Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення компенсації за невикористану відпустку, заборгованості по заробітній платі та компенсації заборгованості середнього заробітку за час затримки заробітної плати. В обґрунтування позову зазначає, що вона працювала у ФОП [PERSON] з 02 червня 2014 року по 08 липня 2015 року, звільнена з роботи за угодою сторін. На день її звільнення відповідачем була нарахована але не виплачена заробітна плата за період з 01 грудня 2014 року по 08 липня 2015 року в сумі 8026 грн. 66 коп. та компенсація за невикористану відпустку за 24 дні в сумі 1004 грн. Відповідач відмовився виплатити їй дані кошти, мотивуючи це відсутністю у нього коштів. Поскільки відповідачем порушено строк виплати заробітної плати, то у відповідності до вимог ст. 34 Закону України «Про оплату праці» з відповідача підлягає стягненню компенсація втрати частини заробітної плати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари та у відповідності до ч.5 ст. 95 КЗпП України з урахуванням індексу інфляції. Згідно з розрахунком позивача дана сума складає 10929 грн. 16 коп. Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача збитки за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції в сумі 2680 грн.05 коп., компенсацію за невикористану щорічну відпустку 1426 грн. 56 коп. та моральну компенсацію в сумі 5000 грн. на загальну суму 20 035 грн. 77 коп. В судовому засіданні позивач [PERSON] свій позов підтримала в повному обсязі і просила задовольнити, поскільки вона відповідно до трудового договору працювала у відповідача кондитером, він зобов'язувався їй виплачувати заробітну плату, але з 1 грудня 2014 року заробітну плату не виплачував, в зв'язку з чим спричинив їй і моральну шкоду, яку також просить суд стягнути з відповідача. Відповідач [PERSON] в судове засіданні не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи в установленому порядку - про дату судового засідання він особисто був повідомлений на попередньому судовому засіданні, про що розписався в матеріалах справи. Відповідно до ч.3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Відповідно до ч.2 ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомити суд про причини своєї неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явились в судове засідання, без поважної причини. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON], будучи повідомленим належним чином про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, про причину неявки суду не повідомив, своїм процесуальним правом відповідача на подання заперечення на позов не скористався, таким чином причин для відкладення розгляду справи, що передбачені ст. 169 ЦПК України, не встановлено. Тому суд, за згодою позивача, ухвалив провести розгляд справи на підставі доказів, що містяться у справі, з винесенням заочного рішення по справі, що відповідає положенню ч.1 ст. 224 ЦПК України, коли у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши позивача, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] являється фізичною особою - підприємцем з видом діяльності, пов'язаної з виробництвом хліба та хлібобулочних виробів, виробництво борошняних кондитерських виробів, тортів, тістечок нетривалого зберігання згідно копій свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця та копії виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (а.с.7-9). У відповідності до трудового договору № 25641400023 від 02.06.2015 року відповідач [PERSON] як фізична особа - підприємець уклав безстроковий трудовий договір з [PERSON] про те, що вона зобов'язана виконувати обов'язки кондитера, а [PERSON] зобов'язується оплачувати її працю у розмірі 1225 грн. на місяць. Даний трудовий договір також установлює час роботи - з 8 до 17 год. перерва з 12 до 13 год., вихідні дні - суботу і неділю та тривалість щорічної оплачуваної відпустки - 24 дні (а.с.5-6). Даний договір зареєстровано в Талалаївському районному центрі зайнятості 02 червня 2014 року, розірваний сторонами 08 липня 2015 року за згодою сторін. (а.с.6). Згідно копії трудової книжки позивач [PERSON] 02.06.2014 року прийнята на роботу кондитером за трудовим договором, 08.07.2015 року - звільнена з роботи за згодою сторін (а.с.15). Згідно ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст.ст. 1,15,21, 24 Закону України «Про оплату праці» власник або уповноважений ним орган в першочерговому порядку зобов'язаний виплачувати працівнику заробітну плату за виконану ним роботу. У відповідності до норм ст.115 КЗпП України заробiтна плата виплачується працiвникам регулярно в робочi днi у строки, встановленi колективним договором, але не рiдше двох разiв на мiсяць через промiжок часу, що не перевищує шiстнадцяти календарних днiв. У разi коли день виплати заробiтної плати збiгається з вихiдним, святковим або неробочим днем, заробiтна плата виплачується напередоднi. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться в день звільнення; про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною 1 ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Крім того, в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 лютого 2011 року зазначено, що обов'язок із виплати заборгованості із заробітної плати покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану виплату; ст.117 КЗпП України застосовується у разі несвоєчасної виплати працівнику сум незалежно від наявності клопотання працівника про таку виплату. Факт порушення права позивача на розрахунку при звільненні знайшов своє підтвердження в суді, і не заперечувався відповідачем. Так, згідно довідки про заборгованість, виданої відповідачем, ним визнається сума заборгованості перед позивачем в сумі 8026 грн. 67 коп. (а.с.4). Згідно п.8 Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати», нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Згідно матеріалів справи, два останні повні робочі місяці позивача були травень і червень, у травні було 19 робочих днів, у червні - 21 робочий день, заробітна плата за два місяці склала 2450 грн. Тому середньоденний заробіток за позивача [PERSON] становив 61 грн. 25 коп. (2450 грн. : 40 роб. днів = 61 грн. 25 коп.). Часом затримки розрахунку з позивачем є період з 01.12.2014 року по 08.07.2015 року (період заявлений позивачем), який має 154 робочих дні (грудень 2014 року - 23 дні, січень 2015 року - 20 днів, лютий 2015 року - 20 днів, березень 2015 року - 22 дні, квітень 2015 року - 21 день, травень 2015 року - 19 днів, червень 2015 року - 21 день, липень 2015 року - 8 днів), середньоденний заробіток складає 61 грн. 25 коп., заборгованість за час затримки розрахунку складає 61 грн. 25 коп. х 154 = 9432 грн. 50 коп. Поскільки як роз'яснив Верховний Суд України в п. 6 Постанови Пленуму від 24.12.1999 №13, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, тому суд визначає суми стягнень без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів. Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд вирішує цивільний спір на засадах змагальності із застосуванням принципу диспозитивності в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Беручи до уваги, що позивач заяву про збільшення розміру позовних вимог із зазначенням суми середнього заробітку, який підлягає стягненню за період з 08.07.2015 року не надала, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку в межах заявлених позовних вимог в сумі 9432 грн. 50 коп. (без врахування обов'язкових платежів) за період з 01.12.2014 року по 08.07.2015 року. Відповідно до ч.1 ст.83 КЗпП України, встановлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Згідно ст.ст. 21, 24 Закону України «Про відпустки», порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, відпустки у зв'язку з усиновленням дитини, відпустки для підготовки та участі в змаганнях, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, та компенсації за невикористані відпустки, встановлюється Кабінетом Міністрів України. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Відповідач не спростував тієї обставини, що при звільненні позивачки з нею не був проведений повний розрахунок у вигляді компенсації за невикористану відпустку. Відповідно до вимог ч.3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України відповідачем не надані докази проведення повного розрахунку при звільненні, тому числі і компенсації за невикористану відпустку, тому вимога позивача про стягнення з відповідача компенсації за невикористану щорічну відпустку підлягає задоволенню в межах наданих доказів в сумі 1426 грн. 56 коп. (без врахування обов'язкових платежів). Розглядаючи позовну вимогу про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд виходить з наступного. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. В ході судового розгляду встановлено порушення відповідачем законних прав позивача, що призвели до втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи обсяг заподіяної шкоди, виходячи із засад розумності та справедливості суд визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди з відповідача [PERSON] в сумі 1000 грн. Згідно п.2 ч.1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Крім того, положенням ч.3 ст. 88 ЦПК України передбачено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Поскільки позивач [PERSON] у відповідності до положень ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, то судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. необхідно стягнути з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial