Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , про визнання їх такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог вказує на те, що вона є власником 1/2 частини вищевказаної квартири. У даній квартирі зареєстровані її внук [PERSON] та дочка [PERSON] , яка також є власником 1/2 частини квартири. Однак останні за даною адресою не проживають з 2002 року, витрат на комунальні послуги не несуть, в утриманні житла участі не беруть та не з`являються, щоб знятися з реєстраційного обліку, а тому просить визнати їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у зв`язку з необхідністю припинення нарахувань по комунальних послугах на відсутніх членів сім`ї. Ухвалою суду від 22 жовтня 2019 року відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, однак подала до суду клопотання про розгляд справи у її відсутності, позов підтримує та просить задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися попередньо подавши клопотання про розгляд справи у їх відсутності. Проти задоволення позовних вимог не заперечують. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд, у відповідності з частиною 2 статті 247 ЦПК України, постановив здійснювати розгляд справи у відсутності сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] володіють на праві спільної часткової власності (по 1/2 частки) квартирою [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 14 серпня 2000 року виданого виконкомом Тернопільської міської ради. Із свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Тернопільської міської ради 21 березня 1999 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] . Факт реєстрації проживання [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] підтверджується будинковою книгою. Актами комісії дочірнього підприємства «Люкс-Житло-1» приватного підприємства «Люкс» від 06 березня 2019 року, 25 липня 2019 року, 11 вересня 2019 року, 04 жовтня 2019 року складеними за результатами проведення обстеження квартири [ADDRESS] на предмет проживання [PERSON] та [PERSON] , встановлено, що вказані особи зареєстровані за вказаною адресою, однак не проживають, про що засвідчили свідки. Частиною 2 статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно частини 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Суб`єктами права приватної власності, згідно статті 325 ЦК України, є фізичні та юридичні особи. Відповідно до частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 Цивільного кодексу України, яка передбачає право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. У відповідності до вимог статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] , [INFO] , в квартирі [ADDRESS] не проживає більше року без поважних на те причин. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідачем [PERSON] порушено права позивача [PERSON] , а тому позов в частині визнання відповідача [PERSON] , таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] підлягає до задоволення. Щодо вимог позивача про визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. У судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS] є спільною частковою власністю позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] , отже, відповідач є співвласником вказаної квартири. Частинами першою, другою статті 319 ЦК України, передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Статтею 346 ЦК України, врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника. Вирішуючи вимоги щодо наявності підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд виходить з того, що відповідач [PERSON] не втратила право власності на вказану квартиру, в силу вимог статей 319, 321 ЦК України. Отже, зазначені позивачем обставини про те, що відповідач була відсутня в квартирі за місцем своєї реєстрації понад 1 рік, не свідчать про відмову [PERSON] від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на нього. Вказана позиція узгоджується із висновками зазначеними у постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного суду від 28 лютого 2018 року у справі №647/1683/15-ц. Тому суд приходить до висновку, що позов в частинні визнання відповідача [PERSON] , такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] до задоволення не підлягає. В силу вимог статті 141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] слід стягнути 768,40 грн. судового збору.

Outcome: partial