Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя, мотивуючи тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. За час перебування у шлюбі сторонами було придбано: квартиру [ADDRESS], машиномісце [ADDRESS], машиномісце [ADDRESS], земельну ділянку [ADDRESS] площею 0,0478 га для ведення садівництва, автомобіль Honda, нежитлове приміщення за адресою [ADDRESS] загальною площею 157,82 кв.м. Майно оформлене на відповідача. З посиланням на статті 60, 69, 70 Сімейного кодексу України позивач просила визнати в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] за нею та на 1/2 частину за відповідачем; визнати в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину гаражного боксу [ADDRESS] за нею та на 1/2 частину за відповідачем; визнати в порядку поділу майна подружжя прав власності на 1/2 частину гаражного боксу [ADDRESS], за нею та право власності на 1/2 частину за відповідачем; визнати в порядку поділу майна подружжя прав власності на 1/2 частину земельну ділянку [ADDRESS] площею 0,0478 га для ведення садівництва за нею та на 1/2 частину за відповідачем; стягнути з відповідача компенсацію в розмірі 130 000 грн. за 1/2 частину автомобіля Honda; визнати в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення за адресою [ADDRESS] загальною площею 157,82 кв.м. за нею та на 1/2 частину за відповідачем. В ході розгляду справи, позивач уточнила позовні вимоги та просила визнати в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] за [PERSON] та на 1/2 частину квартири [ADDRESS] за [PERSON]; визнати в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину машиномісця № 272 площею 20,30 кв.м. у напівпідземному паркінгу по [ADDRESS] за [PERSON] та на 1/2 частину машиномісця [ADDRESS] за [PERSON]; визнати в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину гаражного боксу [ADDRESS], за [PERSON] та право власності на 1/2 частину гаражного боксу [ADDRESS] за [PERSON]; визнати в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину земельної ділянки № 11 та будівель, які на ній знаходяться, що по [ADDRESS] площею 0,0478 га для ведення садівництва за [PERSON] та на 1/2 частину земельної ділянки № 11 та будівель, які на ній знаходяться, що по [ADDRESS] площею 0,0478 га для ведення садівництва за [PERSON]; стягнути з [PERSON] [PERSON] користь [PERSON] компенсацію в розмірі 150 250 грн. за 1/2 частину автомобіля Honda CR-V 2008 р.в. д/н [NUMBER]; визнати в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину нежилого приміщення енергообслуговуючого блоку «Д» площею 157,82 кв.м. що за адресою [ADDRESS] за [PERSON] та на 1/2 частину нежилого приміщення енергообслуговуючого блоку «Д» площею 157,82 кв.м. що за адресою [ADDRESS] за [PERSON] [PERSON]; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 частину грошей за депозитним договором SAMDN 25000723740995, рахунок [NUMBER] в сумі 14035,01 доларів США; за депозитним договором SAMDN 27000723740996, рахунок [NUMBER] в сумі 2219,61 доларів США; за депозитним договором SAMDN 25000733406192, рахунок [NUMBER] в сумі 10000,00 доларів США, всього 13127,31 доларів США, що по курсу НБУ станом на 13.07.2017 становить 341750,21 грн. В ході розгляду справи, відповідачем було подано зустрічну позовну заяву. Після чого, було подано заяву про збільшення розміру зустрічних позовних вимог, згідно якої позивач по зустрічному позову просив: визнати за [PERSON] в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], а за [PERSON] право власності також на 1/2 частину цієї ж квартири; визнати за [PERSON] в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину машиномісця № 272, яке розташоване у напівпідземному паркінгу по [ADDRESS], а за [PERSON] право власності також на 1/2 частину цього машиномісця; визнати за [PERSON] в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], а за [PERSON] право власності також на 1/2 частину 1/2 частини цієї ж квартири; поділити спільне сумісне майно подружжя, а саме виділити в натурі [PERSON] та залишити за ним у власності автомобіль Honda CR-V 2008 р.