Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням і в обґрунтування своїх вимог зазначила, що з 25.08.2006 року до 22.04.2013 року перебувала з відповідачем у шлюбі. Під час спільного проживання 07.09.2006 року відповідач зареєстрував своє місце проживання у [INFO]. Зазначений будинок 28.10.2013 року отримала позивач у спадщину. З червня 2013 року відповідач не проживає у зазначеному будинку, добровільно його покинув та проживає у [INFO]. У домоволодінні особистих речей відповідача не має, зацікавленості у користуванні житловим будинком відповідач не виказує, не сплачує комунальні послуги. Оскільки відповідач зареєстрований у будинку позивач несе зайві витрати на вивіз твердих побутових відходів. Позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користуватися житловим приміщенням за адресою: вул. Комунарів 16 в м. Димитров Донецької області та стягнути судовий збір. Відповідач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про вселення у житловий будинок у якому зазначив, що влітку 2004 року він вселився в житловий будинок № 16 по вул. Комунарів у місті Димитрові Донецької області. Згоду на його вселення у цей будинок давала його власниця [PERSON]. [PERSON] володіла та розпоряджалася житловим будинком № 16 по вул. Комунарів у м. Димитров Донецької області, загальною площею 52,4 кв.м., у тому числі житловою площею 26,6 кв.м., який успадкувала після смерті свого чоловіка, про що зазначено у рішенні Димитровського міського суду від 03.12.2004 р. по справі № 2-2987/04. Вони у будинку постійно проживали разом, між ними склалися теплі стосунки, він дбайливо ставився до тітки [PERSON] і до її будинку, вів з нею спільне господарство, брав на себе витрати по утриманню будинку та території, ремонтних та будівельних робіт, піклувався про неї. У цьому будинку він зареєструвався 07.09.2006 року та 14.08.2006 року продав свою двокімнатну квартиру № 53 у будинку № 46 мікрорайону «Західний» у м. Димитров Донецької області. Перебуваючи у шлюбі з [PERSON], влітку 2005 року у зазначений будинок вселилася відповідачка із своєю малолітньою донькою [PERSON], [INFO]. Згоду на їх вселення за його проханням надала [PERSON] 25 серпня 2006 року він уклав шлюб з [PERSON], актовий запис № 263, під час спільного подружнього життя 19 травня 2007 року у них народився син [PERSON], який зараз зареєстрований та мешкає у цьому будинку. За згодою власниці будинку і відповідача в спірний будинок 17 липня 2010 року вселилася донька позивача [PERSON], [INFO]. На його прохання [PERSON] склала заповіт, яким визначила відповідача спадкоємцем свого майна, а саме спірного будинку. 2 лютого 2012 року померла [PERSON] і відкрилася спадщина на спірний будинок. Після двох років спільного проживання однією родиною з їх доньками від попередніх шлюбів, відповідач почала вимагати відмови від проживання його доньки [PERSON], яка з 2011 по 2014 рік навчалася у м. Словянську, була там зареєстрована і іноді приїздила на вихідні та канікули. Це стало приводом непорозуміння між ними, рішенням суду від 22.04.2013 року шлюб між ним і відповідачкою був розірваний. Після розірвання шлюбу він продовжив проживати за місцем реєстрації. 31 травня 2013 року він поїхав у гості до батьків, які проживають у квартирі № 10 будинку № 55 мікрорайону «Західний» м. Димитров та гостював декілька днів. 3 червня 2013 року він повернувся додому, але потрапити у спірний будинок не зміг, відповідачка змінила замки на вхідних дверях і таким чином позбавила його можливості користуватися житлом і він дві ночі ночував у машині. Через дві доби він орендував будинок № 158 по вул. Донський у м. Димитров для проживання разом із донькою [PERSON] з умовою його викупу і з 5 червня 2013 року вони мешкають у зазначеному будинку. Позивач заробітну плату та з 2012 року і пенсію, після утримання аліментів, використовував на перебудову і побудову у 2008 році прибудови, надбудовою другого поверху будинку, будівництво якого він завершив у листопаді 2012 року, саме внаслідок цього будівництва, загальна площа будинку № 16 по вул. Комунарів у м. Димитров збільшилася з 52,4 кв.м. до 73,5 кв.м., в тому числі житлова з 26,6 кв.м. до 35,5 кв.