Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON], [PERSON]; треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору, [PERSON], [PERSON], приватний нотаріус Камянського міського нотаріального округу [PERSON], приватний нотаріус міського нотаріального округу м. Камянське [PERSON], Приватний нотаріус міського нотаріального округу м. Камянське [PERSON], про визнання договору недійсним, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння. Ухвалою суду від 30 січня 2017 року, в якості забезпечення позову на спірне майно, а саме квартиру [ADDRESS] накладеного арешт. Ухвалою суду від 16 лютого 2017 року залучена до участі у справі в якості співвідповідача [PERSON]. Ухвалою суду від 12 квітня 2017 року та 14 липня 2017 року в якості третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, по справі залучено приватного нотаріуса Камянського міського нотаріального округу [PERSON], приватного нотаріуса міського нотаріального округу м. Камянське [PERSON], Приватного нотаріуса міського нотаріального округу м. Камянське [PERSON] В обґрунтування позову позивач зазначила, що 04 червня 2004 року між нею та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] та зареєстрований в реєстрі № 1475. Однак своє право власності на підставі договору позивач в реєстрі прав власності на нерухоме майно не зареєструвала, однак договір був виконано в повному обсязі, ніхто його не розривав, недійсним не визнавався. 27 січня 2016 року до квартири зявились державний виконавець та представники [PERSON], які стверджували, що квартира належить [PERSON] та вимагали покинути приміщення. Як нею було встановлено, що спірна квартира 28 січня 2016 року була відчужена [PERSON] іншій особі [PERSON] за договором купівлі-продажу від 28 січня 2016 року. Вважає, що [PERSON] не мав права вчиняти зазначений правочин, тому як ним 04 червня 2004 року вже вказана квартира була продана і він вже не був власником вказаної квартири. Зазначила, що хоча вона й не зареєструвала право власності на спірну квартиру, але вона є законним володільцем та вибула поза її волею. Вважає, що в діях [PERSON] та [PERSON] є шахрайські дії по продажу її квартири. [PERSON] 25 березня 2016 року подарувала спірну квартиру [PERSON] та вважає, що вказаний договір суперечить інтересам держави і суспільства та був спрямований на незаконне заволодіння майном фізичної особи, він відповідно до вимог ст.228 ЦК України є нікчемним. Оскільки [PERSON] отримала спірну квартиру за договором дарування, який є безвідплатним договором, від особи, яка не мала права його відчужувати [PERSON] власник [PERSON] згідно до ч.3 ст.388 ЦК України має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. [PERSON] продала 12 січня 2017 року спірну квартиру [PERSON]. Вважає, що [PERSON] навмисно ввела в оману щодо обставини, та не мала права вчиняти зазначений правочин, тому як була обізнана про належність спірного майна позивачу. Хоча позивач й не зареєструвала своє право власності на квартиру [ADDRESS], але вона є її єдиним законним володільцем, однак на даний час її майно знаходиться у чужому незаконному володінні [PERSON] і вибуло вона в результаті відчуження особою, що не мала на це право, та поза волею фактичного і законного власника оскільки позивач є єдиним законним власником квартири, але її право власності не визнається іншим особами, вона набула право звернутися до суду із позовом про визнання права власності на спірну квартиру. Тому, з урахуванням уточнень до позовних вимог, позивач просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], загальною площею 29,5 кв.м., житловою площею 15,0 кв.м., укладений між [PERSON] та [PERSON] від 12 січня 2017 року; визнати право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS]; витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] та [PERSON] належну [PERSON] квартиру [ADDRESS]; зобовязати [PERSON] та [PERSON] передати квартиру [ADDRESS] у володіння [PERSON], судові витрати покласти на відповідачів. У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги та посилались на обставини викладені в позові, просили суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], загальною площею 29,5 кв.м., житловою площею 15,0 кв.