в. д/н [NUMBER]; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за автомобіль Honda CR-V у розмірі 100 000 грн.; поділити спільне сумісне майно подружжя, а саме виділити в натурі [PERSON] та залишити за нею у власності автомобіль «Daewoo Matiz 796»; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за автомобіль «Daewoo Matiz 796» у розмірі 41250,00 грн.; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 частину грошових коштів за депозитним договором № 1981/09-2/ф в розмірі 412310,00 грн. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17.11.2014 було відкрито провадження по даній справі, справу призначено до судового розгляду (а.с. 19). 10.07.2015 судом було задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] про витребування інформації. Судом були направлені відповідні запити про витребування: від ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», ПАТ «КБ «Приватбанк», «ПАТ «Банк Фінанси і Кредит» інформацію, відносно наявності депозитних рахунків [PERSON] станом на грудень 2013 року; від БТІ Київської області інформацію про належність на праві власності [PERSON] земельної ділянки [ADDRESS]; від ДАІ МВС України в м. Києві інформацію про належність на праві власності [PERSON] транспортного засобу «Honda» д/н [NUMBER] та інших автомобілів; від БТІ міста Києва інформацію про належність відповідачу квартири [ADDRESS]; гаражного боксу [ADDRESS], гаражного боксу [ADDRESS], нежитлового приміщення за адресою [ADDRESS] загальною площею 157,82 кв.м.; від Державної податкової інспекції та від Міндоходів інформацію про те, чи є [PERSON] засновником підприємств та яка сума його внесків в статутному капіталі цих підприємств, а також про його доходи за місцем роботи та з інших джерел. 06.03.2015 судом були задоволені клопотання представника позивача. Судом були направлені відповідні запити про витребування інформації з банків відносно наявності депозитних рахунків [PERSON] станом на грудень 2013 року. Протокольною ухвалою суду від 17.09.2015 було задоволено клопотання представник позивача [PERSON] про витребування від відділу державної реєстрації фізичних і юридичних осіб Головного управління юстиції у місті Києві інформації про те, чи є [PERSON] співзасновником підприємств та чи відчужував він частки капіталу. Також, ухвалою від 17.09.2015 було задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про витребування доказів та витребувано у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (вул. Лескова, 9, м. Київ), ПАТ «КБ «Приватбанк» (вул. Набережна Перемоги, 50, м. Дніпропетровськ), «ПАТ «Банк Фінанси і Кредит» (вул. Артема, 60, м. Київ), з ПАТ «Сбербанк» інформацію відносно наявності депозитних рахунків [PERSON] та про рух коштів на його рахунках за період з 23.10.2005 по 24.12.2014 та станом на грудень 2013 року. Крім того, було витребувано з Державної реєстраційної служби України інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у формі довідки щодо права власності на квартиру [ADDRESS] та щодо наявності у позивача [PERSON] нерухомого майна; від БТІ міста Києва інформацію щодо наявності у власності позивача [PERSON] нерухомого майна; від ДАІ МВС України в м. Києві інформацію про належність на праві власності [PERSON] транспортних засобів; від Державної реєстраційної служби - щодо права власності на квартиру [ADDRESS] та щодо наявності у [PERSON] іншого нерухомого майна; від АБ «Національні інвестиції» та з ПАТ «Сбербанк» - щодо наявності у [PERSON] рахунків та коштів на них. Ухвалою від 28.12.2015 було відмовлено в задоволенні заяви представника позивача [PERSON] про забезпечення позову [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя шляхом накладення арешту на депозитний договір. 12.12.2016 було витребувано інформацію про стан рахунків відповідача з ПАТ КБ «Фінанси і кредит», з ПАТ КБ «ПриватБанк», з ПАТ «Райфайзен Банк Аваль». Ухвалою суду від 30.05.2016 було задоволено клопотання представників сторін, - було витребувано у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (вул. Лескова, 9, м. Київ), ПАТ «КБ «Приватбанк» (вул. Набережна Перемоги, 50, м. Дніпропетровськ), «ПАТ «Банк Фінанси і Кредит» (вул. Артема, 60, м. Київ) інформацію щодо наявності грошових коштів на депозитних рахунках [PERSON] щодо стану депозитних, інших відкритих рахунків та платіжних карт станом на грудень 2013 року; було витребувано з АБ «Національні інвестиції» інформацію про наявність рахунків на ім'я [PERSON] та коштів на них та інформацію про рух коштів за період з 23.10.2005 по 24.12.2014 та з ПАТ «Сбербанк» інформацію про наявність рахунків на ім'я [PERSON] та коштів на них та інформацію про рух коштів за період з 01.01.2005 по 24.12.2014. Крім того, було витребувано з АБ «Національні інвестиції» інформації про наявність рахунків на ім'я [PERSON] та коштів на них, інформацію про рух коштів за період з 23.10.2005 по 24.12.2014 та з ПАТ «Сбербанк» інформацію про наявність рахунків на ім'я [PERSON] та коштів на них та інформацію про рух коштів за період з 01.01.2005 по 24.12.2014. Ухвалою суду від 30.05.2016 було відмовлено в задоволенні заяви про забезпечення позову. Ухвалою суду від 24.11.2016 було задоволено клопотання про витребування доказів та витребувано у ПАТ «КБ «Приватбанк» (вул. Набережна Перемоги, 50, м. Дніпропетровськ) інформацію щодо наявності грошових коштів у [PERSON] по договору №SAMDN 52000071808434 та №SAMDN 34000024730585 станом на грудень 2013 року. Крім того, витребувано ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», ПАТ «КБ «Приватбанк» та «ПАТ «Банк Фінанси і Кредит» інформацію щодо наявності грошових коштів на депозитних рахунках [PERSON] щодо стану депозитних, інших відкритих рахунків та платіжних карт станом на грудень 2013 року. 30.07.2017 суд задовольнив клопотання представника відповідача [PERSON] - повторно направлено ухвалу про витребування інформації від 30.05.2016 в АБ «Національні інвестиції», та запит в ПАТ «ПриватБанк». Згідно ухвали від 19.04.2018, на виконання положень п. 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції, яка набула чинності 15.12.2017, у вказаній справі проведено підготовче засідання. Було встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов, позивачу строк для подання відповіді на відзив та для відповідача заперечення на відповідь на відзив, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 04.05.2018 до суду надійшов відзив на позовну заяву представника відповідача [PERSON] У відзиві представник відповідача [PERSON] зазначила, що відповідач визнає позов в частині визнання за позивачем права власності на 1/2 частину гаражного боксу [ADDRESS], в частині стягнення компенсації за автомобіль Хонда на суму 130 000 грн., в частині стягнення коштів, які знаходились на депозитних рахунках. При цьому представник відповідача надала заперечення щодо задоволення позову в частині визнання права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та на машиномісце [ADDRESS], оскільки це його особисте майно, придбане за його особисті кошти, відносно визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки в с/т «Любич» село Літочки та будівель, які на ній знаходяться, - оскільки ця земельна ділянка [PERSON] приватизована, тобто, вона передана йому в дар державою, а тому не є спільним майном подружжя та не підлягає поділу та відносно визнання в порядку поділу майна подружжя права власності на 1/2 частину нежилого приміщення енергообслуговуючого блоку по [ADDRESS] оскільки це майно придбано ним в результаті підприємницької діяльності та використовується ним в підприємницькій діяльності. Інших процесуальних дій у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не було проведено, оскільки зазначені клопотання заявлені не були. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. В ході судового розгляду справи було встановлено, що 09.12.1992 між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, актовий запис №1513. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24.12.2014 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Крім того, було встановлено дата припинення шлюбно-сімейних відносин - грудень 2013 року. (а.с. 55 том 1). За час шлюбу сторонами було набуте наступне майно: квартира [ADDRESS]; машиномісце № 272 площею 20,30 кв.м. у напівпідземному паркінгу по [ADDRESS]; машиномісце [ADDRESS]; земельна ділянка [ADDRESS] площею 0,0478 га для ведення садівництва; квартира [ADDRESS]; автомобіль Honda CR-V 2008 р.в. д/н [NUMBER]; автомобіль «Daewoo Matiz 796»; нежитлове приміщення енергообслуговуючого блоку «Д» площею 157,82 кв.м., що за адресою [ADDRESS]; грошові кошти у вигляді депозитних вкладів на рахунках банків. Викладене вище підтверджується наступними правовстановлюючими документами: копією свідоцтва від 16.04.2008, виданого Головним управлінням житлового забезпечення КМДА, про право власності на квартиру №91, яка розташована у [ADDRESS], яке зареєстроване в БТІ м. Києва 21.04.2008; копією свідоцтва від 11.03.2008, виданого Головним управлінням житлового забезпечення КМДА, про право власності на машиномісце № 272 площею 20,30 кв.м., яке розташоване у [ADDRESS], яке зареєстроване в БТІ м. Києва 19.03.2008; копією договору купівлі-продажу від 16.02.2002 гаражного боксу [ADDRESS]; договір зареєстрований в БТІ 10.09.2002; копією свідоцтва, виданого 17.05.2003 Головним управлінням комунальної власності м. Києва [PERSON] на нежиле приміщення енергообслуговуючого блоку «Д» площею 157,82 кв.м., який розташований розташований у [ADDRESS], яке зареєстроване в БТІ м. Києва 26.05.2003. Крім того, в матеріалах справи знаходиться копія свідоцтва про право власності від 07.09.2002, видане державним нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори Кунгуровою О.С. [PERSON] на 1/2 частину квартири [ADDRESS], яке зареєстроване в БТІ м. Києва 23.09.2002, та копія договору дарування 1/2 частини цієї ж від 07.09.2002, відповідно до якого [PERSON] подарував [PERSON] цю частину квартири. Договір дарування так само посвідчений державним нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори Кунгуровою О.С. та зареєстрований в БТІ м. Києва 23.09.2002. Відповідач [PERSON], в судовому засіданні пояснив, що про укладення ним договору дарування своєї 1/2 частини квартири [ADDRESS] він дізнався лише під час розгляду у суді даної справи про поділ майна. Він дійсно у вересні 2002 року приїздив до Другої Київської державної нотаріальної контори та підписував документ. Проте, він був переконаний, що приїздив для оформлення своїй дружині свідоцтва про право власності на 1/2 частину цієї кватири як на її частку у спільному майні подружжя. Про договір дарування тоді мова не йшла. Він довіряв дружині, був надто зайнятий та поспішав, а тому документи уважно не прочитав. Відповідач також зазначив, що до даного часу зареєстрований у квартирі [ADDRESS], що підтверджується оглядом паспорту відповідача у судовому засіданні. Дане місце своєї реєстрації відповідач пояснив тим, що не знав, що ця квартира йому не належить, а також тим, що він не має у своїй власності іншого житла. Проте, позову про визнання недійсним договору дарування 1/2 частини квартири [ADDRESS] відповідач не заявляв. Таким чином судом встановлено, що квартира [ADDRESS] є об'єктом особистої приватної власності позивача [PERSON] Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Крім того, згідно ч. 1 ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Поруч з наведеним, згідно ч. 1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.2 ст. 60 СК). Аналогічне положення міститься у ч. 3 ст. 368 ЦК України де зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до пункту 17 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», розглядаючи позови, пов'язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 60-74 Сімейного кодексу України (далі - СК)); майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до ч.1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У відповідності до ч. 1 ст. 357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. На теперішній час між подружжям не існує домовленості щодо розміру часток грошових коштів, що перебувають на депозитному вкладі. Правові позиції з приводу визнання об'єктом права спільної сумісної власності подружжя внесених на банківський рахунок в період шлюбу грошових коштів також викладені у відповідних судових рішеннях Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ: у рішенні від 23.12.2012 по справі №6-42894св11, в ухвалах від 04.04.2012 по справі №6-43079св11, від 06.06.2012 по справі №6-15674св12, від 09.10.2013 по справі №6-30088св13. У матеріалах справи (а.с. 134, 274 том І) міститься відповідь ПАТ КБ «Приватбанк», яка підтверджує що станом на грудень 2013 року (на час припинення шлюбно-сімейних стосунків) відповідач мав у цьому банку три депозитні договори, загальний залишок по яким складав 13127,31 доларів США. [PERSON] надав пояснення, що шлюбні та сімейні стосунки з [PERSON] насправді були розірвані не в грудні 2013-го року, як про це зазначив суд у рішенні про розірвання шлюбу зі слів позивачки, а у березні 2015-го року, і всі кошти, які станом на лютий-березень 2013 року знаходились на його депозитних рахунках були до березня 2015 року витрачені сторонами спільно, у тому числі на неодноразові поїздки позивачки в санаторії в цей період, спільні поїздки сторін на відпочинок за кордон і т.д. Проте, він рішення суду про розірвання шлюбу в цій частині не оскаржував. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, не підлягає доказуванню в межах даної справи час припинення між сторонами шлюбно-сімейних стосунків, оскільки він встановлений рішенням суду про розірвання шлюбу. За таких підстав суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення з відповідача 1/2 частини грошей за депозитним договором SAMDN 25000723740995, рахунок [NUMBER] в сумі 14035,01 доларів США; за депозитним договором SAMDN 27000723740996, рахунок [NUMBER] в сумі 2219,61 доларів США; за депозитним договором SAMDN 25000733406192, рахунок [NUMBER] в сумі 10000,00 доларів США, а всього 1/2 частина від цих депозитів складає 13127,31 доларів США, що згідно курсу НБУ, станом на 13.07.2017 становить 341750,21 грн. У той же час позовні вимоги позивача за зустрічним позовом [PERSON] в частині стягнення з [PERSON] 1/2 частину грошових коштів, які були внесені нею за депозитним договором в АБ «Національні інвестиції», не підлягають задоволенню, оскільки, згідно відповіді уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку АБ «Національні інвестиції» [PERSON] від 13.11.2017, договір строкового вкладу № 1517/09-2/ф від 31.05.2005 із [PERSON] діяв лише до 08.06.2006. З відповіді Головного управління ДАІ у м. Києві від 07.08.2015 та доданих до неї документів (а.с. 107 - 109 том І) вбачається, що за [PERSON] зареєстрований автомобіль «Daewoo Matiz 796», а за [PERSON] - автомобіль Honda CR-V 2008 р.в. д/н [NUMBER]. В матеріалах справи (а.с. 118 том 1) наявна копія рахунку-фактури від 10.04.2007 та квитанції, відповідно до яких автомобіль «Daewoo Matiz 796» було придбано за 54030,00 грн., а з копії звіту про оцінку автомобіля Honda CR-V, вбачається, що його вартість станом на 12.11.2015 становить 300503,90 грн. (а.с. 196 том 1) Інших доказів про вартість автомобілів, у тому числі на час припинення шлюбно-сімейних стосунків, сторонами суду не надано. Згідно положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З усних та письмових пояснень (заперечень, відзиву) суд встановив, що сторони не заперечують щодо виділення їм у власність зазначених автомобілів. Відповідач заперечує щодо їх вартості, при цьому суду інших доказів вартості автомобілів, ніж вище зазначені, не надано. За таких умов суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги позивача в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію в розмірі 150250,00 грн. за 1/2 частину автомобіля Honda CR-V 2008 р.в. д/н [NUMBER] та частково задовольнити позовні вимоги зустрічного позову про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за автомобіль «Daewoo Matiz 796» синього кольору, реєстраційний номер [NUMBER], у розмірі 27015,00 грн. Всього ж належить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 123235,00 гривень компенсації різниці у вартості виділених сторонам автомобілів. Як усно, так і письмово, [PERSON] та його представник [PERSON] підтвердили, що не заперечують щодо позовної вимоги щодо поділу гаражного боксу. Таким чином, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги [PERSON] в цій частині та визнати в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину гаражного боксу [ADDRESS], за [PERSON] та право власності на 1/2 частину гаражного боксу [ADDRESS] за [PERSON] У той же час, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо визнання за нею в порядку поділу майна подружжя права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та на 1/2 частину машиномісця №272 площею 20,30 кв.м. у напівпідземному паркінгу по [ADDRESS] не підлягають задоволенню, оскільки суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення зустрічного позову [PERSON] в частині визнання цього майна його особистою власністю, виходячи з наступного. Відповідно до статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. В матеріалах справи містяться докази того, що двокімнатна квартира [ADDRESS] та машиномісце № 272, яке розміщене в напівпідземному паркінгу в будинку [ADDRESS] придбані за особисто ним позичені кошти, у поверненні яких позивач [PERSON] участі не приймає. Так, позивач звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу та поділ майна у вересні 2014-го року, що підтверджується ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва про роз'єднання позовних вимог від 15.09.2014 (а.с. 17 том І). Провадження у справі про поділ майна було відкрито 17.11.2014. Таким чином, кредитор відповідача [PERSON] подав позов до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за борговою розпискою ще 17.03.2014, на півроку раніше. Цей факт підтверджує реальність боргу, а саме те, що заявлений [PERSON] позов не був механізмом ухилення від поділу спільного майна подружжя. В матеріалах справи міститься мирова угода (ухвала про затвердження мирової угоди) між [PERSON] та [PERSON], а також ухвала Апеляційного суду міста Києва, якою було задоволено апеляційну скаргу [PERSON] та скасовано ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва про затвердження мирової угоди та направлено справу на новий розгляд. (а.с. 3-6 том 2) Згідно рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14.02.2017, суд встановив, що [PERSON] заборгував [PERSON] 200000,00 доларів США і ця сума за курсом НБУ підлягає стягненню з [PERSON], що 20.03.2006 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] отримав грошові кошти в розмірі 200000,00 доларів США, які зобов'язався повернути до 20.03.2012 частинами: 20000,00 доларів США щорічно, залишок в розмірі 100000,00 доларів США - до 20.12.2012. (а.с. 77 том 2) В абзаці шостому мотивувальної частини цього рішення зазначено: «В подальшому позивач збільшив позовні вимоги, просив солідарно стягнути з [PERSON], [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2) на свою користь заборгованість в сумі 200000,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на день подачі заяви становить 5442000,00 грн. та 3 % річних в розмірі 800197,00 грн. за період з 21.03.2012 по 13.02.2017 (1789 днів), а також солідарно стягнути на свою користь судові витрати з відповідачів в розмірі 8000,00 грн. Додатково пояснив, що кошти відповідачем 1 брались в інтересах сім'ї для придбання квартири, якою після розірвання шлюбу користується відповідач 2 [PERSON] Грошові кошти не повернуті позивачу до цього часу». [PERSON] просив стягнути кошти з [PERSON] та [PERSON] солідарно, проте, суд вирішив стягнути їх лише з [PERSON] Зазначені у рішенні суду кошти [PERSON] позичав з метою придбання квартири та машиномісця у новозбудованій (або яка будується) нерухомості міста Києва, і це підтверджується матеріалами справи. В матеріалах справи (а.с. 85 том 2) є договір уступки права вимоги за договором інвестування у нерухомість та управління майном, відповідно до якого право вимоги на закріплений об'єкт інвестування, - квартиру № 91 ділянки № 48 секції № 1, - перейшло до [PERSON]. Цей договір датований 26 квітня 2006 року, тобто, через місяць після того, як [PERSON] позичив у [PERSON] кошти. Крім того, на аркушах справи 87 та 88 том 2, містяться копії заяв [PERSON] до забудовника та управителя будівництва про уступку. Дані письмові докази, на думку суду, беззаперечно підтверджують твердження відповідача про те, що у проміжок часу від 20.03.2006 по 26.04.2006 відповідачем погоджувались умови договору уступки, між відповідачем та [PERSON] з'ясовувалась можливість такої переуступки із забудовником та