Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-06 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, зазначивши, що вона рішенням виконкому Довгинцівської районної в місті ради є опікуном неповнолітньої [PERSON], [INFO]. Її підопічній та відповідачу належить по 1/2 частці квартири [ADDRESS]. Відповідач по справі ні де не працює, зловживає алкогольними напоями, веде не впорядкований спосіб життя, не сплачуючи зовсім за спожиті житлово-комунальні послуги. Станом на 01.08.2018 р. сума заборгованості складає 46315,65 грн. На її звернення щодо необхідності утримувати квартиру, відповідач категорично відмовився, тому з метою визначення порядку користування квартирою та подальшого розподілу оплати за спожиті житлово-комунальні послуги відповідно до фактичного порядку користування житлом, просить суд виділити [PERSON] житлову квартиру площею 17,5 кв.м., відповідачу виділити житлову кімнату площею 11,7 кв.м., решту допоміжних та службових приміщень залишити в спільному користуванні. Ухвалою суду від 17 серпня 2018 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 09 листопада 2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання сторони та третя особа не з'явилися. В матеріалах справи міститься заява позивача [PERSON] про розгляд справи за її відсутності, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином в порядку, встановленому ст. 128 ЦПК України, не повідомив причини неявки, відзиву не подав. Представник третьої особи Виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті ради письмових пояснень не надав. Згідно вимог ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з'явився в судове засідання, не повідомив причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Як встановлено судом, рішенням Виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті ради від 18.10.2006 р. № 450, встановлено опіку над [PERSON], [INFO] та призначено її опікуном [PERSON] (а.с. 10 - копія рішення). На підставі договору дарування 1/2 частки квартири від 03 червня 2009 року, [PERSON] належить 1/2 частка квартири [ADDRESS], що підтверджується як копією договору, так і витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 11-15). За вказаною адресою, згідно довідки Криворізької об'єднаної міської довідково-інформаційної служби та Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація № 45», зареєстровані як [PERSON], так і відповідач [PERSON] (а.с.17, 18). Згідно технічного паспорта, квартира [ADDRESS] загальною площею 47,96 кв.м. та житловою площею 29,2 кв.м., складається з 1-ї кімнати площею 17,5 кв.м., 2-ї кімнати площею 11,7 кв.м., кухні площею 6,8 кв.м., ванної кімнати площею 2,5 кв.м., вбиральні (поєднаної) площею 0,9 кв.м., коридору площею 7,3 кв.м., вбудованої шафи площею 0,3 кв.м., квартира обладнана балконом (терасою) площею 3,2 кв.м. (а.с. 19 - копія техпаспорту). Згідно з положеннями статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. Закріплений в нормативно-правових актах принцип непорушності права приватної власності означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Європейською конвенцією про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) гарантується кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (п. 1 ст. 8 Конвенції). Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Загальні положення про право власності викладені у главі 23 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). За частинами 1-3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Положеннями ст. 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Здійснення права спільної часткової власності передбачено положеннями ст. 358 ЦК України, за якими право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Згідно із ч.1 ст. 364 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно ч. 1 ст. 356 Цивільного кодексу України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробовому виразі. Згідно з ч. 1, 3, 4 ст. 358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Зазначена норма права свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. При виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, існує можливість звернення із відповідним позовом до суду. Отже, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Положеннями ч. 1 статі 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Тому оскільки належним чином повідомлений про дату слухання справи відповідач відзиву на позов та доказів на його підтвердження, суду не надав, враховуючи, що цивільне судочинство згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, так як відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд розглядає справу на підставі наявних у справі доказів. Враховуючи той факт, що між сторонами не склався порядок користування жилим приміщенням, виникає спір з цього приводу, технічні характеристики квартири, план, її конструктивні особливості свідчать про неможливість виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися співвласниками спірної квартири без порушення прав один одного, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, суд дійшов висновку про встановлення між сторонами порядку користування жилим приміщенням, а саме квартирою № 90 в будинку № 3 по вулиці Донецькій в м. Кривому Розі Дніпропетровської області . При визначенні порядку користування квартирою, суд виходить з рівності часток кожного із співвласників у праві приватної спільної часткової власності, та дійшов висновку, що запропонований позивачем порядок користування житлом у повній мірі відповідає принципу рівності прав співвласників та у повній мірі забезпечує житлові права кожного із співвласників. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем вимога про відшкодування судових витрат не заявлялася, вони покладаються на позивача. На підставі ст.ст. 321, 358, 364 ЦК України, ст.41 Конституції України,

Outcome: approved