м., укладений між [PERSON] та [PERSON] від 12 січня 2017 року; визнати право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS]; витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] та [PERSON] належну [PERSON] квартиру [ADDRESS]; зобовязати [PERSON] та [PERSON] передати квартиру [ADDRESS] у володіння [PERSON], судові витрати покласти на відповідачів. У судовому засіданні представник відповідачів [PERSON], [PERSON] [PERSON] заперечував щодо задоволення позову та просив суд відмовити в задоволенні позову [PERSON], посилався на обставини викладені в запереченні на позову. Суду зазначив, що сумніву підлягає доручення, яке видане від імені [PERSON] на імя [PERSON], яка від імені [PERSON] уклала договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], тому як він не міг укласти таку довіреність, його підписи також не співпадають у паспорті та дорученні, яке видане на імя [PERSON] 09 квітня 2015 року. Вважає, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання рішення суду законної сили про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Право на нерухоме майно підлягає державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону та з урахуванням положень про дію законі в часі на момент виникнення спірних правовідносин. У судове засідання третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, [PERSON] не зявилась, надала суду заперечення, у якому просить суд відмовити в задоволенні позову, та зазначила суду, що вона не є власником спірного майна. У судове засідання третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, приватний нотаріус міського нотаріального округу м. Камянське [PERSON] не зявилась та надала суду заперечення, у якому просить суд відмовити в задоволенні позову, та зазначила суду, що договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 04 червня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] є дійсним. У судове засідання третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, Приватний нотаріус міського нотаріального округу м. Камянське [PERSON] не зявилась та надала суду пояснення, у якому зазначила, що нотаріус не несе відповідальності у разі, якщо особа, яка звернулась до нотаріуса за вчиненням нотаріальних дій подала неправдиву інформацію щодо будь-якого питання, повязаного із вчиненням нотаріальної дії. У судове засідання треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, приватний нотаріус Камянського міського нотаріального округу [PERSON] та приватний нотаріус міського нотаріального округу м. Камянське [PERSON] не зявились. У судове засідання третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, [PERSON] не зявився, причини неявки суду не повідомив. В якості свідка [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що власник квартири [ADDRESS] в 2016 році надав йому довіреність на оформлення договору купівлі-продажу вказаної квартири. На час укладання договору купівлі-продажу квартири, [PERSON] повідомив його, що будь-яких довіреності на продаж квартири він не оформлював та договори купівлі-продажу вказано квартири не укладав. Вислухавши позивача, представників сторін, свідка, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані суду докази, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Ст.655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Так, в судовому засіданні встановлено, що 04 червня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] та зареєстрований в реєстрі № 1475, однак своє право власності на підставі договору позивач в реєстрі прав власності на нерухоме майно не зареєструвала (а.с.5, 6). Згідно договору купівлі-продажу, квартира [ADDRESS], була відчужена представником за довіреністю від імені [PERSON] діяла [PERSON]. Окрім цього судом встановлено, що спірна квартира [ADDRESS] 28 січня 2016 року була відчужена [PERSON] іншій особі [PERSON] за договором купівлі-продажу від 28 січня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] та зареєстровано в реєстрі № 61 (а.с.32). Згідно договору купівлі-продажу від 28 січня 2016 року квартира [ADDRESS], була відчужена представником від імені [PERSON], який діяв на підставі довіреності, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу [PERSON] від 09 квітня 2015 року № 493, [PERSON]. Так, відповідно до умов договору вбачається, що [PERSON] є власником спірної квартири [ADDRESS] на підставі дублікату договору дарування квартири, а також продавець свідчив, що вказана квартира до цього часу нікому не відчужено, в користуванні третім особам не передана. Окрім цього, згідно до умов договору, покупець засвідчила, що вказане нерухоме майно, а саме квартира [ADDRESS] до укладання цього договору нею візуально оглянута на предмет відповідності за своїм складом, площею та планування усім відомостям, викладеним у Дублікаті договору дарування квартири. 25 березня 2016 року [PERSON] подарувала спірну квартиру [ADDRESS] [PERSON], договір був посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] та зареєстровано в реєстрі № 304 (а.