Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-21 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: визнати за нею право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті батька - [PERSON], померлого [INFO]; стягнути з відповідача понесені нею судові витрати - 3000 гривень. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що [INFO] померла [PERSON] Вона являлась власником однокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS]. Спадкоємцями по закону на вказану квартиру є троє осіб: сестра померлої - [PERSON]; брат померлої - [PERSON] - її батько та сестра померлої - [PERSON] Її батько - [PERSON] та [PERSON] звернулись у встановлений строк в нотаріальну контору за оформленням спадщини, але їм в цьому було відмовлено, так як відповідач, [PERSON], представила заповіт на її ім'я після померлої - [PERSON] У подальшому її батько - [PERSON], та [PERSON] звернулись до суду про визнання заповіту на ім'я [PERSON] недійсним. 18 травня 2012 року Дніпровський районний суд м. Києва виніс рішення, яким позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] були задоволені та визнав заповіт від 05 серпня 2009 року від імені [PERSON] складений на користь [PERSON] недійсним. 20 серпня 2012 року Апеляційний суд м. Києва вказане рішення суду залишив без зміни. 18 грудня 2012 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу [PERSON] на вищевказані рішення - відхилив. Після вступу у законну силу рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 травня 2012 року, її батько та [PERSON] звернулись в нотаріальну контору за оформленням спадщини на вищевказану квартиру після смерті сестри [PERSON] за законом другої черги (ст. 1262 ЦК України), але їм в цьому було відмовлено, так як відповідач - [PERSON] відмовилась в нотаріальну контору надавати правовстановлюючий документ на належність цієї квартири - [PERSON] Її батько - [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду про визнання права власності на спірну квартиру в порядку спадкування по 1/3 частині за кожним. [INFO] її батько [PERSON] помер. Вона, як спадкоємець першої черги по закону після смерті батька, у встановлений законом строк звернулась в нотаріальну контору про оформлення права спадщини на 1/3 частину квартири [ADDRESS]. Їй в цьому було відмовлено, так як судова справа за позовом батька не була розглянута по суті і в нього були відсутні правовстановлюючі документи на частину вищевказаної квартири. У подальшому, вона звернулась до суду з окремою заявою про визнання за нею права власності на частину спірної квартири в порядку спадкування. 21 січня 2016 року Дніпровський районний суд м. Києва виніс рішення, яким за нею визнав право власності в порядку спадкування за представленням на 1/3 частину квартири [ADDRESS]. 04 серпня 2016 року Апеляційний суд м. Києва апеляційну скаргу [PERSON] задовольнив частково та постановив рішення, яким в задоволенні її позову до [PERSON] про визнання за нею права власності в порядку спадкування відмовив. Апеляційний суд м. Києва виходив з того, що судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального права та дійшов помилкового висновку про те, що в неї виникло право на визнання права власності в порядку спадкування за представленням після смерті її тітки [PERSON], власника спірної квартири. Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні. Пояснила суду, що вважає заявлені позовні вимоги несправедливими. Вона сплачує за квартиру повністю всі платежі, при цьому позивач казала, що їй це непотрібно та вимагала від неї 15 000 доларів США. Зазначила, що померла [PERSON] проживала у неї та доглядала за її дітьми, а коли стала себе погано почувати, стала говорити їй, щоб вона вирішувала питання щодо її квартири. Також, пояснила суду, що якщо б позивач бажала вирішити питання по-хорошому та поділити квартиру порівно на трьох, то вона б проти цього не заперечувала. При цьому, зазначила, що свідоцтво про право на спадщину у розмірі 1/3 частини спірної квартири після смерті [PERSON], вона не оформила. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила відмовити у його задоволенні, з підстав викладених у письмових запереченнях, долучених до матеріалів справи (а.с.54-55). Пояснила суду, що на сьогодні є рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 травня 2012 року про визнання недійсним заповіту від імені [PERSON], складеного на користь [PERSON], яке сторона позивача не оскаржувала. Вважає, що спадкоємці не можуть звертатися з позовом до суду, якщо спадкодавцю було відмовлено у прийнятті спадщини. Уповноважений представник третьої особи - Головного територіального управління юстиції у місті Києві в судове засідання не з'явився, подав до суду письмові пояснення, в яких розгляд даної справи провести за відсутності представника, розгляд справи залишаються на розсуд суду (а.с.80-82). Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з'явилася, представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] подала до суду заяву від 22 січня 2017 року, від 24 січня 2017 року, в якій просила розглядати справу у її відсутність та відсутність третьої особи [PERSON], позовні вимоги, викладені у позовній заяві, підтримує повністю (а.с.83, 95). В подальшому, 15 травня 2017 року до Дніпровського районного суду м. Києва надійшла заява представника третьої особи [PERSON] - [PERSON], в якій остання повідомила, що [INFO] року [PERSON]. померла. До заяви долучила свідоцтво про смрть. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність третіх осіб. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, [INFO] народився [PERSON], батьками якого записані - [PERSON] та [PERSON] (а.с.11). Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України від 21 листопада 2009 року, [INFO] народилася [PERSON], батьками якої записані - [PERSON] та [PERSON] (а.с.12). [INFO] народилася [PERSON], батьками якої записані - [PERSON] та [PERSON] (а.с.8). Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 19 квітня 2014 року, [PERSON] та [PERSON] 14 червня 1991 року уклали шлюб, при цьому [PERSON] змінила прізвище на [PERSON]. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.10). За час свого життя [PERSON] склала заповіт від 05 серпня 2009 року, за яким належну на праві власності квартиру [ADDRESS] заповіла [PERSON] За відомостями інформаційної довідки від 25 липня 2013 року, виданої Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, згідно з даними Бюро, квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Дніпровською районною державно. адміністрацією м. Києва 29 травня 1997 року, розпорядження № 32-529. 26 вересня 2009 року [PERSON] звернулася до Десятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [INFO] [PERSON] 01 грудня 2009 року до Десятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [INFO] своєї сестри [PERSON], звернувся [PERSON] Крім того, 02 грудня 2009 року Десятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [INFO] своєї сестри [PERSON], звернулася [PERSON] Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18 травня 2012 року, за результатами розгляду цивільної справи за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON], треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Авдієнко О.