Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась із позовом, у якому просить усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, яка знаходиться по вул.. І.Франка, 22 в смт.Стара Вижівка, шляхом зобовязання відповідача [PERSON] звільнити самовільно зайняту ним частину земельної ділянки площею 0,0152 га. та зобовязати відповідача демонтувати побудовану ним дерев'яну огорожу на частині захопленої ділянки, привести у попередній стан дерев'яну огорожу з боку суміжної ділянки згідно зі схемою меж Акту узгоджувальної комісії від 27.05.2015 р. Після уточнення позовних вимог просить зобовязати відповідача відновити дерев'яну огорожу по лінії проходження меж від Д до А довжиною 30,5 м між земельними ділянками, розташованими по вул.Івана Франка, 22 і по вул.Привозкальна, 9, в смт.Стара Вижівка, які відображені на кадастровому плані земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі за кадастровим номером 0725055100:01:013:0215. Обґрунтовуючи позов, зазначає, що належну їй ділянку успадкувала від батька, на ім'я якого видавався відповідний державний акт. Відповідач, який є суміжним землекористувачем, самовільно встановив огорожу на частині цієї ділянки, відмовився її демонтувати. Комісія Старовижівської селищної ради 22.04.2015 р. в присутності відповідача провела обстеження земельних ділянок, скала акт узгоджувальної комісії про встановлення спірної межі суміжних двох земельних ділянок, який затверджений рішенням селищної ради від 27.05.2015 р. № 33/7 (далі Рішення № 33/7). Крім того, відповідач не виконав припис Держінспекції сільського господарства припис від 22.06.2015 р., не демонтував огорожу. Такими діями відповідач порушує її права власника. Відповідач [PERSON] подав зустрічний позов, в якому покликається на те, що рішенням Старовижівської селищної ради від 26.08.1985 р. №73 йому надано під будівництво земельну 2 ділянку площею 700 кв.м., яка межує з ділянкою позивачки [PERSON] Він виготовив паспорт на забудову вказаної ділянки, а також уклав договір із селищною радою про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності. Рішенням селищної ради від 18.03.2015 р. №32/29 йому надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою, щодо встановлення меж земельної ділянки, а згідно з довідкою селищної ради він користується ділянкою площею 700 кв.м. Таким чином він правомірно користується ділянкою площею 700 кв.м., враховуючи вимоги розділу 7 Перехідних положень Земельного кодексу (2002 р.) та Рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 р. № 5-рп/2005 р. У березні 2015 р. він дізнався про те, що частина його ділянки, а саме: 0,0152 га, якою він користується з 1985 р., приватизована батьком позивачки в 1998 р., а вона успадкувала її. Вважає, що надаючи дозвіл на приватизацію, селищна рада повинна була спочатку вилучити в нього частину ділянки як в законного користувача, а тоді лише передати іншій особі, чого не було зроблено. Тому просить визнати недійсним і скасувати державний акт серії ВЛ б/н від 27.04.1998 р. на право приватної власності на землю, виданий на ім'я [PERSON] на підставі рішення Старовижівської селищної ради № 2/8 від 22.11.1994 р., скасувати державну реєстрацію земельної ділянки, кадастровий номер 0725055100:01:013:0215. Свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 01.07.2015 р. Старовижівською державною нотаріальною конторою № 311 і визнати незаконним і скасувати рішення Старовижівської селищної ради № 33/3 від 27.05.2015 р. «Про встановлення меж суміжного землекористування між [PERSON] і [PERSON]С.», як такі, що порушують його права. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала, пояснила, успадкувала після батька земельну ділянку, але розпочала оформлення права власності на неї після того, як сусід відповідач в справі, загородив її частину. Зазначила, що такі дії відповідача безпідставні, ця частина ділянки завжди перебувала в користуванні її батька, який отримав цю ділянку від свого батька. Просить позов задовольнити, в зустрічному позові відмовити. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] пояснив, відповідач не набув права власності чи користування земельною ділянкою, наданою рішенням селищної ради в 1985 р. Рішення селищної ради втратило чинність з огляду на те, що відповідач впродовж трьох місяців (як в ньому було зазначено) не посвідчив його нотаріально, не зареєстрував у виконкомі селищної ради в відповідній реєстровій книзі, відповідно до приписів ЗК УРСР 1970 р., не склав проект з землеустрою, який мав бути розглянутий і затверджений селищною радою, не отримав документів, а саме Державний акт про право постійного користування. Наданий відповідачем будівельний паспорт не є проектом землеустрою, а є обовязковим документом для початку будівельних робіт. Акт винесення меж в натурі, що є в будівельному паспорті, містить ряд неточностей і порушень. Вважає, що відповідач не є належним користувачем ділянки, надав суду недостовірні відомості щодо того, де проходила межа між ділянками і де знаходився паркан між ними. Крім того, право батька позивачки на земельну ділянку виникло з моменту прийняття рішення в 1994 р. Старовижівською селищною радою про надання йому цієї ділянки, Державний акт є похідним документом від рішення. Вказане рішення не оскаржується, як і не оскаржується право власності на вказану ділянку. Таким чином відповідач самовільно зайняв частину ділянки. У судовому засіданні відповідач [PERSON] просить в позові [PERSON] відмовити, зустрічний позов просить задоволити з наведених в ньому підстав. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] [PERSON] пояснив, що позивач має право користування земельною ділянкою площею 700 кв.м. на підставі рішення 1985 р. і договору про безстрокове користування ділянкою. Договірні відносини між [PERSON] та селищною радою тривають, незважаючи на відсутність відмітки на договорі про його реєстрацію в Реєстровій книзі, така реєстрація була обовязком селищної ради, а не відповідача. Передаючи у власність [PERSON] частину цієї ділянки, орган місцевого самоврядування повинен був 3 спочатку вилучити її в відповідача, чого не зроблено. Таким чином, відповідач відповідно до ЗК 2002 р. зберігає право на користування нею, тому передача частини цієї ділянки батькові позивачки і видача останньому Державного акта є неправомірною. Оскільки на підставі цього Акту в подальшому здійснена реєстрація земельної ділянки, позивач отримала свідоцтво про право на спадщину, з урахуванням Державного акта прийнято рішення селищної ради про затвердження меж між позивачем і відповідачем, то вони також підлягають скасуванню. Крім того, селищна рада, знаючи про спір між суміжними землекористувачами, не повинна була встановлювати межі, а повинні були рекомендувати звернутись до суду. У судовому засіданні представник відповідача за зустрічним позовом Старовижівської селищної ради [PERSON] заперечив проти зустрічного позову. Суду пояснив, що згідно з даними земельно-кадастрової книги відповідач [PERSON]С, користується земельною ділянкою площею 700 кв.м., за яку сплачує земельний податок. Рішення щодо вилучення в нього ділянки, наданої в 1985 р., не приймалось. Однак, вважає рішення 1985р. не чинним в даний момент. У ході спору, що виник між сторонами, комісія селищної ради актом від 22.04.2015 р. встановила, що відповідач загородив земельну ділянку відповідно до тих розмірів, які визначені в його плані забудови. Інших документів, що підтверджують його право власності комісії він не надав. Разом з тим, позивач [PERSON] надала комісії Державний акт, згідно з яким спірна частина земельної ділянки входить до земельної ділянки, що належала її батькові. Оскільки Державний акт є належним правовстановлюючим документом, а план забудови таким документом не є, то виходячи з меж встановлених у державному акті комісія встановила межі суміжних ділянок і склала про це відповідний акт. За таких обставин вважає дії селищної ради законними. Також пояснив, що реєстрова книга в селищній раді була до 1990р., в даний час її місце знаходження невідоме. З 1995р. облік ведеться в земельно-кадастровій книзі. Межі земельних ділянок позивачки та відповідачки відображені на схемі виходячи з наданих землекористувачами документів і співпадають з фактичними межами і розмірами ділянок, крім межі, яка поділяє ці ділянки. При цьому перевірено документи інших сусідів, з боку яких не виялено порушень. У судовому засіданні представники третіх осіб, будучи належно повідомленими, не з'явились, просили розглядати справу за їх відсутності /а.с. 45,114/. Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в первісному позові слід відмовити, зустрічний позов задовольнити з таких підстав. Відповідно до ст. ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання. Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог та заперечень. Згідно зі ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що рішенням від 26.08.1985р. №73 Старовижівської селищної ради [PERSON] виділено в безстрокове користування земельну ділянку для будівництва житлового будинку на праві особистої власності площею 700кв.м. в смт. Стара Вижівка по вул. Привокзальна, 9 /а.с. 50/. На вказаній земельній ділянці [PERSON] розпочав будівництво. Відповідно до рішення Старовижівської селищної ради від 22.11.1994р. №2/8 [PERSON] надано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1150 га. по вул.. Івана Франка, 22, а 27.04.1998р. [PERSON] отримав Державний акт на право приватної власності на вказану земельну ділянку /а.с. 17/. Після смерті [PERSON] вказану ділянку успадкувала позивачка [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 01.07.2015р. №311 /а.с. 4/. Таким чином, позивач і відповідача є суміжними землекористувачами. Актом узгоджувальної комісії від 22.04.2015р. встановлено межі земельних ділянок позивачки та відповідача. У ході обстеження встановлено, що відповідач самовільно зайняв частину земельної ділянки належної позивачці на підставі державного акта, площею 0,0152га. /а.с.8/. Даний акт затверджений рішенням Старовижівської селищної ради від 27.05.2015р. №33/7 /а.с. 7/. 4 [PERSON] посилається на те, що спірна частина ділянки передана йому в користування в 1985р. і загороджена ним відповідно до меж, встановлених документами в плані забудови. Встановлюючи межі земельної ділянки комісія виходила з того, що відповідач порушує права позивачки, оскільки він не надав жодного належного документа, який належним чином підтверджує його право користування земельною ділянкою, а позивач [PERSON] має такий правовстановлюючий документ на земельну ділянку акт. Однак такий висновок узгоджувальної комісії не відповідає вимогам закону. Відповідно до ст. 15 Земельного кодексу УРСР 1970 р. (чинної на момент виникнення правовідносин) земля надається у безстрокове або тимчасове користування. Ст. 20 цього ж кодексу встановлено, що право землекористування громадян, які проживають в селищах міського типу засвідчується записами в реєстрових книгах виконавчих комітетів селищних Рад народних депутатів. Ст. 36 цього ж кодексу визначені підстави припинення права землекористування громадян, при цьому таке припинення здійснюється за рішення органів які надали земельні ділянки. Як встановлено в ході розгляду справи рішення про припинення права землекористування чи про вилучення земельної ділянки в [PERSON] Старовижівською селищною радою не приймались. Пункт 5 постанови Верховної Ради УРСР «Про порядок введення в дію Земельного кодексу УРСР» від 18 грудня 1990 року передбачав, що громадяни, які мають в користуванні земельні ділянки, надані їм до відведення в дію цього Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування. Згідно із ч. 1 ст. 22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені ст. 23 ЗК України 1990 року. Проте дію ст. 23 зупинено відносно власників земельних ділянок, визначених Декретом КМ №15-92 від 26.12.92 р. Пунктом 3 Декрету встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Отже, п. 3 Декрету визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах (правова позиція ВСУ в справі №1275цс15 від 07.10.2015 р. і № 6-31цс12 від 30.05.2012 р.). Згідно з даними земельно-кадастрової книги Старовижівської селищної ради в ній міститься запис про те, що в користуванні [PERSON] перебуває земельна ділянка площею 0.18га. (з них, як пояснив [PERSON] - 0,10 га. город, а 0,8га. ділянка надана для будівництва будинку). Згідно з п. 7 Перехідних положень ЗК України 2001 року громадяни, що одержали у власність земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. З огляду на