Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-30 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що 04 червня 2003 року Дніпровською районною у м. Києві державною адміністрацією було видано свідоцтво про право власності на житло, відповідно до якого 64/100 квартири [ADDRESS] належить на праві приватної, спільної (сумісної або часткової) власності гр. [PERSON] та членам її сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних долях. 25 червня 2005 року позивачу було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, що складається з 16/100 частин квартири [ADDRESS] . Станом на день звернення до суду із позовом 64/100 частин квартири [ADDRESS] , які були приватизовані сім`єю позивача, перебувають у спільній частковій власності наступним чином: [PERSON] - 32/100 частини квартири; [PERSON] - 16/100 частини квартири; [PERSON] - 16/100 частини квартири. Відповідач є чоловіком її дочки [PERSON] , які разом виїхали за межі України на постійне проживання. Відповідач, який не є власником майна, понад 1 рік не проживає за місцем реєстрації у спірній квартирі, де відсутні його особисті речі. Він не проводить заходів по утриманню квартири, а позивач самостійно несе тягар по утриманню житла, який суттєво збільшується відповідно до кількості зареєстрованих у ньому осіб. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 24 грудня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, яким роз`яснено процесуальні строки подачі заяв по суті справи. Копію вказаної ухвали з копією позовної заяви та доданими до неї документами відповідачем та третьою особою - [PERSON] не було отримано, а конверти разом з даними документами повернулись до суду із відміткою поштового відділення «за закінченням встановленого терміну зберігання», при цьому відповідач та третя особа повідомлялись судом про відкриття провадження у справі за їх зареєстрованим місцем проживання. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] копію ухвали про відкриття провадження отримали 11.02.2020 та 06.02.2020, відповідно. Третя особа [PERSON] копію вказаної ухвали з копією позовної заяви та доданими до неї документами отримала 20.01.2020. Позивачем до суду додаткових заяв, пояснень подано не було, відповідачем не використано право подання відзиву на позовну заяву, треті особи письмових пояснень до суду не подали. Таким чином, суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 04 червня 2003 року Дніпровською районною у м. Києві державною адміністрацією, згідно із розпорядженням № 59-488, було видано свідоцтво про право власності на житло, відповідно до якого 64/100 квартири [ADDRESS] належить на праві приватної, спільної (сумісної або часткової) власності гр. [PERSON] та членам її сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних долях. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 23.06.2005 [PERSON] , державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори, спадкоємицею майна [PERSON] , яка померла [INFO] , є її дочка [PERSON] . Спадкове майно складається з 16/100 частин квартири [ADDRESS] , яка належала померлій на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого згідно з розпорядженням № 59-488 Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації 04.06.2003 та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 02.07.2003 за № 1576. Факт реєстрації місця проживання відповідача [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , підтверджується відомостями електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА». При цьому, відповідно до акту про не проживання особи у житловому приміщенні від 13.12.2019, складеного співвласниками квартири [ADDRESS] , [PERSON] та [PERSON] , в присутності та за участю сусідів-свідків: [PERSON] , [PERSON] , громадянин [PERSON] , [INFO]., фактично не проживає у квартири [ADDRESS] понад один рік, починаючи з березня 2015 року. Його особисті та інші будь-які речі у житлі відсутні. Домовленості та Договори щодо можливості проживання або зберігання речей між громадянином [PERSON] та співвласниками квартири відсутні. Нормами ст. 41 Конституції України, ст. 321 Цивільного кодексу України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні; право приватної власності є непорушним. За ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядженнясвоїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За змістом ч. 2 ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу(групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень її прав власника житлового приміщення, в даному випадку шляхом визнання [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Враховуючи наведене та

Outcome: approved