Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-22 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернулася до суду з вищевказаною заявою, в обгрунтування якої зазначила, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 16.09.1978 року. 29 жовтня 1996 року шлюб між ними розірвано, при цьому, шлюбні відносини між ними не припинилися і з 1996 року позивач проживала з ним однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу по 19 травня 2013 року. Під час шлюбу і проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу вони за спільні кошти і спільними силами побудували домоволодіння [ADDRESS] . Будинок вони почали будувати у 1983 році і закінчили у 2009 році. Право власності на придбане домоволодіння було оформлено за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно виданого виконавчим комітетом Білозірської сільської ради 07 жовтня 2011 року. 19 травня 2013 року [PERSON] , який доводився відповідачу рідним батьком, помер. Спадщину після смерті [PERSON] прийняв спільний син - [PERSON] , оскільки постійно проживав і був зареєстрований разом зі спадкодавцем на день відкриття спадщини. В зв`язку з тим, що після розірвання шлюбу заявник і [PERSON] продовжили проживати однією сім`єю і спільними силами і коштами збудували будинок [ADDRESS] , тому вона була змушена звернутися до суду з вищевказаною позовною заявою. Позивач в судове засідання не з`явилася, але на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, в якій просила заявлені вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, на адресу суду надіслав заяву, в якій просив розгляд справи проводити без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечував. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося у зв`язку з неявкою в судове засідання сторін по справі. Дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 20.05.2013 року, актовий запис №57. За життя [PERSON] належало право власності на житловий будинок за адресою [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно виданого виконавчим комітетом Білозірської сільської ради 07 жовтня 2011 року. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне йому майно, яке фактично успадкував його син [PERSON] , який на день її смерті проживав разом з ним, а також разом проживала [PERSON] , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області № 673 від 21.02.2021 року, але не юридично спадщину не оформили. Часом відкриття спадщини відповідно до ч.2 ст.1220 ЦК України є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до ст.1268 ЦК спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, визнається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Отже, для підтвердження прийняття спадщини має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» визначено, «якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Суд може встановити такий факт за відсутності спору про право. Згідно ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна, або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч.1 ст.1269 ЦК України). При цьому, слід враховувати, що чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення. Згідно з пп. 4.10 п. 4 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем. Відсутність реєстрації спадкоємця за останнім місцем проживання спадкодавця сама по собі не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини ч. 3 ст. 1268 ЦК України підтверджуються достатністю інших належних і допустимих доказів Метою встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на момент його смерті є оформлення заявником своїх спадкових прав. Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування»: у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Виходячи з наведеного, суд вважає за можливе прийняти визнання позову відповідачем, оскільки судом не встановлено обставин, які б свідчили, що таке визнання суперечить вимогам закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позивачем було надано достатньо доказів, які підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання за нею права власності на вищевказане домоволодіння.

Outcome: approved