Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом, в подальшому уточненим, до [PERSON], Мишковицької сільської ради про встановлення нікчемності заповіту, вчиненого [PERSON] на ім'я [PERSON], посвідченого 10.12.2011р. секретарем Мишковицької сільської ради [PERSON] і зареєстрованого в реєстрі за №125. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що на підставі ч. 1 статті 1257 ЦК України даний заповіт є нікчемним, так як заповіт написаний не заповідачем, особисто прочитати його [PERSON] не могла, у зв'язку із значним погіршенням зору, заповіт складений у відсутності свідків. Також позивач вважає, що секретар Мишковицької сільської ради неправомірно посвідчила заповіт [PERSON], оскільки остання перебувала на лікуванні у геріатричному відділенні районної лікарні, а тому заповіт мав бути посвідчений головним лікарем, його заступником з медичної частини або черговим лікарем цієї лікарні. Окрім того, секретарем сільської ради невірно зазначено прізвище спадкодавця, а саме «[PERSON]», що на думку позивача, вказує на те, що вона не встановила особу заповідача. Довідка виконкому сільської ради про те, що секретарем допущено помилку в написанні прізвища, не повинна братись до уваги, так як дана довідка видана після смерті заповідача. Також посилається на те, що заповіт не був зареєстрований у спадковому реєстрі в день його складення. Як на порушення вказує на те, що при складенні заповіту була присутня особа, на користь якої складений заповіт. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги з підстав наведених у заяві про зміну предмету і підстави позову та наданих суду усних поясненнях. Просила задовольнити позов. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні позов заперечили, надали суду усні пояснення, вказали про те, що заповіт укладений у відповідності до вимог законодавства, відповідав дійсній волі заповідача, а відтак у задоволенні позову слід відмовити. Представник Мишковицької сільської ради в судове засідання не з'явилась, подала суду заяву про розгляд справи без участі сторони. У попередніх засіданнях заперечила щодо задоволення позову з підстав його необґрунтованості, заповіт складений та посвідчений згідно вимог законодавства. Дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне. 10 грудня 2011 року секретарем Мишковицької сільської ради [PERSON] посвідчено заповіт громадянки [PERSON], [INFO]., уродженки с. Адамівка Щорського району Дніпропетровської області, ідент. номер [NUMBER], яким вона на випадок своєї смерті заповіла усе своє майно, що буде належати їй на день смерті, [PERSON]. Оригінал заповіту оглянуто в судовому засіданні, копію долучено до матеріалів справи. У даному заповіті вказано про те, що заповідачці роз'яснено зміст статей 1241, 1254, ч. 2 статті 1307 Цивільного кодексу України. Заповіт складено у двох примірниках, один з яких залишається на зберіганні у сільській раді, а другий видається заповідачеві. Заповідач текст заповіту прочитала вголос і власноручно підписала. Заповіт посвідчено о 17 год. 05 хв. в геріатричному відділенні Тернопільської районної лікарні в с. Мишковичі. Заповіт підписаний заповідачем у присутності секретаря сільської ради, особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено, зареєстровано в реєстрі за №125, державне мито не сплачувалось. Засвідчувальний напис підписано секретарем Мишковицької сільської ради [PERSON] та скріплено печаткою Мишковицької сільської ради. Згідно витягу із реєстру нотаріальних дій Мишковицької сільської ради, у даному реєстрі міститься запис за №125, дата вчинення нотаріальної дії 10.12.2011р., особа, для якої вчиняється нотаріальна дія - [PERSON] [INFO]., документ особи - паспорт, зміст нотаріальної дії - заповіт, державне мито - без сплати, а також підпис особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії. При цьому, судом також встановлено, що повноваження секретаря Мишковицької сільської ради [PERSON], як особи що має право на вчинення нотаріальних дій, випливають із рішення №2 від 31.11.2010р. «Про обрання та повноваження секретаря сільської ради» (п. 2.3 рішення). Згідно витягу про реєстрацію у Спадковому реєстрі від 02.09.2015р. за №41379678, виданого Тернопільською філією державного підприємства «Національні інформаційні системи», до Спадкового реєстру внесено реєстраційний запис - реєстрацію заповіту; номер у Спадковому реєстрі - 52183547; місце посвідчення - Тернопільська обл., Мишковицька сільська рада Тернопільського району; дата посвідчення - 10.12.2011р.; місце зберігання - Мишковицька сільська рада, с. Мишковичі, заповідач - [PERSON], РНОКПП: [NUMBER]; дата та місце народження - [INFO], с. Адамівка Щорського району Дніпропетровської області; місце проживання або перебування - Тернопільська обл., Тернопільський р-н., с. Жовтневе; дата та час реєстрації - 16.12.2011, 10:57; реєстратор - Тернопільська філія державного підприємства «Національні інформаційні системи». Окрім вказаного витягу від 02.09.2015р., в матеріалах справи також містяться витяги видані раніше, а саме від 16.12.2011р., у якому заповідач вказана як «[PERSON]», усі інші реквізити витягу такі ж самі. А також витяг від 15.11.2012р., у якому заповідач вказана як «[PERSON]», усі інші реквізити витягу такі ж самі. Як пояснення даної обставини, в матеріалах справи є лист Мишковицької сільської ради від 31.08.2015р. за №147 на адресу Тернопільської філії державного підприємства «Національні інформаційні системи», яким сільська рада просить відредагувати дані Спадкового реєстру, а саме змінити по батькові заповідача з [PERSON] на [PERSON]. А також секретар Мишковицької сільської ради [PERSON] видала довідку від 11.01.2012р. за №23 про те, що [PERSON] (як вказано в заповіті, де нею допущено помилку) та [PERSON] одна і та ж особа. [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні в геріатричному відділенні Тернопільського районного територіального медичного об'єднання з 27.11.2011р. по [INFO], що підтверджується листами цієї медичної установи від 06.02.2015р., 11.03.2015р., наявними в матеріалах справи, та не заперечується сторонами. У листі від 11.03.2015р. також вказано про те, що хвору [PERSON] періодично доглядала жителька с. В.