с.33), яка в свою чергу 12 січня 2017 року продала квартиру [PERSON]. Ст.328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до вимог ч.3 ст.334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально дійсним. Згідно до п.5 розяснень, які викладені в Постанові Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). Таким чином, враховуючи викладене, позивач [PERSON] після укладання договору купівлі-продажу 04 червня 2004 року квартири [ADDRESS], повинна була здійснити державну реєстрацію права власності, але з невідомих причини вказані дії не вчинила. Відповідно до вимог ч.4 ст.334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Окрім цього, ч.1 ст.334 ЦК України передбачає, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Ст.210 ЦК України визначає державну реєстрацію правочину, згідно якої правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Згідно до вимог ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно до п.4 розяснень Постанови Пленуму Верховного суду Украни від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом Так, у своєму позові позивач посилається на порушення [PERSON] під час відчуження спірної квартири в 2016 році вимог ст.228 ЦК України, згідно якої правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави. Згідно до вимог ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, в судовому засіданні позивачем відповідно до вимог 81 ЦПК України не доведено, що правочин, тобто договір-купівлі продажу нерухомого майна, який просить визнати недійсним, є таким, що порушує публічний порядок, був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Згідно до п.5 розяснень, які викладені в Постанові Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» на які просиляється позивач, до державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі статті 396 ЦК. При цьому слід мати на увазі, що після оплати вартості проданого майна і передання його покупцеві, але до державної реєстрації переходу права власності, продавець також не має права ним розпоряджатися, оскільки це майно є предметом виконаного продавцем зобов'язання, яке виникло з договору про відчуження майна (пункт 1 частини першої статті 346 ЦК), а покупець є його законним володільцем. У разі укладення нового договору про відчуження раніше переданого покупцю майна без розірвання попереднього договору чи визнання судом його недійсним продавець несе відповідальність за його невиконання у виді відшкодування збитків новому покупцеві. Так, ст.396 ЦК України передбачено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст.330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Але, в судовому засіданні не знайшло підтвердження того, що [PERSON], який діяв в інтересах [PERSON], як й сам [PERSON] не мав право на відчуження спірного майна, та не доведено, що останньому було відомо про продаж в 2004 році квартири [ADDRESS], та з пояснень свідка вбачається, що останній [PERSON] будь-яких довіреностей на продаж майна не надавав, договори купівлі-продажу вказаного нерухомого майна не укладав. Окрім цього, згідно до вимог ст.658 ЦК України передбачено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Так, згідно до матеріалів наданих суду, на час відчуження квартири [ADDRESS] 28 січня 2016 року, саме [PERSON] був її власником, що також підтверджується його реєстрацією в квартирі, що згідно довідки про склад сімї [PERSON], [INFO], на 28 січня 2016 рік та на 25 березня 2016 рік є зареєстрованим в спірній квартирі та є її власником. У звязку з викладений вимоги позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] від 12 січня 2017 року не підлягають задоволенню. Ст.387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно до ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Ст.392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Так, враховуючи вимоги ст.210 ЦК України, згідно якої правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації, але як встановлено в судовому засіданні позивач не здійснила державної реєстрації, тому відповідно до вимог ст. 334 ЦК України не набула право власності на вказане спірне майно, тобто на квартиру [ADDRESS]. У звязку з чим, не підлягають задоволенню й вимоги позивача щодо визнання права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS], а також, відповідно й витребування з чужого незаконного володіння [PERSON] та [PERSON] вказану квартиру, зобовязавши їх передати квартиру [ADDRESS] у володіння [PERSON]. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України, суд вважає, що у звязку з відмовою в задоволенні позову підстав для стягнення судових витрат з відповідача відсутні. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed