Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом та остаточно уточнивши позовні вимоги мотивує тим, що їй на праві власності належала квартира [ADDRESS]. 29.06.2005 року був оформлений договір дарування квартири на користь її доньки [PERSON]. 20.01.2012 року [PERSON] склала договір дарування спірної квартири на свою доньку [PERSON]. Рішенням Зарічного районного суду м.Суми від 28.12.2016 року був частково задоволений її позов до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 01.02.2017 року рішення Зарічного районного суду м.Суми від 28.12.2016 року залишено без змін. Їй стало відомо, що відповідачка [PERSON] склала договір дарування на відповідачку [PERSON] у період знаходження справи в Апеляційному суді Сумської області. Не звертаючи увагу на ухвалу Зарічного районного суду про заборону вчиняти дії по відчуженню квартири [ADDRESS] , нотаріус [PERSON] посвідчила договір дарування [PERSON] на користь [PERSON]. 21.06.2017 року їй стало відомо, що спірна квартира [PERSON] подарована на користь своїх неповнолітніх доньок [PERSON] та [PERSON] у рівних частинах кожній. Просить витребувати належне їй майно, а саме квартиру [ADDRESS], із чужого незаконного володіння\~\~ [PERSON], [PERSON],\~ [PERSON],\~\~ в інтересах [PERSON],\~ [PERSON] діє [PERSON]. Позивач [PERSON]І в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала повністю, просить їх задовольнити. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала повністю, просить їх задовольнити. Представник відповідачів в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просить в задоволенні позову відмовити за необґрунтованістю. Представник третьої особи Служби у справах дітей СМР в судове засідання не зявився, в письмовій заяві просить справу розглядати у його відсутність, при вирішенні питання покладається на розсуд суду. Третя особа нотаріус Сумського округу\~ [PERSON] в судове засідання не зявилась, в письмовій заяві просить справу розглядати у її відсутність, при вирішенні питання покладається на розсуд суду. Суд,заслухавши\~\~пояснення\~\~сторін\~\~дослідивши\~\~письмові\~\~докази\~\~\~\~у справі,\~\~вважає,\~\~що\~\~позов\~\~підлягає\~\~задоволенню,\~\~виходячи\~\~з\~\~наступного\~. \~Згідно\~\~зі\~\~ст.ст.\~\~10-11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. \~Суд\~\~розглядає\~\~цивільні\~\~справи\~\~в\~\~межах\~\~заявлених\~\~вимог\~\~та\~\~на\~\~підставі\~\~наданих сторонами\~\~доказів. Як було встановлено в судовому засіданні позивачу [PERSON] на праві власності належала квартира [ADDRESS]. 29.06.2005 року був оформлений договір дарування квартири на користь її доньки [PERSON]. 20.01.2012 року [PERSON] склала договір дарування спірної квартири на свою доньку [PERSON]. Рішенням Зарічного районного суду м.Суми від 28.12.2016 року був частково задоволений її позов до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. Визнано недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], вчинений [PERSON] на користь [PERSON] від 29.06.2005 р.. В задоволенні інших вимог відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 01.02.2017 року рішення Зарічного районного суду м.Суми від 28.12.2016 року залишено без змін. Позивач пояснила, що після розгляду справи в апеляційній інстанції, їй стало відомо, що відповідачка [PERSON] склала договір дарування на відповідачку [PERSON] у період знаходження справи в Апеляційному суді Сумської області. Не звертаючи увагу на ухвалу Зарічного районного суду про заборону вчиняти дії по відчуженню квартири [ADDRESS] , нотаріус [PERSON] посвідчила договір дарування [PERSON] на користь [PERSON]. 21.06.2017 року позивачу [PERSON] стало відомо, що спірна квартира [PERSON] подарована на користь своїх неповнолітніх доньок [PERSON] та [PERSON] у рівних частинах кожній. Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною 1 статті 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Стаття 318 ЦК України визначає, що суб'єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Стаття 387 ЦК України обумовлює право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. \~\~\~\~ За приписами ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. \~ \~ Згідно роз'яснень, які містяться в п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. \~\~\~\~\~\~ Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. \~\~\~\~\~\~\~\~ У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Згідно роз'яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладені в листі від 28 січня 2013 року № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», згідно яких, вирішуючи питання, пов'язані з розмежуванням добросовісного та недобросовісного набувача, судам слід враховувати положення статті 330 ЦК, відповідно до якої на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, набуває право власності добросовісний набувач, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. \~\~\~\~ Зокрема, відповідно до статті 388 ЦК набувач визнається добросовісним, якщо він не знав, що особа, у якої він придбав річ, не мала права її відчужувати. Отже, набувач є добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння. Набувач визнається недобросовісним, якщо він знав чи повинен був знати, що особа, в якої він придбав річ, не мала права її відчужувати, тобто якщо знав чи повинен був знати про неправомірність свого володіння (стаття 390 ЦК). Таким чином, набувач є недобросовісним, якщо річ набута ним злочинним шляхом. Як випливає зі ст. 387 ЦК України, віндикаційний позов є позовом власника про витребування свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, і за допомогою пред'явлення даного позову здійснюється захист права володіння, користування та розпорядження власника, оскільки, якщо майно вибуло зі сфери його майнового панування, власник фактично позбавляється можливості реалізувати жодне з прав, що складає зміст його субєктивного права. Позивачем за віндикаційним позовом є, по-перше, власник, позбавлений володіння річчю (фізична особа, юридична особа, інші субєкти права власності, визначені ч.1 ст.318 ЦК України), а, по-друге, законний „титульний володілець» - особа, яка хоч і не є власником, але володіє майном на підставі, передбаченій законом або договором. Відповідачем за віндикаційним позовом визнається особа, яка незаконно, без належної правової підстави володіє чужим майном. Незаконним володільцем вважається будь-яка особа, яка заволоділа чужим майном за відсутності правової підстави для цього. Предметом віндикаційного позову є вимога позивача про повернення майна з незаконного володіння. Обєктом віндикаційного позову є індивідуально-визначене майно, що збереглося в натурі, тобто саме те майно, яке попередньо вибуло з володіння власника чи титульного володільця. Ухвалою Зарічного районного суду м.Суми від 04.11.2016 року було заборонено вчиняти дії по відчуженню квартири [ADDRESS], нотаріус [PERSON] посвідчила договір дарування [PERSON] на користь [PERSON]. Забезпечення позову по суті це обмеження субєктивних прав, свобод та інтересів відповідача або повязаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (ст.154 ЦПК). Тому той факт, що встановлені ухвалою суду обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено законом «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може бути підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу було відомо. Врахувавши вищезазначене, суд приходить до висновку, що позивач відповідно до ст. ст. 60, 61 ЦПК України, довела наявності правових підстав для задоволення її позовних вимог. Тому необхідно витребувати належне [PERSON] майно, а саме квартиру [ADDRESS], із чужого незаконного володіння\~\~ [PERSON], [PERSON],\~ [PERSON],\~\~ в інтересах [PERSON],\~ [PERSON] діє [PERSON].

Outcome: approved