Березовиця [PERSON]. [INFO] [PERSON] померла, про що свідчить свідоцтво про смерть [NUMBER] видане 14.12.2011р. Чернелево-Руською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області. 12.01.2012р. відповідач [PERSON] звернулась до Тернопільської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після померлої [INFO] [PERSON]. 16.01.2012р. до цієї ж нотаріальної контори подана заява позивачем [PERSON] про прийняття спадщини за законом після померлої [INFO] [PERSON]. Розглянувши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання про не обґрунтованість позовних вимог, не підтвердження їх матеріалами справи та необхідність відмовити у задоволенні позову з наступних мотивів. Згідно із статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу. Частиною 2 статті 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно ч. 1 статті 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. У статті 1233 ЦК України вказано, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно зі статтею 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України. Згідно із статтею 1247 ЦК України загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадовими особами, службовими особами, визначеними в статтях 1251-1252 цього Кодексу. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу. Частиною 4 статті 207 ЦК України передбачено, якщо фізична особа у зв'язку із хворобою або фізичною вадою не може підписатись власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Крім цього, частиною 2 статті 1248 ЦК України передбачено, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись при свідках (ст. 1253 цього Кодексу, де вказано, що у такому випадку присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов'язковою). Вимоги до форми заповіту, передбачені нормами статті 1247 ЦК України, є загальними і вони стосуються як випадків посвідчення заповіту нотаріусом, так і іншими особами, яким законом надані такі повноваження. Специфіка ж посвідчення заповітів установлюється в нотаріальній процедурі, тобто Законом України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5, який діє з 02 грудня 2011 року. Згідно статті 1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Спірний заповіт складений в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт особисто підписаний заповідачем та посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування - секретарем Мишковицької сільської ради, тобто посадовою особою визначеною статтею 1251 України. А тому, даний заповіт не є нікчемним. Посилання позивача на те, що заповідач не могла особисто прочитати заповіт, у зв'язку із значним погіршенням зору не підтверджені матеріалами справи. А саме, інформація з Тернопільської центральної районної лікарні, виписки з медичної карти хворої свідчать про хворобу серця та суглобів, вказівки про відсутність здатності бачити (читати) немає. А відтак, положення абзацу 3 ч. 2 статті 1248 ЦК України, щодо обов'язковості посвідчення заповіту при свідках не може бути застосоване. Також судом враховано, що згідно частин 1, 2 статті 1253 ЦК України, на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов'язковою. Даних щодо такого бажання заповідача у суду немає. Також, секретар сільської ради не входить в перелік посадових, службових визначених статтею 1252 ЦК України. А відтак вищевказаний заповіт не повинен був посвідчуватись при свідках. Окрім того, відхиляється посилання позивача на те, що секретар Мишковицької сільської ради неправомірно посвідчила заповіт, оскільки остання перебувала на лікуванні у геріатричному відділенні районної лікарні, а тому заповіт мав бути посвідчений головним лікарем, його заступником з медичної частини або черговим лікарем цієї лікарні. Дане твердження позивача є хибним, так як стаття 1252 ЦК України вказує про можливість, а не про необхідність посвідчення заповіту головним лікарем, його заступником з медичної частини або черговим лікарем цієї лікарні. У даному випадку заповіт міг бути посвідчений як секретарем сільської ради, так і вказаними посадовими особами лікарні. Помилки секретаря у вказівці прізвища спадкодавця ([PERSON], [PERSON]) у заповіті та не своєчасна реєстрація заповіту в Спадковому реєстрі не можуть бути підставою для встановлення нікчемності заповіту, тому що дані обставини не згадуються у статтях 1257, 1247 ЦК України. Згідно ч. 3 статті 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 статті 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Задоволення позову, яке буде мати наслідком позбавлення права відповідача на спадкування за заповітом нерухомого майна, яке належало заповідачу (незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини - ч. 5 статті 1268 ЦК України), без доведення позивачем усіх передбачених для цього законом обставин, було б порушенням статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Таким чином, у задоволенні позовної вимоги про встановлення нікчемності заповіту слід відмовити. Так як рішення ухвалено не на користь позивача, відповідно до статті 88 ЦПК України, судові витрати із відповідача не стягуються.

Outcome: dismissed