Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 13 червня 2013 року у відділі ДРАЦС Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області, актовий запис 732. Заявлені вимоги мотивує тим, що сімейне життя не склалося з причини різних характерів та переконань, тривалий сторони спору не проживають сім'єю, не ведуть спільного господарства, не пов'язані сімейним побутом та стали чужими людьми один одному, а тому, оскільки шлюб з відповідачем носить виключно формальний характер, позивач вважає, що їх сім'я розпалася остаточно. Окрім цього позивчка просить суд стягувати з відповідача аліменти на утримання малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі 650 гривень щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягувати з 29 грудня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття. Мотивом даної вимоги є та обставина, що відповідач є батьком спільної з позивачкою дитини, хоча періодично допомогу на утримання дитини надає, однак позивачка просить рішенням суду визначити розмір допомоги на постійній основі. В судове засідання позивачка з'явилася, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач в судове засідання в судове засідання з'явився, позовні вимоги в частині розірвання шлюбу визнав повністю, а щодо стягнення аліментів частково заперечив - вважає справедливим визначити розмір стягуваних аліментів в сумі 500 гривень щомісячно, зважаючи на відсутність у відповідача роботи. Розглянувши матеріали справи суд встановив наступні обставини. З приводу розірвання шлюбу та зміни прізвища. Сторони спору перебувають у шлюбі, котрий був зареєстрований 13 червня 2013 року у відділі ДРАЦС Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області, актовий запис 732. Від шлюбу у сторін спору є спільна дитина [PERSON], [INFO] Відповідно до ст.112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї суперечитиме інтересам одного з них. На цьому ж наголошує Верховний Суд України в п. 10 Постанови Пленуму за № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» - проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Як зазначив в позові позивач та підтвердив в судовому засіданні, сімейне життя не склалося з причини різних характерів та переконань, тривалий час сторони спору не проживають сім'єю, не ведуть спільного господарства, не пов'язані сімейним побутом та стали чужими людьми один одному. В свою чергу відповідач озвучені позивачкою факти визнав у повному обсязі. Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 18.12.2009 року за № 14 «Про судове рішення в цивільній справі» зазначає, що якщо сторона (представник) визнала обставини, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, суд посилається на це в рішенні як на підставу звільнення від доказування цих обставин (частина перша ст. 61 ЦПК України). Відтак суд вважає за недоцільне надавати строк на примирення, шлюб необхідно розірвати, як такий, збереження якого суперечитиме інтересам сторін спору. З приводу стягнення аліментів суд наголошує на такому. Вищезазначено, що у сторін спору є спільна дитина - [PERSON], [INFO], котра проживає разом з позивачкою в [ADDRESS] у батьків позивачки, а відповідач проживає окремо в [ADDRESS] також у батьківській квартирі. Судом встановлено, що позивачка отримує державну допомогу на утримання дитини в розмірі 860 гривень до 01.01.2016 року, тобто до досягнення дитиною 2 років, а з січня 2016 року в розмірі 130 гривень, й іншого доходу на постійній основі не має. Відповідач згідно даних відомостей з ДРФО - ПП від 29.01.2016 року, не отримував доходу за період з 01.04.2015 року по 30.09.2015 року, однак зазначив, що до вересня 2015 року перебував на роботі без офіційного працевлаштування, й періодично надавав допомогу на утримання спільної з позивачкою дитини. Даний факт також визнано сторонами спору, а тому, в силу ст. 61 ЦПК України, доказування не потребує. В судовому засіданні відповідач погодився сплачувати позивачці аліменти в сумі 500 гривень щомісячно. У відповідності до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а згідно з ст.ст.181,183 цього ж Кодексу за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Жодних доказів, що відповідач за своїм станом здоров'я чи матеріальним становищем не може виконувати обов'язків по наданню на постійні основі утримання неповнолітньої дитини в ході судового розгляду справи не здобуто й стороною відповідача не подано. Зважаючи на розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідно віку (до 6 років), встановлений законом України «Про Державний бюджет на 2016 рік», обов'язок матері і батька в рівній мірі турбуватися про матеріальне утримання дитини, суд вважає справедливим визначити розмір стягуваних аліментів в сумі 650 гривень на місяць в твердій грошовій сумі. Відповідно до ст.367 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць слід допустити до негайного виконання.

Outcome: partial