Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-17 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] вартістю 233 435 гривень 00 копійок у порядку спадкування за заповітом від 17 січня 2014 року, посвідченим приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Слюсар В.В. та зареєстрованим за № 73, після смерті [PERSON], [INFO], яка померла [INFO]. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона є єдиною спадкоємицею за заповітом від 17 січня 2014 року після смерті [PERSON], яка померла [INFO]. Спадкодавцю [PERSON] належала на праві приватної власності квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 01 липня 1999 року. 17 січня 2014 року [PERSON] видала заповіт, яким усе належне їй майно на випадок своєї смерті заповіла їй. 27 липня 2013 року [PERSON] уклала договір довічного утримання з [PERSON], на підставі якого право власності було зареєстровано за набувачем. 06 лютого 2014 року [PERSON] з [PERSON] розірвали договір довічного утримання. Після розірвання договору довічного утримання відбулося повернення права власності на квартиру № 78 знову до [PERSON], яке існувало до укладення вказаного договору, а саме на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 01 липня 1999 року. Посвідчивши договір про розірвання договору довічного утримання від 06 лютого 2014 року, приватний нотаріус Устименко В.Т. повинна була внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про первісну підставу права власності [PERSON], яка існувала до укладення та розірвання договору довічного утримання, а саме - свідоцтво про право на спадщину за законом від 01 липня 1999 року № 5-2646. Проте, нотаріусом цього зроблено не було з невідомих їй причин і з 06 лютого 2014 року та до цього часу в Державному реєстрі речових прав міститься запис про останню підставу виникнення права власності [PERSON] на спадкову квартиру № 78 - договір про розірвання договору довічного утримання від 06 лютого 2014 року. Після смерті [PERSON] вона звернулась до 16-ї держнотконтори з заявою про прийняття спадщини за заповітом і державним нотаріусом Дорофеєвою Т.М. було заведено спадкову справу № 570/2015. У процесі збору необхідних документів нотаріусом було витребувано з Київського міського БТІ довідку про зареєстроване за [PERSON] право власності на майно. Згідно довідки БТІ від 11 серпня 2015 року № 24575 за спадкодавицею [PERSON] було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 01 липня 1999 року № 5-2646. [PERSON] за життя втратила оригінал свідоцтва про право на спадщину за законом від 01 липня 1999 року і їй 29 січня 2015 року було видано дублікат свідоцтва, який має силу оригіналу та зареєстрований за № 3-29. Пред'явивши усі необхідні документи нотаріусу Дорофеєвій Т.М. для отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, 17 березня 2017 року їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з видачі свідоцтва про право на спадщину, що підтверджується постановою від 17 березня 2017 року № 480/02-31. Підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину зазначено невідповідність поданих нею правовстановлюючих документів про право власності [PERSON] на квартиру № 78 (дублікат свідоцтва про право на спадщину від 01 липня 1999 року) інформації про зареєстроване право власності в Державному реєстрі речових прав, де нотаріусом Устименко В.Т. вказана підстава виникнення права власності на квартиру № 78 - договір довічного утримання від 27 липня 2013 року та договір про розірвання договору довічного утримання від 06 лютого 2014 року. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 28 березня 2017 року у вказаній справі було відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 26 січня 2018 року закінчено підготовче провадження у даній цивільній справі, та справа призначена до судового розгляду по суті. Представника позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав, з підстав викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити. Пояснив суду, що після смерті [PERSON] єдиним спадкоємцем її майна є позивач на підставі заповіту. Проте, наразі позивач не може реалізувати своє право спадкування, з огляду на наступне. Так, 27 липня 2007 року між спадкодавцем [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання, але в 2014 році даний договір був розірваний. При цьому, нотаріус, який оформлював даний договір про розірвання, Устименко В.Т., мала б внести у реєстр відповідний запис про договір довічного утримання та його розірвання, а також зазначити, що [PERSON] належала спірна квартира на підставі свідоцтва про право на спадщину від 1999 року, проте цього здійснено не було, так як нотаріус вважає, що спадкодавцю дана квартира належала на підставі договору про розірвання договору довічного утримання. Але, при цьому державний нотаріус Дорофеєва Т.