Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя та просить визнати в порядку поділу майна подружжя право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS] . Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 29.09.2007 року перебувають з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. За час сумісного подружнього життя, а саме 15.04.2009 року, позивач з відповідачем придбали квартиру [ADDRESS] , яка була оформлена на відповідача. Так, в період шлюбу у сторін по справі народились діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Зазначила, що вона разом з дітьми вже тривалий час проживають окремо від відповідача, який відмовляється виконувати батьківський обов`язок по утриманню дітей. Отже, факт проживання дітей з позивачем, не виконання батьківського обов`язку по утриманню дітей, залежність відповідача від алкоголю, яке призвело до неможливості використання квартири і, як наслідок, до додаткових витрат на оренду житла, є обставинами, що мають істотне значення при вирішенні питання про відступлення від засади рівності часток подружжя. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позов поданий 03.07.2019 року. Суд, вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що з 29.09.2007 року позивач з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 08.05.2019 року було розірвано. 15.04.2009 року, позивач з відповідачем придбали квартиру [ADDRESS] , яка була оформлена на відповідача. Факт придбання квартири за спільні кошти підтверджується договором купівлі-продажу від 15.04.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гончар Т.В. (а.с. 11-12). Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з цих не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не означено домовленістю між ними або шлюбним договором. Так, в період шлюбу у позивача з відповідачем народились діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] ( а.с. 7-8). 08.05.2019 року Святошинським районним судом м. Києва винесено рішення, яким стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дітей. Згідно довідки від 28.08.2020 року, виданої державним виконавцем Святошинського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Рубан О.Б., розмір заборгованості [PERSON] по аліментам станом на 01.08.2020 року становить 93949,33 грн. ( а.с. 79). Як зазначає позивач, вона разом з дітьми тривалий час проживає окремо від відповідача. Відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Як випливає зі змісту ст. 3 СК, характерною ознакою сім`ї є спільне проживання осіб, які пов`язані спільним побутом і мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Згідно ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст.60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. В ст.71 СК України встановлені способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і вказано, що майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя. Можлива компенсація вартості за частку у майні одному з подружжя у разі його згоди. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11від 21 грудня 2007 р., поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Пункт 23 Постанови Пленуму ВСУ № 11від 21 грудня 2007 р., передбачає, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. З огляду на викладені обставини вбачається, що спірна квартира придбана під час перебування сторін у шлюбі, тому відповідно до вищевказаних положень сімейного законодавства є спільною сумісною власністю подружжя. Доводи позивача про те, що факт проживання дітей з нею, систематична несплата відповідачем аліментів, яке призвело до неможливості використання квартири і, як наслідок, до її додаткових витрат, є обставинами, що мають істотне значення при вирішенні питання про відступлення від засади рівності часток подружжя, не спростовує висновків суду, що вказане майно є спільним сумісним майном подружжя, враховуючи, що відповідно до ст.65 Сімейного Кодексу України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги за позовом є такими, що підлягають задоволенню частково. Також, відповідно до ст.141 ЦПК України з позивача та відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір в сумі 2881 грн. 50 коп. з кожного. На підставі викладеного та

Outcome: partial