м. Особисто він також перебудував літню кухню, вбиральню, збудовані у 2007 році гараж, баня, сарай, навіс, ще до отримання у 2008 році офіційного дозволу на виконання будівельних робіт. У 2005 році він встановив нові ворота та паркан. На першому поверсі він виконав капітальні ремонтні роботи: заміна вікон, системи опалення. Задля придбання необхідних будівельних матеріалів він брав кредити, зобовязання по сплаті яких він виконує досі у сумах 6500 та 15960 грн. Відповідач кожного разу коли він намагався зайти навіть на територію домоволодіння зчиняла сварки та зверталася до правоохоронних органів, його особисті речі вона викинула в гараж, які він не має змоги забрати через перешкоди відповідачки. Також він був вимушений взяти кредит у сумі 39400 грн. для оплати вартості будинку 158 по вул. Донській у м. Димитрові, у якому проживає з донькою. Відповідно свідоцтва на спадщину від 28.10.2013 року власником двоповерхового будинку загальною площею 73,5 кв.м., а не одноповерхового будинку площею 52,4 кв.м., яким володіла спадкодавець, є відповідач. З 3 червня 2013 року, як відповідачка змінила замки, позивач не проживав у будинку відповідача, через що та звернулася до суду з позовом про визнання його таким, що втратив право користування житлом. Позивач просить суд вселити його у житловий будинок № 16 по вул. Комунарів у м. Димитров Донецької області та усунути перешкоди в користуванні зазначеним житлом шляхом зобовязання [PERSON] надати йому комплект ключів та стягнути на його користь судові витрати у сумі 487,20 грн. Ухвалою суду від 4 січня 2016 року обєднані в одне провадження цивільні справи № 2/226/1649/2015 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користуватися жилим приміщенням і № 2/226/1720/2015 за позовом [PERSON] до [PERSON] про вселення у житловий будинок під спільним номером провадження 2/226/1649/2015, ЄУН 226/3694/15-ц. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала свої позовні вимоги, не визнала позов [PERSON] до неї про вселення та показала, що вона проживає у [INFO] на підставі заповіту від 28.10.2013 року. Вона була раніше зареєстрована у цьому будинку з 2006 року, знялася з реєстрації для отримання ордеру на квартиру у жовтні 2013 року, повторно вона не перереєструвалася та зареєстрована на теперішній час на мікрорайоні «Західний». Відповідач зареєстрований з вересня 2006 року, його реєструвала колишня власниця як квартиранта. Мати відповідача була подружкою колишній домовласниці, вони разом працювали на шахті. Після розлучення з відповідачем той мешкав у другій половині будинку, через перехід. У її батьків була однокімнатна квартира і вона йому пропонувала туди переїхати, але він відмовився та вимагав гроші. Вона бачила газети з оголошеннями у відповідача, той шукав будинок для себе. Речі відповідач вивозив самостійно, вона нічого не викидала на вулицю. Сусіди бачили як відповідач вивозив свої речі. Відповідач особисто перед нею вихвалявся, що купив будинок № 128 по вулиці Донській. Доступ у її будинок відповідач мав протягом літа 2013 року, вона його просила не вивозити речі до поділу майна подружжя, але відповідач усе вивіз. Є підтвердження про декілька викликів міліції, коли відповідач вивозив речі. Відповідач приносив подарунок дитині до нового року у 2013 році, з початку 2014 року відповідач не зявлявся. Він не цікавився дитиною, приходив до школи дитини 1 вересня 2014 року та 1 вересня 2015 року. Відповідач погрожував їй телефоном, що вона з дитиною не буде мешкати у цьому будинку, мабуть через ревнощі. У відповідача немає ключів від будинку, в літку 2013 року вона змінила замки, коли відповідач вивіз речі. Відповідач проживає з жінкою [PERSON], яка працює в лікарні. Цю жінку відповідач приводив у будинок та знайомив з сусідами. Відповідач вивіз з будинку речі, які йому були присуджені рішенням суду і навіть більше. Частину речей відповідач вивіз сам, а частину вона винесла до гаражу. Вона не визнає позов відповідача, оскільки ні вона ні відповідач не є родичами колишньої господарки будинку. Перед тим як відповідач добровільно виїхав з будинку, він знайшов собі житло і це підтверджують свідки. У нього є інше місце проживання, інша родина. Вона 1,5 роки мешкає у цьому будинку з іншим чоловіком. Відповідач повинен був сплачувати комунальні послуги, турбуватися ремонтом та опаленням, але вона сама сплачує комунальні послуги з електроенергії, за воду, вивіз сміття, інтернет, опалення