Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якому згідно останньої редакції просить суд: 1. Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] загальною площею 204,3 кв.м., житловою площею 108,3 кв.м, укладений 30 листопада 2017 року між [PERSON] в особі представника [PERSON] та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом П`ятої Харківської державної нотаріальної контори Печко Олександром Сергійовичем, реєстровий №7-496. 2. Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] загальною площею 181,8 кв.м., житловою площею 129,3 кв.м, укладений 30 листопада 2017 року між [PERSON] в особі представника [PERSON] та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом П`ятої Харківської державної нотаріальної контори Печко Олександром Сергійовичем, реєстровий №7-498 . 3.Витребувати з незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] квартиру квартиру [ADDRESS] загальною площею 204,3 кв.м., житловою площею 108,3 кв.м. 4.Витребувати з незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] загальною площею 181,8 кв.м., житловою площею 129,3 кв.м. 5.Скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] на [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] загальною площею 204,3 кв.м., житловою площею 108,3 кв.м., номер запису про право власності - 23892336 від 12 грудня 2017 року. 6.Скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] на [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] загальною площею 181,8 кв.м., житловою площею 129,3 кв.м., номер запису про право власності - 23892430 від 12 грудня 2017 року. 7. Скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] на [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] загальною площею 121,2 кв.м., житловою площею 49,7 кв.м., номер запису про право власності - 35517540 від 17 лютого 2020 року. 8. Скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] на [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] загальною площею 75,5 кв.м., житловою площею 19,6 кв.м., номер запису про право власності - 35517811 від 17 лютого 2020 року. 31 жовтня 2019 року провадження у справі відкрите, призначено підготовче судове засідання. 12 листопада 2020 року клопотання представника позивача про витребування доказів було задоволено. Витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кондри Л.В. оригінал заяви, яка посвідчена 05 жовтня 2017 року приватним нотаріусом, та зареєстрована № 2876. А також копію витягу реєстрації нотаріальних дій за № 2876 від 05 жовтня 2019 року. На виконання вказаної ухвали від приватного нотаріуса Кондри Л.В. 31.12.2020 року надійшов лист, в якому вона зазначила про те, що згоду [PERSON] не посвідчувала, а за вказаним реєстровим номером вчинено іншу нотаріальну дію, додано копії аркушів з Реєстру для реєстрації нотаріальних дій. У судовому засіданні 15 червня 2021 року від представника позивача надійшло клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, а також витребування доказів для проведення відповідної експертизи. В задоволенні цих клопотань відмовлено, підготовче засідання закрите, справу призначено до судового розгляду. В судове засідання 26 липня 2021 року представник позивача - адвокат Шевцов О.А. не з`явився, надав заяву, де вказав про зайнятість під час розгляду в іншому суді. Суд вважає вказану поведінку такою, що містить зловживання правами. Сторона позивачів повинна вживати заходів щодо як найшвидшого розгляду справи. Суд посилається на рішення Європейського суду з прав людини від 07 липня 1989 року у справі « Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії», де Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосується безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби законодавства для прискорення розгляду. Від відповідача [PERSON] 24 березня 2021 року надійшла заява про визнання позовних вимог [PERSON] . Сам відповідач або його представник до судового засідання не з`явилися, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Стець М.Л. проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на їх необґрунтованість, та ту обставину, що позивачкою обрано невірний спосіб захисту своїх прав. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Ісаєва Ю.В. проти задоволення позовних вимог заперечувала, посилаючись на їх необґрунтованість, та ту обставину, що позивачкою обрано невірний спосіб захисту своїх прав. А також зазначила, що [PERSON] є добросовісним набувачем спірного майна. Від Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кондри Людмили Вікторівни надійшла заява про розгляд справи у її відсутність. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне: 21.04.2014 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб. 16.02.2015 [PERSON] за згодою дружини [PERSON] було придбано квартиру [ADDRESS] загальною площею 204,3 кв.м., житловою площею 108,3 кв.м. 03.04.2015 року [PERSON] за згодою дружини [PERSON] було придбано квартиру [ADDRESS] загальною площею 181,8 кв.м., житловою площею 129,3 кв.