Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. В обґрунтування позову зазначено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 18 грудня 2015 року та від спільного життя мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який проживає разом із позивачем, знаходиться повністю на її утриманні, оскільки шлюбні стосунки між подружжям припинені. Відповідач проживає окремо, допомогу на утримання дитини у добровільному порядку не надає. Відповідач має задовільний стан здоров`я, є працездатним, аліменти на користь інших осіб не сплачує, та має можливість надавати допомогу на утримання сина, який на даний час потребує матеріальної допомоги. З посиланням на обов`язок батьків утримувати своїх дітей до досягнення повноліття, позивач [PERSON] просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частки усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася. Про дату, час і місце судового розгляду повідомлена своєчасно та належним чином,в установленому законом порядку. Через канцелярію суду надала заяву, відповідно до якої позовні вимогипідтримує та просить їх задовольнити, а також просить розглянути справу у її відсутності(а.с.49). Відповідач [PERSON] повторно в судове засідання не з`явився і від нього не надійшло повідомлення про причини неявки, відзивів на позовну заяву він не подав. Про дату, час і місце судового засідання відповідач був повідомлений своєчасно та належним чином, в установленому законом порядку шляхом надіслання судових повісток за адресою його останнього відомого зареєстрованого місця проживання, у відповідності до вимог п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України. Положеннями п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відповідно до наданої суду інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи відповідача [PERSON] , він є зареєстрованим але не проживає за адресою: [ADDRESS] . Останнє відоме місце проживання відповідача: [ADDRESS] , на яку і було направлено повістки, оскільки відповідач не повідомив суду іншої адреси. Конверти було повернуто на адресу суду з проставленням у поштовому повідомленні відмітки про невручення за закінченням строку зберігання. Разом з тим, відповідач повідомлявся своєчасно та належним чином, в установленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання у відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України, якою передбачено, що відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Оголошення про виклик до суду відповідача було опубліковано на офіційному веб-сайті судової влади19.04.2019 року та 07.05.2019 року. Але, незважаючи на всі передбачені законом заходи щодо повідомлення відповідача про дату, час і місце судового засідання, відповідач до суду повторно не з`явився по невідомим причинам, відзиву на позовну заяву не подав, будь-яких заяв та клопотань від нього не надходило. З урахуванням викладеного, суд, відповідно до положень ст.280 ЦПК України, дійшов до висновку про можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані у справі докази, у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХII(78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитини такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування(пункт 1 статті 18 цієї Конвенції). Відповідно до ч.1,2 ст. 27 вище вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки та інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Отже, з урахуванням положень\~Конвенції про права дитини пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Положеннями ч.8,9 ст. 7 Сімейного кодексу України(далі СК України) передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно свідоцтву про шлюб серії [NUMBER] , сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 18.12.2015 року(а.с.5). Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] встановлено, що сторони мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Батьком дитини у свідоцтві про народження зазначений відповідач ЮсуповВячеславРафельович, матір`ю зазначена позивач [PERSON] (а.с.6). Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 51 Конституції України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до повноліття. Обов`язок батьків щодо утримання дитини до досягнення повноліття також закріплений у статті 180 СК України. Отже, діючим законодавством передбачений саме обов`язок, а не право батьків утримувати свою неповнолітню дитину до досягнення повноліття і цей обов`язок стосується обох батьків. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той з них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Судом встановлено, що на даний час сторони разом не проживають і їх малолітня дитина проживає разом із [PERSON] , що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання(а.с.7) У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частиною 3 статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При цьому, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом(ч.1 ст.183 СК України). Позивач в своїй позовній заяві просить стягнути з відповідача аліменти у частці від його доходу, а саме у розмірі 1/4 частки усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, посилаючись на ту обставину, що відповідач офіційно працевлаштований та має стабільний дохід. Право обрання способу стягнення аліментів належить позивачу, як майбутньому одержувачу аліментів без визначення будь-яких додаткових умов або обмежень. Положеннями ч.2\~ст.\~182\~СК України\~визначено,\~щорозмір аліментів\~має бути\~необхідним та\~достатнім для\~забезпечення гармонійного\~розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Суду не надано доказів того, що відповідач має на утриманні інших малолітніх, неповнолітніх дітей. Позивач у позовній заяві зазначає, аліменти на користь третіх осіб відповідач не сплачує, має задовільний стан здоров`я. При визначенні розміру аліментів у частці від доходу, що підлягають стягненню з відповідача, суд враховує всі обставини, передбачені ч.1 ст. 182 СК України, та виходить з встановленого Законом України «Про державний бюджет України на 2019 рік» прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, і вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітньогосина у розмірі ј частки заробітку (доходу) щомісячно, починаючи стягнення з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття. При цьому суд враховує, що відповідно до вимог ст. 180 СК України передбачено саме обов`язок, а не право батьків утримувати дитину до досягнення повноліття. Отже, суд вважає, що визначення аліментів у розмірі ј частки доходу відповідача призведе до відповідності їх засадам справедливості, добросовісності та розумності, визначених ч. 9 ст. 7 СК України. Разом з тим, суд приходить до переконання, що такий розмір аліментів надасть можливість забезпечити дитині належний рівень утримання та забезпечення його розвитку та виховання. Крім того,\~суд,\~при вирішенні\~спору по\~суті,\~ враховує\~вимоги ст.ст.12,\~81\~ЦПК України,\~відповідно до\~яких цивільне\~судочинство здійснюється\~на засадах\~змагальності сторін.\~Учасники справи\~мають рівні\~права щодо\~здійснення всіх\~процесуальних прав\~та обов`язків,\~передбачених законом. \~Кожна сторона\~повинна довести\~обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач не скористався своїми процесуальними правами учасника справи, не надав відзиву на позов та не надав суду жодних доказів, якщо у нього такі малися, що спростовують доводи позивача і надані нею докази в обґрунтування позовних вимог, а тому суд, на підставі наявних у справі доказів, прийшов до переконання про можливість задоволення позову у повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 430 ч.1 п.1 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Крім того, у відповідності зі ст. 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути судовий збір на користь держави у розмірі 768,40 грн., оскільки позивачка була звільнена від сплати судового збору при подачі позову до суду.

Outcome: approved