будинку. У жовтні 2014 року вона сама перекрила кришу будинку. У неї є фотознімки де видно місця протікання криши будинку. Вона не зверталася за допомогою до відповідача для перекриття будинку, оскільки він їй усе псував, сама все ремонтувала. Відповідач знав, що кришу потрібно перекрити, оскільки та текла до його виїзду з будинку. Відповідач сказав, що жодної допомоги крім аліментів їй чекати від нього не треба. Вона сплачує вивіз сміття по 15 гривень щомісяця за відповідача, оскільки той зареєстрований у будинку, а вона з дітьми зареєстрована на Західному і там також сплачує вивіз сміття. Вона не може продати будинок, оскільки там зареєстрований відповідач. У неї виникне необхідність продажу будинку, коли у неї зясується дата відїзду. Вона працює у РЄМ електромонтером та отримує 3000 грн. заробітної плати, на доньку вона не отримує аліментів, заборгованість складає 60000 грн., а на сина отримує 878 грн. аліментів. В її будинку дві вхідні двері і на кожній окремий замок. Ключі є у неї та дітей у відповідача ключів на даний час нема. На двері, що виходить у город раніше не було замка, замок вона встановила коли відповідач вивозив свої речі. А на вхідній двері замок не змінювала до цього часу, відповідач мав ключі до кінця літа 2013 року, після чого добровільно їй їх віддав. У судовому засіданні представник позивача пояснив, що минуло три роки коли відповідач не мешкає у будинку, він пропустив строк на вселення у будинок і чому зараз звернувся з питанням про вселення не зрозуміло. Позивач не бажає, щоб відповідач мешкав у будинку, оскільки він не є родичем, не проживає у будинку більше 3 років без поважної причини. Позивач бажає зняти відповідача з реєстрації у будинку. Відповідач має приватизоване житлове приміщення. Відповідач не мешкає з позивачкою з 1 грудня 2012 року, що встановлено у судовому рішенні про їх розлучення. У судовому засіданні відповідач [PERSON] не визнав вимоги позивача про визнання його втратившим право на житло, наполягав на вселенні його у будинок № 16 по вулиці Комунарів в місті Димитрові і суду пояснив, що з будинку № 16 він виселився не добровільно, позивач змінила замки на дверях і він був вимушений спати у машині доки агентство з нерухомості не підшукало йому житло. Виручені від продажу належної йому двокімнатної квартири кошти він витратив на родину. На подвір*ї будинку він останній раз був у червні 2014 року, фотографував будинок для подання позову до суду. У будинку він був 1 грудня 2013 року, щоб забрати свої речі і поздоровити позивачку з днем народження. Він неодноразово приходив у двір будинку, але позивачка його виштовхувала та викликала міліцію. Коли приїжджали працівники міліції він показував свій паспорт і казав, що може проживати у будинку, оскільки там зареєстрований, ті йому пояснювали, що він може проживати у будинку за рішенням суду. Влітку 2014 року коли він пройшов до будинку № 16 по вул. Комунарів з проїжджаючої машини вийшли три чоловіка, одним з яких був співмешканець позивачки Геннадій і погрожували йому, щоб його не було за цією адресою, щоб залишив жінку у спокої, що він буде лікуватися у Геннадія, який працював травматологом. Він пішов не намагаючись увійти до будинку. У квітні 2013 року розглядалося розлучення і він не розповідав судді з якого часу вони не живуть разом. Після розлучення позивачка сказала, що буде жити з дітьми у залі, оскільки у спальні йшов ремонт, а він проживав у іншому приміщенні на території домоволодіння. Проживали разом до 3 червня 2013 року. 1 та 2 червня 2013 року два дні його не було вдома, він був у своїх батьків, а коли приїхав, все було зачинено, коли він відкрив гараж там стояли меблі. На двері, яка виходить в город позивачка встановила замок, а від будинку у нього не має ключів, вони залишилися вдома. На двері, що виходять до гаражу позивачка також встановила замок. [PERSON] сказала, щоб він не заходив до дому і він не заходив, так як позивачка відразу викликала міліцію і він боявся. Один раз позивачка викликала міліцію, коли він отримав документи на розлучення. Він не викликав міліцію з приводу того, що його не пускають додому. Він поїхав, спав у машині під двором будинку матері, не пішов до матері, не бажав її засмучувати. Як він спав у машині бачила позивачка. Із теперішньою дружиною він познайомився 31 травня 2013 року, він не пішов спати до неї, оскільки її вигнав чоловік і їй ніде було жити. Батьки не бачили як він спав у машині, у них вікна виходять на інші сторони. Він став шукати квартиру через агентство. Його теперішня дружина [PERSON] два дні жила з ним у машині. 