Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в Придніпровський районний суд м. Черкаси з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] . Крім того, зазначає, що відповідач у справі [PERSON] , зареєстрований у вказаній квартирі, проте не проживає в квартирі більше одного року. Відповідач зовсім не оплачує комунальні платежі, особистих речей в кватирі не має. Таким чином, вона змушена самостійно сплачувати комунальні платежі за відповідача, що потребує додаткових коштів на її утримання, яких вона не має. Договори щодо умов користування приміщенням з відповідачем не укладались. Факт не проживання відповідача по справі за спірною адресою понад рік без поважних причин підтверджується актом опитування сусідів від 09.12.2018 року за № 1. Враховуючи зазначені вище обставини, позивач просить суд, - визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме, - квартирою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 23 січня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження Ухвалою суду від 23.05.2019р. закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. В судовому засіданні позивачка заявлені вимоги підтримала та просила задовольнити у повному обсязі. Додатково суду пояснила, що відповідач по справі це її син, який зареєстрованій квартирі, що належить їй на праві власності, однак не проживає в ній з 1976 року, його особисті речі в квартирі відсутні, в утриманні житла він участі не приймає. Понесені судові витрати залишила за собою. В судове засідання відповідач [PERSON] надав заяву, в якій визнав позовні вимоги [PERSON] до нього про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням та просив справу розглянути без його участі. Відзив на позов не подано. Враховуючи пояснення позивача та думку відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи в їх сукупності, всебічно, повно та об`єктивно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, квартира [ADDRESS] , належить [PERSON] на праві приватної власності, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21.10.2016 року, посвідченого державним нотаріусом Другої черкаської державної нотаріальної контори Плахою Т.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 1-2479. Крім того, вказаний факт підтверджується даними Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №71092432 від 21.10.2016 року та №165311456 від 02.05.2019 року. Як вбачається з свідоцтва про народження (серія [NUMBER] ), [PERSON] народився [INFO] та його матір`ю є [PERSON] , позивач по справі. Відповідно до даних акту опитування сусідів № 1 від 09.12.2018 року, посвідченого головою ОСББ «Центр-2», вбачається, що [PERSON] , [INFO] , не проживає за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, суд вважає, що [PERSON] без поважних причин повністю втратив зв`язок з помешканням, не проживає в ній тривалий час, його речі в квартирі відсутні, оплату за комунальні послуги він не здійснює, не займається утриманням житла. Судом також не встановлено жодних обставин щодо вчинення будь-якими особами перешкод відповідачеві у користуванні житлом. Крім того, відсутні об`єктивні дані вважати, що відповідач не проживає в помешканні з поважних причин. За таких обставин, на думку суду, між сторонами має місце спір, що виникає із правовідносин щодо захисту права власності, що регулюється главою 28, 29 Цивільного Кодексу України. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України). Способи захисту визначені Цивільним кодексом України. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 Цивільного процесуального кодексу України). Як визначено статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в т.ч. припинення дії, яка порушує право; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 13 ЦК України). У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які зазначені вище, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ч. 6 ст. 13 ЦК України). Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України, - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Як зазначено у ч. 1 ст. 321 ЦК України, - право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 319 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Як передбачено статтею 405 ЦК України, члени сім?ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім?ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Так, Верховний Суд у постанові від 17 жовтня 2018 року (справа № 521/17805/16-ц) роз`яснив, що положення статті 405 ЦК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, за результатами розгляду справи, судом встановлено, що цивільні права позивача порушуються відповідачем, тобто останнім створені власнику нерухомого майна перешкоди у здійсненні права володіння, користування, розпоряджання майном, а тому вони підлягають захисту у спосіб, що обраний позивачем. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, - у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідачем подано до суду заяву про визнання позову [PERSON] і вона прийнята судом. Під час розгляду справи встановлено, що відповідач, як член сім`ї позивача, не проживає у квартирі [ADDRESS] без поважних причин понад один рік, його особисті речі відсутні, комунальні послуги не сплачує, не приймає участі в утриманні житла. Відсутні будь-які належні, допустимі та переконливі докази про те, що позивач, як власник квартири, вчиняє дії, направлені на перешкоджання відповідачу користуватися житловими приміщеннями. Отже, судом встановлено, що позивач не може користуватися своїми правами щодо володіння, користування та розпорядження нерухомим майном, оскільки відповідач чинить йому відповідні перешкоди. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved