Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вона є власником житлового будинку, що за адресою: [ADDRESS] . У даному будинку зареєстровані: донька [PERSON] , 1974 р.н., онука [PERSON] , 2009 р.н., зять [PERSON] , 1981 р.н. Відповідач [PERSON] не проживає житловому приміщенні понад один рік без поважних причин, не сплачує комунальних послуг, не несе інших витрат по його утриманню, добровільно знятися з реєстрації не бажає, тому вона звернулася до суду з вказаним позовом. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав посилаючись на обставини викладені у позові, просив позов задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, вказав про те, що дійсно він не проживає в даному будинку з 2019 року, але не зі своє волі, а у зв`язку з конфліктом з тещею. Комунальні послуги він не сплачує, оскільки там не проживає. Знятись з реєстрації не бажає, через те, що хоче мати право у будь-який момент, якщо виникне необхідність, повернутися і жити там. Не звертався ні до яких органів з приводу того, що іншими особами чинились перешкоди в користуванні житлом, оскільки сподівався, що все влагодиться мирним шляхом. Допитана в якості свідка [PERSON] вказала про те, що відповідач є її колишнім чоловіком, вони не проживають разом близько двох років. Чоловік пішов добровільно з квартири, спільного побуту не ведуть, за утримання будинку вона оплачує сама. Відповідач подав позов про розірвання шлюбу, однак на даний час рішення по справі не прийнято. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що житловий будинок по [ADDRESS] належить [PERSON] , що підтверджується реєстраційним посвідченням виданим 14.11.1989 Червоноградським МБТІ на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Кам`янка-Бузькою держнотконторою 10.11.1989 за реєстровим номером 2264. Відповідно до довідки №539 від 28.02.2020, виданої Кам`янка-Бузькою міською радою [PERSON], про те, що вона дійсно проживає за адресою: [ADDRESS] . В будинку, який належить [PERSON] зареєстровані [PERSON] , 1948 р.н., голова д/г, [PERSON] , 1974 р.н., дочка, [PERSON] , 1981 р.н., зять, [PERSON] , 2009 р.н., онука. Актом про відсутність ( не проживання, або проживання) особи за місцем реєстрації від 02 жовтня 2020 року в м. Кам`янка-Бузька, складеним комісією за участю [PERSON] , головним спеціалістом; [PERSON] , начальником відділу ОНАП; [PERSON] , проживає по [ADDRESS] , [PERSON] , проживає по [ADDRESS] , встановлено, що гр. [PERSON] у будинку [ADDRESS] зареєстрований, згідно свідчень сусідів за даною адресою не проживає з 04.02.2019. Вирішуючи питання про застосування норм матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні даного спору, суд виходить із того, що спір виник з приводу права користування майном, яке перебуває у приватній власності позивача, а тому застосуванню підлягають відповідні норми ЦК України. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені. Відповідач у судовому засіданні посилався на те, що поважними причинами відсутності його за зареєстрованою адресою є конфлікт з позивачем, однак на підтвердження вказаних обставини не надав жодних доказів. Суд вважає, що показання, надані свідком [PERSON] , в яких вона зазначила про те, що відповідач добровільно залишив житло та більше року не проживає за зареєстрованою адресою, є чіткими, послідовними, такими, що відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються іншими зібраними та перевіреними в судовому засіданні доказами. Позивачем доведено, що відповідач відсутній понад один рік у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , що судом беззаперечно встановлено, доказів поважності причин такої відсутності сторонами не надано, тому суд прийшов до висновку, що позов потрібно задовольнити. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача потрібно стягнути 840,80 грн судового збору.

Outcome: approved