5 червня 2013 року він став жити по вулиці Донській. У червні 2013 року він взяв кредит у банку 45 тис. грн. і купив господарці будинку однокімнатну квартиру. У 2013 році було холодно і він восени приїжджав до позивачки допомагав робити дверний пройом. Згодом приїздив, забирав мікрохвильову піч. Він не забрав у позивачки бак для води на 400 л, який брав у свого батька, позивачка йому не віддала. У будинку позивачки залишилися магнітофони, якими він займався, слюсарні ключі, столярний станок, зарядний пристрій його батька. Зараз на підставі договору купівлі-продажу він проживає у [INFO], є власником з жовтня 2013 року. Він не зареєструвався у будинку, оскільки бажає жити, разом зі своєю сімєю у будинку № 16 по вул. Комунарів. [PERSON] буде мешкати в одній частині будинку, а він із сімєю в іншій частині. Будинок № 158 по вул. Донській це хатинка, там не має гаражу, немає гарних умов для мешкання. Пояснив, що коли він допомагав робити двері у дитячу кімнату, він не намагався шукати свої ключі. [PERSON] не заважала йому розбирати буржуйку. Одного разу викликалася міліція до того як був встановлений замок у будинку. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що позивачка [PERSON] розлучилася з відповідачем у 2013 році і з того часу разом не проживають. Вона знає що були суди з розлучення та поділу майна. Вона знає, що позивачка власник будинку по вулиці Комунарів за заповітом. Вона знайома з позивачем більше 10 років. З відповідачем познайомилася пізніше перед шлюбом з позивачем. Вони разом проживали до весни 2013 року. Весною 2013 року відповідач сам виїхав з будинку. Знає, що відповідач придбав будинок по вулиці Донській зі слів позивачки. У відповідача були ключі від дому та гаражу. Коли відповідач виїхав з будинку у будинку залишилась проживати позивачка з дітьми. [PERSON] скаржилася на сварки, побиття і восени 2013 року вона подала на розлучення. Влітку 2013 року до неї прийшла позивачка та попрохала прийти, оскільки повинен був приїхати відповідач за речами і вона боялася залишатися одна, діти були у бабусі у Винниці. Вона прийшла з чоловіком, пили чай та чекали відповідача. Приїхав відповідач, забрав свої чи не свої речі, вона не знає, але вигрібав усе із ящиків: вилки, посуд, ножі, стакани. Погрожував позивачці, що забере усе і не залишить їй нічого. Відповідач зайшов до будинку сам з парадного входу, хвіртка була відчинена, двері не були зачинені на замок. Оксана прохала чоловіка не забирати речі до поділу майна. Відповідач перебував в домі близько 30 хвилин, приїжджав він один. Вона знає, що відповідач зустрічався до розлучення із жінкою, яка працює у лікарні. Відповідач усе літо вивозив речі, коли можливо було вивезти усі речі разом вантажною машиною. Відповідач приїжджав за речами, коли позивачка була вдома і коли її вдома не було, це їй розповідала позивачка. На двері, що виходить в огород замок встановили ближче до зими 2013 року. Зараз у відповідача немає ключів від будинку, він віддав їх сам позивачці, вона їй сама розповідала. [PERSON] часто боялася йти додому, оскільки відповідач міг приїхати у будь який час і він її бив. Коли син сторін [PERSON] був ще малий позивачка часто виїжджала з будинку з донькою, оскільки відповідач їх ображав. [PERSON] їй розповідала, що декілька разів зимою відповідач ходив навколо будинку, стукав у вікна і їх лякав. Після чого вона поставила замок на двері. Відповідач пропонував [PERSON] жити разом у їх будинку після розлучення, але позивачка не бажала. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що позивачка і відповідач проживали разом, у них є син [PERSON], потім розлучилися відповідач знайшов іншу жінку. Вона бачила як відповідач вивозив інструменти, при цьому грубив їй, її чоловіку, ображав позивачку. Щоб хтось не давав проходу відповідачу такого не було. Вона майже завжди приїжджала до позивачки, коли повинен був приїхати відповідач. [PERSON] знає з 2001 року, відповідача знає 4 5 років, вона [PERSON] доводиться кумою. З весни 2013 року позивачка і відповідач не живуть разом. Знає, що позивачка дізналася, що у відповідача є інша жінка і це стало причиною розлучення. Жінка відповідача працює у лікарні. Відповідач пішов з дому коли знайшов собі житло вкінці весни чи на початку літа. [PERSON] не виганяла відповідача, пропонувала йому квартиру, там не має ремонту, але можливо жити. Відповідач не забажав, сказав, що залишить позивачку голу та босу і у неї нічого не буде. Два рази вона була присутня при тому як відповідач забирав речі, знову їм грубив, її чоловіку казав, що той вкрав у нього монети. Один раз це було коли поспіла малина у 2013 році. Відповідач мав ключі і від будинку і від гаражу у 2013 році. Зараз вона не знає чи є у відповідача ключі від будинку, а від гаражу ключі у нього є. Меблі до гаражу допомагали виносити вони. Відповідач любив випити. [PERSON] вселилась у будинок з донькою, коли зустрічалася з відповідачем. Господаркою будинку була літня жінка тьотя [PERSON]. Вона приходила в гості раз на два чи три місяці, раніше зустрічалися частіше. Коли позивачка розлучилася з відповідачем стали частіше зустрічатися. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що він оселився у будинку № 12 по вул. Комунарів у 2012 році за рік до розлучення [PERSON], знав їх як сусідів. За місяць до квітня 2013 року відповідач повідомив, що вони розлучаються. Після суду відповідач деякий час жив у будинку. Потім відповідач йому розповів, що шукає собі будинок. Потім раз чи два приїжджав відповідач за речами до поділу майна. Причину розлучення не знає. Точно не може повідомити чи проживав відповідач після розлучення. Одного разу він допомагав відповідачу грузити меблі до його машини. Він припустив, що меблі знаходяться у гаражі через розлучення позивачки та відповідача, до розлучення у гаражі меблів не було. За тиждень чи два до завантаження меблів відповідач сказав йому, що придбав чи зняв будиночок на Даманському. Пару разів він бачив як приїжджали працівники міліції. Свідок [PERSON], яка є матір*ю відповідача суду показала, що у її сина була двокімнатна квартира, яку він продав і на ці гроші побудував будинок. Позивач поміняла в будинку де вони жили замки і вигнала сина з будинку, всі його речі вибросила у гараж. Як тільки син приходив у двір будинку, позивач викликала міліцію. Коли її син виселився з будинку за адресою: вулиця Комунарів, буд. 16, вона точно не може сказати, виселився тому, що позивач поміняла замки. Це їй відомо зі слів сина, у будинок вона не ходила сама. Коли позивач вигнала сина, він декілька ночей ночував у неї, він ходив на роботу і вона готувала йому тормозки. Потім він знайшов квартиру і переїхав туди. Вона не знала, що її син ходив до позивача після виїзду щоб допомагати робити двері, а також, що був на день народження у позивача. Чула, що її син декілька ночей ночував у машині, але вона про це нічого не знала, це їй відомо зі слів сина. Зараз син проживає у будинку по вулиці Донській, син ще не забрав всі речі, в будинку залишилось її ковдра, інструменти. Коли зіпсувались і з якої причини відносини між сторонами їй невідомо, позивач таємно подала на розлучення. Деякий час після розлучення її син проживав в будинку. Зі слів сина їй відомо, що позивач викликала три рази міліцію, щоб син не заходив в будинок. У червні місяці її син та його співмешканка [PERSON] пішли проживати на квартиру, потім викупили це житло, це їй також відомо зі слів сина. Вікна її квартири виходять на двір будинку. Якщо б машина її сина декілька днів стояла б у дворі її будинку, біля гаражу, вона б замітила машину і вийшла б спитати, що він тут робить. Її чоловік курить на балконі, якщо б замітив машину, то сказав би їй. Син міг не сказати, що ночував у машині, щоб її не засмучувати. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що з відповідачем вона познайомилась на його день народження 31 травня 2013 року. Вона спочатку проживала [INFO] на мікрорайоні «Западний» з іншим чоловіком, потім почали зустрічатись з відповідачем, а далі почали разом з відповідачем проживати. Відповідач запропонував поїхати з ним забрати речі, вони поїхали до будинку № 16 по вулиці Комунарів, але там вже були змінені замки, він не зміг зайти в будинок. Це їй відомо зі слів відповідача. Спочатку вони зняли будинок на вулиці Донській, проживали там деякий час із власницею будинку, потім цей будинок викупили. Два дні разом із відповідачем вони на виїзді з мікрорайону «Западний» жили у машині у червні 2013 році, оскільки вона також посварилась з чоловіком і їй нема де було жити. Ця машина належала відповідачу. Вдень вони їздили до її знайомих, а вночі ночували у машині. Вона працювала вже на той час у лікарні, але на роботу у ці дні не ходила, можливо була вихідна. У будинку № 16 по вулиці Комунарів вона ніколи не була. З 31 травня 2013 року вона разом проживала з відповідачем, жодного разу не була присутня при вивозі майна відповідачем з будинку. У будинок по вулиці Донській вони з відповідачем переїхали приблизно через тиждень після знайомства. Спочатку житло шукав відповідач, а потім вони вже разом. Будинок по вулиці Донській відповідач купив для дочки. На даний час дочка відповідача живе і працює у місті Слов*янськ. Відповідач їй розказував, що у будинку, де він проживав з позивачем були замінені замки, всі речі перебували у гаражі і він не зміг чого хотів забрати. Пояснював, що у будинку йому нема де ночувати, оскільки він посварився з дружиною, він був на дні народження у батьків, вдома була сварка і він не може туди піти і у батьків не може залишитись, тому він ночував у машині. Дослідивши надані суду докази, вислухавши пояснення сторін, суд вважає встановленими у судовому засіданні наступні обставини. Будинок № 16 по вулиці Комунарів в місті Димитрові Донецької області на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28 жовтня 2013 року належить [PERSON], право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28 жовтня 2013 року, про що свідчить відповідні свідоцтво та [PERSON] з реєстру. Спадкодавцем вищезазначеного будинку була [PERSON], якій цей будинок належав на підставі рішення Димитровського міського суду від 3 грудня 2004 року за № 2-29878/2004, зареєстрованого в БТІ міста Димитрова 31 січня 2005 року за № 6449 і яка розпорядилась належним їй майном на користь [PERSON] у заповіті, посвідченим нотаріусом Димитровського міського нотаріального округу [PERSON] 7 квітня 2009 року (а.с. 13-16). І за цією ж адресою без реєстрації [PERSON] проживає з 2005 року до цього часу про що свідчить довідка квартальної від 24 листопада 2015 року № 2689 (а.с. 19). У зазначеному будинку на даний час зареєстрованим значиться відповідач [PERSON] з 7 вересня 2006 року, що підтверджується домовою книгою для реєстрації громадян у будинку № 16 по вулиці Комунарів в місті Димитрові, копією паспорту відповідача із відміткою Димитровського МВ УМВС України в Донецькій області про адресу його реєстрації, довідкою від 24 листопада 2015 року № 2689 (а.с. 7, 10-12, 19, 65). З червня 2013 року [PERSON] за місцем реєстрації не проживає, що підтверджують сусіди [PERSON] та [PERSON] в акті від 1 жовтня 2015 року № 2252 (а.с. 18) і не заперечують сторони, маючи спір лише щодо причини не проживання з цього часу відповідача за адресою реєстрації. Позивачем суду надані квитанції про оплату електропостачання, послуг кабельного телебачення, водопостачання, вивезення твердих побутових відходів, здійснені за 2013-2015 роки за адресою: вулиця Комунарів, 16 в місті Димитрові виписані на ім*я [PERSON] (а.с. 22-40). Але договір про вивезення твердих побутових відходів № 601-14-3 від 1 березня 2014 року укладений на одну особу [PERSON] за тарифом 15,60 гривень на місяць за одну особу. Оплата здійснювалась з моменту укладення договору до грудня 2015 року за одну особу по 15,60 гривень (а.с. 132). Сторони у справі [PERSON] та [PERSON] у період з 25 серпня 2006 року до 22 квітня 2013 року перебували в юридичному шлюбі, зареєстрованому відділом реєстрації актів цивільного страну Димитровського міського управління юстиції Донецької області після чого на підставі рішення суду шлюб між ними було розірвано. Шлюбні відносини між сторонами були припинені 1 грудня 2012 року, з цього часу сторони також припинили вести спільне господарство, що встановлено судовим рішенням від 22 квітня 2013 року у справі № 2/226/418/2013, під час розгляду якої відповідач [PERSON] позовні вимоги про розірвання шлюбу у наданій ним особисто заяві суду визнав у повному обсязі (а.с. 9, 67). Сторони мають спільну дитину сина [PERSON], [INFO] (а.с. 130). 