М., до якої звернулася позивач для видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON], вважає, що спадкодавцю належала квартира саме на підставі свідоцтва про право на спадщину від 1999 року. Таким чином, існує невизначеність, що не залежить від позивача. Зазначив, що вони з позивачем зверталися до нотаріуса Устименко В.Т. щодо зазначеної невизначеності в усній формі, але вона їм відмовила. Також, зазначив, що спадкодавцю було видано дублікат свідоцтва про право на спадщину, оскільки оригінал останньою було втрачено. Згідно довідки БТІ, номер свідоцтва про право на спадщину зазначено один, а у дублікаті інший, проте у дублікаті вказано саме номер дубліката. Представник відповідача Київської міської ради в судове засідання не з'явився, подав до суду письмові пояснення (а.с.43-44), в яких просив прийняти рішення згідно норм чинного законодавства, правом на подання відзиву не скористався. Третя особа - державний нотаріус Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Дорофеєва Т.М. в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце судового розгляду повідомлялася належним чином. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Устименко В.Т. в судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву, в якій просила зазначену цивільну справу розглядати без її участі, заперечень проти позовних вимог не маю. Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заявлені вимоги не визнала, з підстав викладених у письмових поясненнях, долучених до матеріалів справи (а.с.178-181), просила відмовити у задоволенні позову. Пояснила суду, що позов пред'явлено позивачем до неналежного відповідача, так як третя особа є прийомною донькою померлої [PERSON] При цьому, також нотаріусом Устименко В.Т. не було внесено відповідних змін до реєстру щодо укладення договору про розірвання договору довічного утримання та не скасовано попередній запис. Крім того, у номерах свідоцтва про право на спадщину, вказаного у довідці БТІ та у дублікаті свідоцтва, є розбіжності щодо зазначення різних номерів. Суд, вислухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується дублікатом свідоцтва про право на спадщину за законом від 01 липня 1999 року, виданого державним нотаріусом 16-ої Київської державної нотаріальної контори Вірнік І.Є., а також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17 березня 2015 року, [PERSON] на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS] (а.с.13). Згідно реєстраційного напису на правовстановлюючий документ, квартира [ADDRESS] була зареєстрована за [PERSON], внесено в реєстрову книгу № Д-726-202 за реєстраційний номером № 5072 від 29 липня 2009 року. 27 липня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання, який було розірвано на підставі договору про розірвання договору довічного утримання від 06 лютого 2014 року, укладеного між останніми (а.с.12). [INFO] померла [PERSON] За час свого життя [PERSON] склала заповіт від 17 січня 2014 року, за умовами якого все належне їй на день смерті майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, все, на що вона за законом матиме право, вона заповіла - [PERSON] (а.с.7). Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. 17 березня 2017 року до Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори звернувся уповноважений представник позивача із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на квартиру [ADDRESS] після смерті [PERSON] Постановою державного нотаріуса Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Дорофеєвою Т.М. було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, за якою [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], померлої [INFO] на квартиру [ADDRESS], з підстав розбіжностей даних про правовстановлюючий документ на квартиру, оскільки наданий документ, підтверджуючий право власності померлої на квартиру, а саме: свідоцтво про право на спадщину за законом не відповідає підставі виникнення права власності за Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.14). Так, як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17 березня 2015 року, наданого приватним нотаріусом Устименко В.Т., підставою виникнення права власності на квартиру [ADDRESS] у [PERSON] є договір довічного утримання та договір про розірвання договору довічного утримання, серія та номер: 30, виданий 06 лютого 2014 року, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Устименко В.Т. (а.с.13). Вказані відомості також підтверджуються інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта від 17 березня 2017 року (а.с.15). Відповідно до п.п. 31, 33 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 р. № 1141, в редакції чинній на момент посвідчення договору про розірвання договору довічного утримання від 06 лютого 2014 року, під час проведення державної реєстрації переходу права власності, інших речових прав на нерухоме майно або обтяжень таких прав державний реєстратор замість існуючих відомостей, що містяться у відкритому розділі Державного реєстру прав, вносить нові відомості, визначені у пунктах 25-27 цього Порядку. Запис про право власності та суб'єкта цього права; про інші речові права та суб'єкта цих прав; про обтяження прав на нерухоме майно та суб'єкта цих прав, який існував до переходу, припинення права власності, інших речових прав на нерухоме майно або обтяжень таких прав, зберігається у Державному реєстрі прав. Таким чином, з викладеного вбачається, що під час посвідчення договору про розірвання договору довічного утримання, нотаріусом, що здійснював посвідчення даного договору мало бути внесено відповідні зміни до державного реєстру прав щодо переходу права власності до [PERSON] внаслідок розірвання договору та зазначено підставою виникнення права власності останньої на квартиру попередні відомості, тобто відомості до укладення договору довічного утримання, оскільки останній припинив свою дію, а договір про розірвання іншого договору не може вважатися підставою для виникнення права власності. При цьому, розбіжність у номері внесення до реєстру запису у свідоцтві про право на спадщину за законом від 01 липня 1999 року (зареєстровано в реєстрі за № 5-2656) та реєстраційному написі (№ 5072) викликана тим, що у свідоцтві вказано номер, за яким було внесено відомості про дублікат даного свідоцтва, оскільки оригінал свідоцтва був втрачений. Щодо посилань сторони третьої особи, на те що позивачем пред'явлено позов до неналежного відповідача, оскільки третя особа, як прийомна донька померлої, має право на спадщину, то суд зазначає наступне. Так, як вбачається із рішення виконкому районної Ради депутатів трудящих № 543 від 04 грудня 1975 року, відділу ЗАГС райвиконкому було дозволено оформити документи на удочеріння [PERSON] її прийомною матір'ю [PERSON] (а.с.182). 12 червня 1995 року [PERSON] зареєструвала шлюб із [PERSON], змінивши дошлюбне прізвище на [PERSON] (а.с.186). 11 липня 1987 року [PERSON] уклала шлюб із [PERSON], змінивши прізвище на [PERSON] (а.с.187). Статтею 1261 Цивільного кодексу України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За вимог ст. 1223 Цивільного кодексу України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Таким чином, з викладеного вбачається, що спадкування за законом має місце за відсутності заповіту спадкодавця, який визначає основну волю спадкодавця на випадок своєї смерті та за відсутності якого спадкування отримують спадкоємці за законом. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] зверталася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про визнання заповіту недійсним. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2016 року у задоволенні позову [PERSON] було відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 01 лютого 2017 року, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2016 року було залишено без змін (а.с.190-197). Відповідно до ч. 1 ст. 1241 Цивільного кодексу України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). В той же час, стороною третьої особи не було надано суду належних та допустимих доказів в підтвердження існування обставин, за яких третя особа може бути віднесена до осіб, які мають право на отримання обов'язкової частки у спадщині. При цьому, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2016 року набрало законної сили, заповіт не визнано недійсним, у зв'язку з чим підстав вважати, що [PERSON] має право на спадкування після смерті [PERSON], у суду відсутні. Крім того, третя особа [PERSON] не скористалася правом подати до суду позов третьої особи, яка заявляє самостійних вимог в порядку ст. 52 Цивільного процесуального кодексу України. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення заяви [PERSON] до Київської міської ради, треті особи: державний нотаріус Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Дорофеєва Тетяна Михайлівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Устименко Вікторія Тимофіївна, [PERSON] про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування. На підставі викладеного та

Outcome: approved