наведене, запис в земельно-кадастровій книзі є належним доказом прав користування [PERSON] земельною ділянкою. А тому не заслуговують на увагу доводи представника позивачки [PERSON] і представника відповідача [PERSON] про відсутність в [PERSON] належного правовстановлюючого документа на земельну ділянку, а отже при встановленні меж суміжних земельних ділянок між позивачкою та відповідачем без урахування такого документа, порушено права [PERSON] Доводи представника позивача [PERSON] про те, що рішення 1985р. втратило чинність в зв'язку з невиконанням [PERSON] вимог п.2 цього рішення щодо реєстрації договору не заслуговують на увагу, оскільки земельним кодексом 1970 р., така обставина не була підставою припинення землекористування громадян та вилучення земель (ст.36,37 Земельного кодексу УРСР 5 1970р.). Крім цього, відсутність запису на договорі на безстрокове користування землею про реєстрацію цього договору у відповідній книзі селищної ради, не спростовує висновку суду, оскільки таку реєстрацію здійснював не [PERSON], а посадова особа органу місцевого самоврядування. Наявність запису щодо [PERSON] в земельно-кадастровій книзі свідчить про те, що договірні правовідносини між [PERSON] і Старовижівською селищною радою не були припинені. Згідно з записами земельно-кадастрової книги Старовижівської селищної ради [PERSON] також був користувачем земельної ділянки площею 0, 11 га. і суміжним з [PERSON] землекористувачем. Проте під час приватизації [PERSON] земельної ділянки і виготовлення на неї державного акта [PERSON] як суміжний землекористувач в Акті і в технічній документації не вказаний, хоча був таким на момент приватизації, що не відповідає дійсності і підтверджується планом зовнішніх меж земельної ділянки /а.с.17/. Із [PERSON] як суміжним користувачем межі земельних ділянок не узгоджувались про що свідчить відсутність будь яких підписів [PERSON] в технічному звіті /а.с. 128-135/. Таким чином під час приватизації [PERSON] земельної ділянки не враховано, що частина приватизованої ділянки перебуває в користуванні [PERSON] і з [PERSON] як зі суміжним землекористувачем межі ділянок не узгоджувались, Відповідно до ст. 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. З урахуванням викладеного, Державний акт про право приватної власності на земельну ділянку, виданий на ім'я [PERSON], підлягає скасуванню зі скасуванням державної реєстрації земельної ділянки площею 0,1150 га., наданої для обслуговування житлового будинку кадастровий номер №0725055100:01:013:0215 за адресою вул. Івана Франка смт. Стара Вижівка. Доводи представника позивача [PERSON] про те, що вказаний акт не підлягає скасуванню оскільки виданий на підставі рішення органу місцевого самоврядування, яке не оскаржується, не заслуговують на увагу, оскільки визнання недійсними Державних актів на право власності на земельні ділянки вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку (правова позиція Верховного Суду України у справі №6-319цс15 від 01.07.2015р.). Оскільки вказана ділянка була успадкована позивачкою [PERSON] після [PERSON], то за таких обставин підлягає скасуванню також і свідоцтво про її право на спадщину за законом на вказану земельну ділянку /а.с. 4/. З врахуванням викладеного, підлягає скасуванню рішення Старовижівської селищної ради від 27.05.2015р. №33/7 про встановлення меж суміжного землекористування, оскільки прийняте в порушення вищевказаних норм права і без урахування обставин. Доводи представника [PERSON] про те, що предметом спору сторін не є право власності позивачки [PERSON] на успадковану земельну ділянку, у зв'язку з чим в зустрічному позові слід відмовити, суд до уваги не бере, оскільки суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, а така позовна [PERSON] не предявлялась. Обраний [PERSON] спосіб захисту, зокрема щодо визнання недійсним Державного акта і свідоцтва про право на спадщину позивачки, на підставі яких зареєстроване право власності за позивачкою, без вимоги про скасування реєстрації її права власності на нерухоме майно, є належним способом захисту порушених прав. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, позов [PERSON] слід задовольнити.

Outcome: approved