управителем будівництва. Офіційний курс долара США до гривні як на 20.03.2006, так і на 26.04.2006 становив 5 гривень 5 копійок за один долар. Таким чином, 200 тисяч доларів США - це приблизно один мільйон гривень. Саме таку ціну витратив [PERSON] на придбання квартири та машиномісця. У договорі уступки права вимоги зазначена ціна 388492,00 грн., але, згідно пояснень позивача та роздруківок з сайтів торгівлі нерухомістю, реально вона коштувала 160000 доларів США. А вартість машиномісця була зазначена в договорі купівлі-продажу та складала біля 20000,00 доларів США. Таким чином, позичених коштів цілком вистачило на придбання зазначеної нерухомості. Зі слів відповідача, залишок коштів був витрачений на ремонт квартири. У рішенні Шевченківського районного суду міста Києва також зазначено, що представник відповідача 2 ([PERSON]) в судовому засіданні не заперечував проти позову в цілому, а заперечував лише проти задоволення позовних вимог в частині, що стосується відповідача 2 ([PERSON]), просив відмовити в їх задоволенні, оскільки відповідач 2 розписку не писала, кошти не отримувала. Таким чином, позивач [PERSON] була відповідачем по справі та не заперечувала самого факту існування боргу, вона заперечувала лише щодо задоволення позову до неї як до солідарного відповідача. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва про стягнення з [PERSON] боргу вона не оскаржувала, воно набрало чинності. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України в редакції, яка існувала на час розгляду справи про стягнення з [PERSON] боргу та відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України в редакції, що діє на час розгляду даної справи обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, матеріалами справи доведено, що джерелом набуття квартири та машиномісця є запозичені [PERSON] кошти, які він віддає особисто, відповідно, суд дійшов до висновку про необхідність визнання цього майна особистою приватною власністю відповідача [PERSON] Посилання позивача на те, що грошові кошти, які були розміщені на її депозиті в АБ «Національні інвестиції» (договір строкового вкладу № 1517/09-2/ф від 31.05.2005), суд не бере до уваги, так як даний депозитний договір діяв до 08.06.2006, а інвестування квартири та машиномісця відповідач здійснював у квітні 2006 року. Суд відмовляє також у задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині визнання за позивачем в порядку поділу майна подружжя права власності на 1/2 частину земельної ділянки № 11 та будівель, які на ній знаходяться, що по [ADDRESS] площею 0,0478 га для ведення садівництва, виходячи з наступного. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», відповідно до положень ст.ст. 81, 116 Земельного кодексу України, окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Верховний Суд України 16.12.2015 розглянув справу № 6-2710цс15, предметом якої був спір про поділ майна подружжя і зробив правовий висновок, відповідно до якого земельна ділянка, приватизована одним із подружжя у період шлюбу для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя. Документи, які надала сторона позивача стосовно цієї земельної ділянки - архівний витяг Літочківської сільської ради, лист Броварського заводу будівельних конструкцій, виписка з протоколу спільного засідання, протокол від 20.03.1997, довідка, яка підтверджує, що земельна ділянка була виділена [PERSON] у 1997 році для ведення садівництва, не спростовує, а навпаки, підтверджує той факт, що земельна ділянка була приватизована відповідачем. Посилання позивача [PERSON] на те, що земельну ділянку та розміщені на ній будівлі сторони придбали за договором купівлі-продажу не підтверджується належними та допустимими доказами, зокрема, копією договору купівлі-продажу, квитанцією, розпискою про отримання коштів тощо. Що стосується розміщених на земельній ділянці будівель, позивач [PERSON] взагалі не надала доказів наявності таких будівель, їх оцінки, стану, факту введення в експлуатацію, а також доказів щодо придбання такого майна. За приписами ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. На підставі викладеного,

Outcome: partial