Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Тренто» і в обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що 13 липня 2019 року за договором позики, укладеним у письмовому вигляді, передала позичальнику ТОВ «Компанія Тренто» у власність 1000 доларів США. При фактичному одержанні цієї суми позичальник надав розписку. Повернути позичені кошти відповідно до вимог п.2.2 договору позики позичальник мав 13 січня 2020 року. Проте у вказаний строк кошти повернуті не були. За час дії договору ТОВ «Компанія Тренто» на користь позивача перераховувала виключно відсотки за договором, розмір яких визначений п.1.2 договору. 31 березня 2020 року до ТОВ «Компанія Тренто» направлялась досудова вимога про повернення боргу, яка не виконана. 15 травня 2020 року відповідачу також направлялась пропозиція щодо реструктуризації боргу, відповіді на яку також не було отримано. На час звернення до суду сума позики не повернута, у зв`язку з чим позивач просила суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Тренто» на її користь борг за договором позики від 13 липня 2019 року з урахуванням індексу інфляції у розмірі 29422,97 гривні та три проценти річних з простроченої суми у розмірі 829,66 гривень. Позивач до судового засідання не з`явилась, про час та місце слухання справи сповіщена належним чином, надала суду заяву з клопотанням розглянути справу за її відсутності, на позовних вимогах наполягає у повному обсязі, не заперечує проти розгляду справи у заочному порядку. Представник відповідача до судового засідання не з`явився по невідомій суду причині, про час та місце розгляду справи двічі сповіщений належним чином, відповідно до вимог цивільно-процесуального законодавства, клопотання про відкладення розгляду справи від нього до суду не надходило. Враховуючи, що відповідач двічі належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи стосовно нього, позивач не заперечує проти розгляду справи у порядку заочного провадження, суд вважає можливим розглянути справу заочно і за відсутності сторін у справі. Судом встановлено, що 13 липня 2019 року між позивачем [PERSON] та відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія Тренто» укладений договір позики, за умовами якого позикодавець ( [PERSON] ) передала у власність позичальнику (ТОВ «Компанія Тренто») грошові кошти у розмірі 1000 доларів США. Позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві суму позики і нараховані проценти на умовах, передбачених договором. Розмір процентів по договору склав від 1500 гривень до 1650 гривень у місяць в залежності від сезонності: 1500 гривень на місяць з липня по жовтень і 1650 гривень в місяць з листопада по січень (п.п.1.1,1.2 договору). Позикодавець передає позичальнику суму позики 13 липня 2019 року, що підтверджується розпискою. Позичальник повертає позикодавцеві позичені кошти 13 січня 2020 року. Сума позики повертається позичальником шляхом повернення повної суми готівковими коштами, на підтвердження позикодавець надає розписку (п.п.2.1-2.3 договору) (а.с.23-24). На адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Тренто» [PERSON] 31.03.2020 направлялась досудова вимога про повернення боргу, а 15.05.2020 - пропозиція щодо реструктуризації боргу (а.с.25-27). Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України (постанова ВП Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц). Незважаючи на відсутність в національному законодавстві заборони вимагати повернення суми боргу у валюті, в якій така сума позичалась, позивач обмежила свої позовні вимоги 533 статтею ЦК України. З урахуванням положень статті 13 ЦПК України, оскільки боржник не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором, стягненню підлягає сума у гривнях, яка визначається еквівалентно за офіційним курсом відповідної валюти на день подання позову до суду (постанова Верховного Суду України від 21 червня 2017 року у справі № 910/2031/16). Позов [PERSON] надійшов до суду 20.01.2021 (а.с.3). За даними з офіційного сайту Національного банку України офіційний курс долара до гривні на 20.01.2021 складав 28,15 грн/дол. До стягнення підлягає не повернута сума боргу 28150 гривень (28,15грн х 1000дол.= 28150грн). Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15, з якою погодився і Верховний Суд у постановах від 04 червня 2020 року у справі № 369/5393/15 (провадження № 61-21713св18), від 05 червня 2019 року у справі № 367/5899/15-ц (провадження № 61-13768св18), від 23 липня 2020 року у справі № 754/16773/17 (провадження № 61-18824св19). Оскільки позичальник отримав позику в іноземній валюті, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для застосування до спірних правовідносин частини другої статті 625 ЦК України в частині стягнення інфляційних втрат. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Знову ж, з урахуванням позиції позивача, яка у позові вимоги щодо стягнення на її користь 3% річних обмежила гривневим еквівалентом суми позики, на підставі статті 13 ЦПК України, суд вважає необхідним суму 3% річних обрахувати виходячи з суми боргу у гривнях, яка визначається еквівалентно за офіційним курсом відповідної валюти на день прострочення вимоги (14 січня 2020 року). Сума боргу на вказаний день складала за офіційним курсом НБУ 23,9275 грн/дол. - 23927,50 гривень. Кількість днів прострочення з 14 січня 2020 року до дня ухвалення рішення (15 березня 2021 року) складає 427 днів. Три проценти річних з простроченої суми складають 839,76 гривень. Але, в межах заявлених позивачем вимог, до стягнення підлягає сума 829,66 гривень. На підставі статті 141 Цивільного процесуального кодексу України понесені позивачем судові витрати пропорційно задоволеної частини позовних вимог в сумі 869 гривень 77 копійок підлягають стягненню на її користь з відповідача (а.с. 1). На підставі ст.ст.192,533,625,1046,1049 ЦК України,

Outcome: partial