою користь 12\~061,35 доларів США, що еквівалентно у гривнях на день ухвалення судового рішення, процентів за договором позики від 04 березня 2011 року та 3728,21 доларів США, що еквівалентно у гривнях на день ухвалення судового рішення, три проценти річних за час прострочення виконання грошового зобов»язання за даним договором. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з»явився, подавши суду заяву, в якій просять справу розглядати у їх відсутності, позовні вимоги підтримують повністю та просять суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явилася, і не повідомила суд про причину своєї неявки, хоча належним чином повідомлялася про дату, час та місце судового розгляду, що підтверджується документально. У судове засідання подала заперечення у яких зазначила, що позивач в силу вимог Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», не може надавати фінансову послугу, метою якої є отримання прибутку у вигляді процентів від суми позики. Відповідно до ч.3 ст.169 ЦПК України якщо суд не має відомостей про причину неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів та постановляє заочне рішення, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив 04 березня 2011 року позивач [PERSON] (раніше [PERSON]М.) надала у позику відповідачу [PERSON] 35\~000 доларів США, про що останньою була написана розписка. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 лютого 2013 року, стягнуто з [PERSON] в користь [PERSON] 35\~000 доларів США боргу за договором позики від 04 березня 2011 року. Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішення у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. На даний час сума боргу відповідачем не повернута. Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно наявного при матеріалах справи розрахунку, за період з 04 вересня 2011 року по 24 березня 2015 року сума процентів від суми позики становить 12061,35 долари США, визначений на рівні облікової ставки НБУ, три проценти річних за час прострочення грошового зобов»язання, тобто за період з 04.09.2011 по 24.03.2015 року становлять 3728,21 долари США. Таким чином, слід стягнути із відповідача в користь позивача 12061,35 долари США, що еквівалентно (станом на 17.04.2015 р. 100 дол. США:2144,5856 грн.) 258665,97 грн. - процентів від суми позики, 3728,21 долари США, що еквівалентно 79954,65 грн. - три проценти річних за час прострочення виконання грошового зобов»язання за договором позики від 04 березня 2011 року. Задовольняючи позовні вимоги, суд вважає зазначити, що Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року, який набрав чинності 23 серпня 2001 року, встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг. У п.7 ст.1 зазначеного Закону наведено вичерпний перелік суб»єктів, на яких поширюється дія цього закону. Це учасники ринків фінансових послуг, до яких відносяться юридичні особи та фізичні особи суб»єкти підприємницької діяльності, які відповідно до закону мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг на території України та споживачі таких послуг. Сфера дії закону за суб»єктним складом учасників є обмеженою і не поширюється на юридичних осіб, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, а також фізичних осіб, які не є суб»єктами підприємницької діяльності. Позивач [PERSON] за своїм правовим статусом не відноситься ні до юридичних осіб, ні до суб»єктів підприємницької діяльності, які відповідно до зазначеного Закону мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг на території України, а відтак відсутні підстави застосування положень цього закону до спірних правовідносин. Таким чином, Закону України «Про фінансові послуги та держане регулювання ринків фінансових послуг» є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб»єктів учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб суб»єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами ст.ст.1046-1048 ЦК України. Враховуючи наведені обставини, суд відкидає твердження відповідача про неможливість нарахування та отримання процентів позивачем від надання у позику коштів в силу Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Крім того, на підставі ч.1 ст.88 ЦПК України, слід стягнути із відповідача в користь [PERSON] понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати, які складаються із судового збору. На підставі наведеного,

Outcome: approved