Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя та просить визнати в порядку поділу майна подружжя право власності на 3/4 частини квартири [ADDRESS] , за [PERSON] . Визнати в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/4 частини квартири [ADDRESS] , за [PERSON] . Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати. Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 07 червня 2008 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. 09 листопада 2017 року Святошинський районний суд м. Києва виніс рішення, яким шлюб між сторонами було розірвано. Фактично шлюбні відносини між позивачем та відповідачем припинилися 21 березня 2017 року. За час сумісного подружнього життя, а саме 26 вересня 2011 року, позивач з відповідачем придбали квартиру [ADDRESS] , яка була оформлена на відповідача. Так, в період шлюбу у сторін по справі народились діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . 17 травня 2018 року Святошинський районний суд м. Києва виніс рішення, яким стягнув з відповідача на мою користь позивача на утримання дітей. Вказане рішення було проголошено за участю відповідача. Проте, починаючи з 17.05.2018 року і по цей час відповідач аліменти не сплачує. Крім цього, починаючи з 21 березня 2017 року позивач неодноразово вчиняв сварки, ображав, погрожував фізичною розправою. Протягом 2017 року позивач двічі притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КпАП України. В лютому 2018 року під час проведення медіації з відповідачем останній знову вживав нецензурну лексику, погрожував фізичною розправою. Побоювання нових чвар, образ і фізичного насильства, домашнє насильство, насильство за ознаками статті призвели до неможливості використання спільної квартири. Починаючи з 21 березня 2017 року відповідач самостійно проживає у спільній квартирі, а позивач вимушена з дітьми орендувати житло і витрачати на це додаткові кошти. Отже, факт проживання дітей з позивачем, систематична несплата відповідачем аліментів, здійснення відповідачем домашнього насильства, яке призвело до неможливості використання квартири і, як наслідок, до додаткових витрат на оренду житла, є обставинами, що мають істотне значення при вирішенні питання про відступлення від засади рівності часток подружжя. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились, надали відзив в якому просили суд відмовити у задоволенні позову. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що з 07 червня 2008 року позивач з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 9). 09 листопада 2017 року Святошинський районний суд м. Києва виніс рішення, яким шлюб між мною і відповідачем розірвав (а.с.12-13). 26 вересня 2011 року, позивач з відповідачем придбали квартиру [ADDRESS] , яка була оформлена на відповідача (а.с. 6-7). Факт придбання квартири за спільні кошти підтверджується заявою-згодою позивача від 26 вересня 2011 року, посвідченою Тетерською О.Ю. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за №3328 (а.с. 8). Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з цих не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не означено домовленістю між ними або шлюбним договором. Так, в період шлюбу у позивача з відповідачем народились діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с. 10-11). 17 травня 2018 року Святошинський районний суд м. Києва виніс рішення, яким стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дітей (а.с. 14-15). Згідно довідки від 26.10.2018 року, виданої головним державним виконавцем Святошинського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві, розмір заборгованості відповідача по аліментам за період з 31.03.2017 по 31.12.2017 року складає 34 610,72 гривень, за період з 01.01.2018 по 31.09.2018 року-39 437,06 гривень (а.с. 17). Протягом 2017 року відповідач двічі притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КпАП України (домашнє насильство, насильство за ознаками статті) (а.с. 23, 24). В лютому 2018 року під час проведення медіації з відповідачем останній знову вживав нецензурну лексику, погрожував фізичною розправою (а.с. 25-26). Згідно договорів оренди житлового приміщення від 08.02.2018 року, від 08.10.2018 року, позивач [PERSON] проживає в орендованій квартирі (а.с. 18-22). Відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Як випливає зі змісту ст. 3 СК, характерною ознакою сім`ї є спільне проживання осіб, які пов`язані спільним побутом і мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст.60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Відповідно до ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В ст.71 СК України встановлені способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і вказано, що майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя. Можлива компенсація вартості за частку у майні одному з подружжя у разі його згоди. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11від 21 грудня 2007 р., поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Пункт 23 Постанови Пленуму ВСУ № 11від 21 грудня 2007 р., передбачає, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. З огляду на викладені обставини вбачається, що спірна квартира придбана під час перебування сторін у шлюбі, тому відповідно до вищевказаних положень сімейного законодавства є спільною сумісною власністю подружжя. Доводи позивача про те, що факт проживання дітей з нею, систематична несплата відповідачем аліментів, здійснення відповідачем домашнього насильства, яке призвело до неможливості використання квартири і, як наслідок, до її додаткових витрат на оренду житла, є обставинами, що мають істотне значення при вирішенні питання про відступлення від засади рівності часток подружжя, не спростовує висновків суду, що вказане майно є спільним сумісним майном подружжя, враховуючи, що відповідно до ст.65 Сімейного Кодексу України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги за позовом є такими, що підлягають задоволенню частково. На підставі викладеного та

Outcome: partial