м. 30.11.2017 року [PERSON] в особі представника [PERSON] були укладені договори купівлі-продажу зазначених квартир на користь [PERSON] . Вказані договори від імені продавця підписувала [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої 17.08.2017 року приватним нотаріусом Маріупольського нотаріального округу Донецької області Волковицьким С.О. за реєстр.№643. За змістом цих договорів державним нотаріусом П`ятої Харківської державної нотаріальної контори Печко О.С. повноваження представника [PERSON] перевірені. Вказані договори укладені за згоди дружини продавця [PERSON] , що було підтверджено її заявою, посвідчено Приватним нотаріусом Кондрою Л.В. 05.10.2017 року за реєстр.№2876. Згідно листа приватного нотаріуса Кондри Л.В. вона заяву [PERSON] не посвідчувала, а за вказаним реєстровим номером вчинено іншу нотаріальну дію. 12.12.2017 року спірні квартири на підставі відповідних договорів купівлі-продажу були відчужені [PERSON] на користь [PERSON] . Оцінюючи вказані факти та додані на їх підтвердження докази, суд зазначає наступне: У відповідності до ст. 12, ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказів недійсності довіреності на ім`я [PERSON] від імені [PERSON] , посвідченої 17.08.2017 року приватним нотаріусом Маріупольського нотаріального округу Донецької області Волковицьким С.О. за реєстр.№643, матеріали справи не містять. Всі надані до позовної заяви докази стосуються квартири загальною площею 204,3 кв.м, житловою 108,3 кв.м, за адресою кв. [ADDRESS] , та квартири загальною площею 181,8 кв.м, житловою 129,2 кв.м, за адресою кв. [ADDRESS] . Проте позивач в позовній заяві, зазначає, що відповідачем [PERSON] під час розгляду справи 17 лютого 2020 року здійснено розподіл спірної квартири [ADDRESS] внаслідок якої утворилося два окремі об`єкти нерухомого майна, стосовно яких заявляє частину позовних вимог, а саме: 1) 1-кімнатна квартира загальною площею 75,5 кв.м. житловою площею 19,6 кв.м. з адресою: [ADDRESS] ; 2) 2-кімнатна квартира загальною площею 121,2 кв.м. житловою площею 49,7 кв.м. з адресою: [ADDRESS] . При цьому вказує, що поділ та відповідні реєстраційні дії здійснені на підставі технічного паспорту б/н від 11.12.2019 року та висновку б/н від 11.12.2019, виданого ФОП [PERSON] . Проте, зазначені докази в матеріалах справи відсутні, відповідні клопотання про їх витребування позивачем не заявлялися. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. В той же час, законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого майна без письмової згоди одного з подружжя, за наявності згоди другого з подружжя, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя (правові позиції Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постановах: від 21 березня 2018 року у справі № 726/2165/15-ц (провадження № 61-5530св18), від 30 січня 2019 року у справі № 158/2229/16-ц (провадження № 61-19420св18), від 31 січня 2019 року у справі № 334/6317/17-ц (провадження № 61-3263св18), від 05 квітня 2019 року у справі № 645/4711/15-ц (провадження № 61-40897св18), від 03 травня 2019 року у справі № 755/20923/14-ц (провадження № 61-10442св18). Таким чином відсутні право підстави для задоволення позовних вимог про визнання правочинів недійсними. Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Відсутність такої волі в чоловіка Позивачки не встановлена. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року). Слід врахувати і позицію ЄСПЛ в іншій справі, де Заявниця була позбавлена права власності на квартиру без компенсації та не могла розраховувати на отримання іншого житла від держави. Органи держвлади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном. Проте заявниця не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено у зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном (рішення у справі «Alentseva v. Russia» від 17.11.2016). Конструкція, за якої добросовісний набувач утрачає майно й сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу нерухомого майна не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, завданих таким відчуженням. (Позиція Верховного Суду у складі колегії суддів другої судової палати Касаційного цивільного суду, яка викладена у постанові від 13 листопада 2019 року по справі № 645/4220/16-ц). Таким чином, відсутні правові підстави для витребування спірного майна у [PERSON] , оскільки по-перше, наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі (укладення договору купівлі-продажу майна) унеможливлює його витребування від добросовісного набувача, а по-друге, у разі витребування спірної квартири у [PERSON] , який є добросовісним набувачем, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки в такому випадку на [PERSON] буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Також суд звертає увагу, на те, що [PERSON] звертаючись до суду з вимогами про витребування спірного майна заявляє їх на користь відповідача [PERSON] . Проте. ч.1 ст.4 ЦПК України визначено, що особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed