Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дружини. Свої вимоги, з урахуванням уточненої позовної заяви, позивач мотивує тим, що вона із відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області. Від вказаного шлюбу у сторін народилася дочка [PERSON], яка проживає разом із позивачем та перебуває на її утриманні. Станом на дату звернення до суду позивач перебуває у відпустці по догляду за дитиною та отримає державну допомогу в сумі 860.0 грн. Крім того із відповідача на утримання спільної дочки стягуються аліменти на підставі судового наказу, який виданий Золотоніським міськрайонним судом Черкаської області. Більше ніяких доходів позивач не отримує, а тому враховуючи її складне матеріальне становище та посилаючись на ч. 4 ст. 75 Сімейного кодексу України звернулася до суду із даним позовом про отримання від відповідача матеріальної допомоги на своє утримання. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] на задоволенні уточнених позовних вимог наполягали та надали суду пояснення аналогічні поясненням викладеним в позовній заяв. Відповідач та його представник [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували та зазначали, що в задоволенні позову необхідно відмовити, оскільки позивач посилаючись саме на ч. 4 ст. 75 СК України обрала невірний спосіб захисту своїх прав, адже вказана норма не регулює ті правовідносини, які склалися між сторонами по справі, окрім того сторони перебували у шлюбних відносинах менше трьох років, а тому на підставі ст. 83 СК України позивач не набула права на утримання від відповідача. Також відповідач наполягав, що він отримує невисоку заробітну плату, сплачує за рішенням суду аліменти на утримання дочки, крім того на його утриманні перебувають його батьки похилого віку, які через свій незадовільний стан здоровя також потребують його допомоги, а тому він не має достатніх фінансових можливостей для сплати аліментів у визначеному позивачем розмірі. За таких обставин відповідач та його представник просили у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення із наступних підстав. Судом встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 02.07.2018 року. Згідно з даними судового наказу Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 15.06.2018 року із [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання [PERSON] [INFO], в розмірі 1/4 частин заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Суд враховує, що згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином суд вважає доведеним обовязок [PERSON] по утриманні своєї неповнолітньої доньки [PERSON]. З матеріалів справи вбачається та сторонами не заперечується, що [PERSON] знаходиться у відпустці по догляду за дитиною, а саме: [PERSON] [INFO], яка є дочкою сторін по справі, що стверджується також свідоцтвом про народження ([PERSON] І-СР №236895 від 28.09.2016 року). В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що вона перебуваючи у відпустці по догляду за дитиною отримує лише допомогу від держави в розмірі 860,0 грн., а також аліменти, які сплачує відповідач, однак вказаних коштів є недостатньо для належного її забезпечення, а сама вона не має можливості працевлаштуватися, а тому посилаючись на ч. 4 ст. 75 СК України, як на підставу своїх вимог, просила суд стягнути із відповідача матеріальну допомогу на своє утримання. Суд зважає, що ч. 4 ст. 75 СК України передбачає, що один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Разом із тим, як вбачається із матеріалів справи, шлюб між сторонами вже розірвано рішенням суду, а тому на час звернення позивача до суду сторони вже не перебували у шлюбі, проживали окремо, про що самі сторони зазначали в судовому засіданні. Нормами статей 3 та 21 СК України визначено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Особливим видом права подружжя на утримання є право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини. Його особливість полягає у строковості дії, незалежності надання утримання від доходу дружини та наявністю лише однієї підстави, яка унеможливлює надання такого утримання, - можливості чоловіка надавати таке утримання. Нормами ст.\~84\~СК України\~визначено,\~що дружина має право на утримання від чоловіка під час вагітності. Дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Якщо дитина має вади фізичного або психічного розвитку, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною шести років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Аліменти, присуджені дружині під час вагітності, сплачуються після народження дитини без додаткового рішення суду. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов'язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини. На підставі вказаного вище вбачається, що нормами чинного законодавства чітко визначений порядок захисту прав позивача, в тому числі і утримання її до досягнення дитиною трьох років. Разом із тим позивач та її представник, як в позовній заяві, так і в уточненій позовній заяві та в судовому засіданні наполягали на задоволення їх позовних вимог, які мотивовані саме на підставі ч. 4 ст. 75 СК України. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до норм ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, свободи чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. При цьому під захистом цивільних прав слід розуміти передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення, а під способами захисту субєктивних цивільних прав треба розуміти закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України, власник же порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Така ж правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду України по справі №6-951цс16 від 24.05.2017 року. Таким чином, на думку позивача, її право на утримання від колишнього чоловіка, як матері їх спільної дочки, яка не досягла трирічного віку, підлягає захисту за нормами ч. 4 ст. 75 СК України, що є помилковим, оскільки саме норми ст. 84 СК України врегульовують ті правовідносини, які склалися між сторонами на момент подання позовної заяви до суду та тривають на час її розгляду в суді. На вказані підстави наголошував і відповідач у своєму відзиві на позовну заяву та в ході розгляду справи в судовому засіданні, однак позивач та її представник вказані обставини до уваги не взяв та продовжували наполягати на задоволенні саме заявлених ними позовних вимог та застосуванні норм ст. 75 СК України. Таким чином суд приходить до обґрунтованого висновку, що позивачем невірно обраний спосіб захисту її права, а тому, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, який закріплений в ст. 13 ЦПК України, з урахуванням того, що позивач звернулася до суду щодо захисту свого права не у спосіб передбачений СК України для такого роду правовідносин, в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Однак суд вважає за необхідне звернути увагу позивача, що вона не позбавлена права звернутися до суду за захистом своїх прав у порядку визначеному нормами ст. 84 СК України. Враховуючи, що позивач, якій відмовлено у задоволенні позовних вимог від сплати судового збору звільнена у встановленому законом порядку, суд вважає за необхідне витрати по оплаті судового збору залишити за рахунок держави. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~На підставі зазначеного та

Outcome: dismissed