В., про визнання заповіту недійсним та визнання право власності в порядку спадкування, позов [PERSON], [PERSON] було задоволено частково та визнано недійсним заповіт від імені [PERSON], яка померла [INFO], складений на користь [PERSON], [INFO], посвідчений 05 серпня 2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авдієнко О.В., зареєстрований в реєстрі за № 1503 (а.с.18-22). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 вересня 2012 року, апеляційну скаргу [PERSON] відхилено, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 травня 2012 року будо залишено без змін (а.с.23-25). Ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 грудня 2012 року, касаційну скаргу [PERSON] було відхилено, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від18 травня 2012 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 20 вересня 2012 року залишено без змін (а.с.26-28). За нормою частини третьої ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК України). Відповідно до статті 1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом та за законом. Відповідно до ст. 1220 Цивільного кодексу України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 1258 Цивільного кодексу України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно ст. 1262 Цивільного кодексу України, у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Відповідно до ч. 2 ст. 1223 Цивільного кодексу України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Таким чином, після смерті [PERSON] та визнання складеного нею заповіту на ім'я відповідача недійсним, право на спадкування мало б здійснюватися сторонами за законом в порядку, визначеному черговістю та рівністю часток, на підставі ст. ст. 1261-1265 Цивільного кодексу України. [INFO] помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.9). 22 квітня 2014 року [PERSON] звернулася до П'ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [INFO] її батька [PERSON] Постановою державного нотаріуса П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори [PERSON] від 16 жовтня 2014 року, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] після смерті [PERSON] у зв'язку з відсутністю належним чином оформлених правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві та його державної реєстрації. В подальшому, позивач звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON], третя особа: Головне управління юстиції у місті Києві, [PERSON] про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування, який рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 січня 2016 року був задоволений, визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за представленням на 1/3 частину квартири [ADDRESS] (а.с.29-32). Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 04 серпня 2016 року, апеляційну скаргу відповідача [PERSON] задоволено частково. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 січня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення наступного змісту. В задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], треті особи: Головне управління юстиції в місті Києві, [PERSON], про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування відмовлено (а.с.33-37). Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців (ст. 1297 ЦК України). Частиною першою статті 1298 Цивільного кодексу України визначено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Відповідно до п.п. 4.14, 4.15, 4.18. п. 4 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року № 282/20595, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов'язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Як встановлено рішенням Апеляційним судом м. Києва від 04 серпня 2016 року, судом було встановлено, що [PERSON] прийняв спадщину після смерті своєї сестри [PERSON], подавши до Десятої київської державної нотаріальної контори заяву від 01 грудня 2009 року про прийняття спадщини, вона належить йому з моменту відкриття, а відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє його права на прийняту спадщину. Відповідно до ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдиційні факти -це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов'язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Крім того, згідно ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України преюдиційність поширюється не тільки на осіб, що брали участь у справі, а й на особу, щодо якої відповідними рішеннями встановлено певні обставини, незалежно від того, чи брала вона участь у справі. Таким чином, з викладених преюдуційних фактів вбачається, що [PERSON] не отримав свідоцтво про право на частину спадщини після смерті [PERSON], але прийняв спадщину після смерті своєї сестри [PERSON], тобто 1/3 частини квартири [ADDRESS]. Згідно ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Як встановлено судом, єдиним спадкоємцем майна після смерті [PERSON] є його донька - [PERSON], у зв'язку з чим, враховуючи фактичне прийняття спадщини батьком позивача майна [PERSON], заявлені позовні вимоги про визнання права власності позивача на 1/3 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON], є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо посилань сторони відповідача на те, що позивач не має права повторного звернення із вимогами про визнання за нею права власності на частину майна, яке належало померлій [PERSON], то суд зазначає про те, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18 травня 2012 року у задоволенні позовних вимог про визнання за [PERSON] та [PERSON] право власності по 1/3 частині за кожним на спірну квартиру в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] було відмовлено, оскільки позивачами не доведено факт порушення належного їм, як спадкоємцям за законом другої черги, права на звернення до нотаріальної контори у встановленому законом порядку із заявою про прийняття спадщини після померлої [PERSON], позивачами не надано доказів відмови нотаріуса у видачі свідоцтві про право на спадщину, та не наведено інших правових підстав, які мали слугувати підставою для визнання за ними та відповідачкою [PERSON] право власності на об'єкт спадкового майна, крім виникнення на даний час у позивачів права на спадкування за законом, в межах предмету позовних вимог. Таким чином, станом на день розгляду викладених позовних вимог, [PERSON], [PERSON] не отримали відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON], що по суті свідчило про відсутність спірних правовідносин в цій частині, у зв'язку з чим суд відмовив у задоволенні позовних вимог в цій частині. Відповідно до ст. 12 Цивільного кодексу України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом (частина 1 та 2). При здійснення своїх прав особа зобов'язана утриматись від дій, які могли б порушувати права інших осіб. (частина 2 статті 13 Цивільного кодексу України). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (стаття 15 Цивільного кодексу України). Аналізуючи вищевикладені доводи в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] до [PERSON], треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, [PERSON] про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягненню судовий збір, що був сплачений позивачем при зверненні до суду, в сумі 1000 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved