Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон та оформлення документів. В обґрунтування своїх вимог зсилається на те, що вона у шлюбі з відповідачем не перебувала, після народження дитини відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, участі у вихованні дитини не бере. Тому просить суд стягнути з відповідача в її користь аліменти на утримання дитини в розмірі 30 % частки з усіх видів заробітку щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Також, зазначає, що 29.12.2014 року у Німеччині позивач одружилась з громадянином Німеччини та створила сім'ю, її чоловік має змогу належним чином матеріально забезпечити перебування її та дитини у Німеччині. Тому просить суд надати дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон на оформлення документів без дозволу батька дитини, оскільки, належним чином отримати нотаріальну згоду батька дитини позивач не в змозі, тому що їй невідомо де він перебуває, ніяких зв'язків з ним не підтримує. Виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню світогляду дитини, її духовному та інтелектуальному розвитку, вивченню іноземної мови, покращить рівень життя дитини. Представник позивача [PERSON] - [PERSON]. в судове засідання не з'явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримує з підстав та мотивів викладених у позовній заяві. Не заперечує щодо ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, заяви про розгляд справи за його відсутності, доказів про причини неявки та заперечень проти позову суду не подав, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Тому суд вважає за можливе розгляд справи у відсутності відповідача на підставі доказів, що є в матеріалах справи та постановлення заочного рішення, оскільки щодо заочного розгляду справи не заперечує позивач. Представник служби у справах дітей Тернопільської районної державної адміністрації в судове засідання не з'явився, заперечень щодо позовних вимог не надав. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав: [PERSON] та [PERSON] є батьками дитини [PERSON] згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого Малоходачківською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області 18.11.2004 року. З довідки Малоходачківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області № 428 від 30.06.2015 року, вбачається, що малолітній [PERSON], [INFO], зареєстрований та проживає у с. Малий Ходачків, Тернопільського району, Тернопільської області разом з мамою [PERSON] Батько дитини [PERSON] у с. М. Ходачків Тернопільського району не зареєстрований та не проживає, участі у вихованні та утриманні дитини не бере. Безпосередньо протягом тривалого часу вихованням та утриманням дитини займалась мати [PERSON] Згідно довідки, виданої Малоходачківською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів № 38 від 02.07.2015 року, вихованням та навчанням учня 5 класу [PERSON] безпосередньо протягом усього часу займається тільки мама учня [PERSON] Згідно довідки виданої Зав.ФАПом с. Малий Ходачків, про те, що [PERSON] стоїть на обліку ФАП с. Малий Ходачків з 07.12.2004 року. За медичною допомогою для дитини постійно звертається мати [PERSON] [PERSON] та [PERSON] одружились 29.12.2014 року в м. Вецлар, Федеративна республіка Німеччина, що підтверджено витягом про шлюб Е 238/2014. Відповідно до чч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789X11 (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Судом встановлено, що неповнолітній син проживає разом з матір'ю та знаходиться на її утриманні, а відповідач не виконує свій обов'язок по утриманню неповнолітньої дитини, не надає йому матеріальної допомоги без поважних на те причин, тому суд вважає вимоги про стягнення аліментів з відповідача такими, що підлягають до задоволення. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Визначаючи розмір аліментів, суд на підставі ст. 182 СК України враховує матеріальне становище відповідача та дитини, виходить з розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, рівності обов'язку батьків щодо утримання дітей, тому вважає, що вимоги позивача підлягають до задоволення, шляхом стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 30 % частки з усіх видів заробітку щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Між сторонами [PERSON] та [PERSON] не досягнуто згоди щодо виїзду сина [PERSON] за кордон разом з матір'ю. Згідно із вимогами ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. У відповідності до вимог ст.ст.7, 155 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Положення ст.6 Закону України «Про охорону дитинства» та ст.17, 31 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, визначають право дитини на відпочинок та охорону здоров'я. Вимоги статті 10 Конвенції про права дитини, передбачають право дитини залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Відповідно до вимог ст. 3 вказаної Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з вимогами ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», документами, що надають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон. Відповідно до вимог ст. 4 цього Закону, за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Таким чином, судом встановлено, що позивачу невідоме місцеперебування відповідача, що унеможливлює отримання згоди від відповідача на виїзд сина за кордон разом із матір'ю, чим порушує конституційні права людини і громадянина, а саме обмежується вільне пересування дитини, що буде відповідати її інтересам. Виїзд дитини за кордон у Федеративну Республіку Німеччина сприятиме розширенню світогляду дитини, її духовному та інтелектуальному розвитку, вивченню іноземної мови, покращить рівень життя дитини. Суд зазначає, що наданням дозволу на виїзд дитини без згоди батька за межі території України ніяким чином не будуть порушуватися права відповідача як батька у вихованні дитини, оскільки даний виїзд є тимчасовим і батько буде всі можливості для реалізації своїх прав у вихованні та утриманні сина. В судове засіданні відповідачем будь-яких заперечень проти позову не подано та судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що виїзд дитини за кордон в Федеративну Республіку Німеччина разом із матір'ю буде суперечити її правам чи інтересам та є метою вивезення дитини за кордон на постійне місце проживання. А тому в інтересах дитини суд вважає за можливе надати позивачу [PERSON] дозвіл на оформлення візових документів та виїзд у супроводі матері дитині [PERSON] без згоди та супроводу його батька [PERSON] за межі території України у Федеративну Республіку Німеччина із визначним судом періодом з 01 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року, приймаючи при цьому доводи позивача в частині визначення довготривалого періоду і відсутність відповідача станом на дату розгляду справи, що підтверджує неможливість матері отримати згоду від батька на виїзд із дитиною за кордон в разі такої необхідності. В частині заявлених [PERSON] позовних вимог щодо надання їй дозволу на оформлення проїзних документів для виїзду за кордон [PERSON] без згоди батька [PERSON] слід відмовити у їх задоволенні, так як згідно «Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення», затвердженого Постановою КМУ від 07.05.2014р. №152, наявність рішення суду про надання дозволу на виготовлення проїзних документів для дитини без згоди батька не передбачено, поряд з тим п.п. 2) п. 20 зазначеного «Порядку…» визначено, що оформлення, видача та обмін паспорта для виїзду за кордон здійснюється особі, яка не досягла шістнадцятирічного віку, - на підставі заяви-анкети одного з батьків (якщо батьки не перебувають у шлюбі - на підставі заяви-анкети того з батьків, з ким проживає особа). Крім того, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 243 грн. 60 коп. судового збору та в користь держави судовий збір в сумі 487 грн. 20 коп.

Outcome: partial