Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-07 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулась до суду із позовною заявою, де просить суд ухвалити рішення, яким розірвати шлюб, укладений 27 серпня 2013 року між нею та відповідачем, [PERSON], зареєстрований у Крюківському відділі реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кременчуцького міського управління юстиції у Полтавській області за актовим записом №3962; місце проживання дитини, [PERSON], 28 липня 2013 року, залишити з матірю; після розірвання шлюбу залишити позивачці прізвище [PERSON]; стягнути з відповідача, [PERSON], на її користь аліменти на утримання дитини, [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня предявлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття; судові витрати покласти на відповідача. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що 27 серпня 2013 року між нею та відповідачем, [PERSON], був укладений шлюб, зареєстрований у Крюківському відділі реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кременчуцького МУЮ у Полтавській області за актовим записом №396, дошлюбне прізвище позивача [PERSON]. Сторони мають сина [PERSON], [INFO], який проживає разом із позивачем. Позивач зазначає, що спільне життя подружжя не склалося через різні погляди на життя, а заходи щодо налагодження стосунків не привели до позитивного результату. З 2016 року шлюбні відносини між сторонами припинились фактично, вони проживають окремо. У звязку із наведеними обставинами [PERSON] вважає, що збереження сімї і подальше спільне проживання з відповідачем є неможливим. Позивач вказує, що з моменту фактичного припинення шлюбних відносин вона не має можливості сама утримувати спільного з відповідачем неповнолітнього сина, [PERSON], [INFO], перебуває у відпустці по догляду за дитиною, а відповідач, будучи приватним підприємцем, не маючи на утриманні інших дітей, ухиляється від свого обовязку щодо утримання неповнолітньої дитини. Між сторонами на момент подачі позову до суду не досягнуто згоди з приводу матеріального утримання та виховання дитини. У звязку із викладеними обставинами позивач і вимушена звернутись до суду. Позивач, [PERSON], в судове засідання не зявилась, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, завчасно надала до суду заяву, згідно якої просила суд розглянути справу без її участі та зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, після розірвання шлюбу просить залишити їй прізвище [PERSON]. Відповідач, [PERSON], в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, однак завчасно надав до суду заяву, згідно якої просив суд розглянути справу без його участі та зазначив, що проти позовних вимог [PERSON] не заперечує. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі письмових матеріалів справи. На підставі досліджених та оцінених письмових доказів, суд встановив наступне. 28 липня 2013 року у сторін народилася дитина син [PERSON], що вбачається зі свідоцтва про народження серії І-КЕ №182652, виданого 27 серпня 2013 року виданого Крюківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кременчуцького МУЮ у Полтавській області. 27 серпня 2013 року [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], уклали шлюб за актовим записом №396, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії І-КЕ №109317, виданого Крюківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кременчуцького МУЮ у Полтавській області, а також відміткою у паспорті позивача серії КО номер 944077. Як встановлено в судовому засіданні, подружжя шлюбних відносин не підтримує з червня 2016 року, спільного господарства не веде, проживає окремо. В судовому засіданні встановлено, що бажання поновлювати сімейні стосунки та до збереження сімї у сторін відсутнє. Спільне проживання та примирення неможливе. Відповідно до частини 2 статті 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно із постановою Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року, шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Враховуючи думку відповідача, який не заперечує проти розірвання шлюбу, оскільки сторони не підтримують сімейних стосунків тривалий час, спільного господарства не ведуть, приймаючи до уваги фактичні взаємини подружжя, той факт, що примирення та збереження сімї неможливе, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача в частині розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їхнім інтересам та інтересам їхньої дитини, у звязку із чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Позивач просить визначити місце проживання неповнолітньої дитини, [PERSON], з нею, і суд вважає це правильним і таким, що відповідає інтересам дитини. Спору про розподіл спільного нажитого майна між сторонами немає. Відповідно до статті 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Після розірвання шлюбу [PERSON] бажає залишити прізвище [PERSON]. Стосовно позовних вимог [PERSON] щодо стягнення з відповідача аліментів на її користь на утримання малолітньої дитини, суд виходить з наступного. Стаття 180 Сімейного кодексу України передбачає, що батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до статті 187 Сімейного кодексу України [PERSON] за власною ініціативою аліменти не виплачує, у відповідності до статті 188 Сімейного кодексу України від сплати аліментів не звільнений; угоди про добровільну сплату аліментів згідно статті 189 Сімейного кодексу України між сторонами не укладено. Ненадання матеріальної допомоги на утримання неповнолітньої дитини є порушенням обовязку батьків піклуватися про своїх дітей. Відповідно до статті 183 Сімейного Кодексу України, стягнення аліментів може проводитися у визначеній судом частці від заробітку батька (матері) дитини. Визначаючи розмір стягуваних аліментів на утримання дитини, суд виходить з положень частини 3 статті 181 Сімейного кодексу України, відповідно до якої за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються як частка доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до частини 1 статті 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальний стан дитини, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. За викладених обставин, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, враховуючи до уваги думку відповідача, який не заперечує проти задоволення позову, оскільки він не працевлаштований, не має на утриманні інших дітей, непрацездатних батьків, що ним не заперечується, враховуючи інтереси дитини, суд вважає, що відповідач спроможний надавати аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця на утримання дитини до досягнення нею повноліття, а тому позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення аліментів засновані на законі, у звязку із чим підлягають задоволенню. При цьому, частиною 2 статті 182 Сімейного кодексу України (зі змінами згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо покращення захисту права дитини на належне утримання» №2037-VІІІ від 17 травня 2017 року, який набрав законної сили 08 липня 2017 року), встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Приймаючи до уваги вищевказані положення чинного законодавства, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Оскільки, статтею 88 Цивільно-процесуального Кодексу України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] витрати, понесені на оплату судового збору в розмірі 1 280 грн. 00 коп.

Outcome: approved