6 квітня 2013 року з приводу сварки через належність майна один одному, 13 листопада 2013 року через вивезення відповідачем [PERSON] спільного майна з домоволодіння 16 по вулиці Комунарів, 16 лютого 2014 року з приводу заборони позивачем [PERSON] ставити до гаража за адресою: вулиця Комунарів, 16 автомобіля відповідачем [PERSON], 5 травня 2014 року з приводу фотографування відповідачем домоволодіння 16 по вулиці Комунарів для подачі до суду позову про поділ майна позивач [PERSON] зверталась до Димитровського МВ УМВС України в Донецькій області, про що свідчать висновки за результати розгляду звернень [PERSON] від 7 квітня, 14 листопада 2013 року, 18 лютого, 6 травня 2014 року (а.с. 17, 80-83). Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 12 березня 2015 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя між сторонами було поділене належне їм на праві спільної сумісної власності майно. В судовому засіданні по даній справі було встановлено, що наведене домоволодіння є особистою власністю відповідача, оскільки вона успадкувала зазначене домоволодіння після смерті [PERSON], яка померла 2 лютого 2012 року. Доказів того, що домоволодіння за адресою: вулиця Комунарів, 16 в місті Димитров істотно збільшилось у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат [PERSON] після смерті [PERSON] суду надано не було, тому суд визнав, що зазначений будинок не є об*єктом права спільної сумісної власності подружжя та відповідно поділу не підлягає, як і не підлягає стягненню вартість будматеріалів, які, за думкою [PERSON], були використані при перебудуванні спірного домоволодіння (а.с. 93-100). Рішення суду набрало чинність 5 травня 2015 року, про що свідчить ухвала Апеляційного суду Запорізької області (а.с. 101-109) і має для даної справи преюдиціальне значення відповідно до положень частини третьої статті 61 Цивільного процесуального кодексу України. 23 вересня 2013 року відповідач [PERSON] у [PERSON] придбав за договором купівлі-продажу у власність будинок № 158 по вулиці Донській в місті Димитрові Донецької області, право власності зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 135-136) і у даному будинку на цей час зареєстрованими значаться: [PERSON] з 18 грудня 2013 року і [PERSON] 3 27 грудня 2013 року, що підтверджується домовою книгою за адресою: місто Димитров, вулиця Донська, 158 (а.с. 133-134). Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 156 Житлового кодексу України, з урахуванням положень частини першої статті 405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, Закон не передбачив при переході прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) (на відміну від договору найму (оренди) житла - ст. ст. 810, 814 ЦК України). Частина четверта статті 156 Житлового кодексу України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Оскільки 28 жовтня 2013 року змінився власник будинку № 16 по вулиці Комунарів в місті Димитрові, відповідач [PERSON] на цей час вже не був членом сім*ї нового власника [PERSON], а законодавством у такому випадку збереження права користування житлом члена сім'ї колишнього власника не передбачено, суд вважає, що він втратив право користування вищезазначеним будинком з моменту зміни власника і у зв*язку з цим вимоги позивача [PERSON] до нього підлягають задоволенню, а у задоволенні вимог [PERSON] до [PERSON] про вселення у житлове приміщення слід відмовити, оскільки вони не ґрунтуються на законі. Враховуючи ці обставини, рішення Димитровського міського суду Донецької області від 12 березня 2015 року, враховуючи положення частини третьої статті 61 Цивільного процесуального кодексу України суд не приймає до уваги у даному провадженні докази, надані стороною відповідача, а саме: договору купівлі-продажу квартири від 14 серпня 2006 року, даних щодо кредитної угоди з Дельта-Банком від 7 жовтня 2011 року, даних щодо кредитної угоди з ПАТ «[PERSON] Аваль» від 14 листопада 2012 року, даних щодо кредитної угоди з Промінвестбанком від 19 червня 2013 року. Відповідно до частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України на користь позивача з відповідача підлягає стягненню понесені нею судові витрати у розмірі 487 гривень 20 копійок (а.с. 1). На підставі ст.ст. 150, 156 ЖК України, ст.ст. 386, 405 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved