Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення. До початку розгляду справи по суті, [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору дарування, визнання незаконним зняття з реєстрації та скасування свідоцтва про право власності, який ухвалою суду від 02 жовтня 2015 року обєднано в одне провадження з первинним позовом. Позивач за первинним позовом посилається на те, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 09 червня 2015 року. В належній їй на праві власності квартирі з листопада 2011 року по теперішній час проживає без реєстрації [PERSON], що підтверджується актом КЖРЕП № 4 від 18.06.2015 року. Здійснюючи своє право власності, згідно ст.ст. 317, 319, 383, 391 ЦК України, вона звернулась до відповідача з вимогою звільнити належну їй квартиру, проте відповідач відмовився мотивуючи тим, що проживає в квартирі з дозволу колишнього власника [PERSON], як член сімї. Згідно ст.ст. 383, 405 ЦК України, ст. 156 ЖК України, виникнення у членів сімї власника квартири права на користування квартирою є похідним від виникнення права власності на квартиру, а відтак, припинення права власності на особи на квартиру, припиняє право членів сімї на користування квартирою. Таким чином, відповідач незаконно без будь-яких правових підстав проживає у належній їй на праві власності квартирі. Просить усунути перешкоди у здійсненні нею права користування належної їй квартири [ADDRESS], шляхом примусового виселення з неї [PERSON], без надання іншого житла. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] в своїй заяві посилалася на те, що з самого народження він проживав та проживає на даний час за адресою: м. Чернівці, вул. Брянська, 5/1. Згідно карточки квартиронаймача (форми №22) дана квартира була надана його матері [PERSON] як основному квартиронаймачу та для постійного проживання членів її сімї, а саме: чоловіка [PERSON], доньки [PERSON]; сина [PERSON]. З 26.02.2000 року по 10.12.2004 року він відбував покарання в місцях позбавлення волі. 10.12.2004 року його умовно-достроково звільнено на підставі Постанови Староміського районного суду м. Вінниці від 02.12.2004 року. В 2013 році, в ході розгляду цивільної справи в Шевченківському районному суді м. Чернівці, де вони з матірю виступали учасниками процесу, йому стало відомо, про те, що мати без його відома виписала його з квартири № 1, по вул. Брянській, 5 в м. Чернівцях та приватизувала дану квартиру. Оскільки його було знято з реєстрації, учасником приватизації стала лише його мати, що підтверджується Свідоцтвом про право власності [PERSON] САА №418993 від 13.09.2004 року. Такими діями його позбавлено права на участь у приватизації квартири. Факт його реєстрації за адресою: м. Чернівці, вул. Брянська, 5/1, станом до моменту приватизації квартири його мамою [PERSON] (13.09.2004 року) та пізніше після приватизації, підтверджується: копією карточки квартиронаймача (форми №22); довідкою випискою з домової книги про склад сімї та прописку від 20.11.2000 року; довідкою випискою з домової книги про склад сімї та прописку від 26.09.2002 року; копією рішення Ленінського райсуду м. Чернівці від 10.06.2003 року; довідкою форми Б серії 00№110595 від 10.12.2004 року; Постановою Староміського районного суду м. Вінниці від 02.12.2004 року. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 pоку, зняти з реєстрації його могли тільки за його заявою або за рішенням суду про позбавлення права на користування житловим приміщенням. Він стверджує, що не писав жодної заяви, тому що відбував покарання в місцях позбавлення волі, жодного судового рішення не отримував. Крім того, ніяких дозволів, заяв чи щось по питанню приватизації спірної квартири він не подавав. По факту підробки заяви від його імені про зняття з реєстрації, за результатом чого, його виписано з квартири №1, що знаходиться по вул. Брянській, 5 в м. Чернівцях, внесено відомості в ЄРДР, що підтверджується витягом з кримінального провадження 342014260180000034 від 29.07.2015 року. В 2004 році, ще до його звільнення з місць позбавлення волі, його мати [PERSON], батька, сестру та його зняла з реєстрації в квартирі [ADDRESS], та провела приватизацію квартири лише на своє імя. Тобто стала єдиним власником квартири. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Приватизація здійснюється шляхом (ст.3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду») безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю. Відповідно до ст. 1 ч.1, ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації. Згідно ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Виходячи з аналізу змісту Закону «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сімї. З даного питання наявна правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 30 січня 2013 року в справі №6-125цс12: «Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон) наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації. Згідно ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Виходячи з аналізу змісту Закону у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сімї. Усупереч наведеним положенням законодавства суди пов'язали право осіб на приватизацію з фактом їх реєстрації у спірній квартирі, яка здійснюється на підставі Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а не з їх правом на житло та фактом проживання у квартирі». Таким чином, відповідач [PERSON] своїми протиправними діями без його відома зняла його з реєстрації в квартирі в 2004 році та приватизувала квартиру за адресою: м. Чернівці, вул. Брянська, 5/1, чим позбавила його права на участь у приватизації квартири згідно ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». З листопада 2011 року, після численних суперечок з матір'ю, він зареєстрований за адресою: [INFO]. Проте, весь час проживав і продовжує проживати за адресою: Брянська, 5/1 в м. Чернівцях. З червня 2013 року його мати [PERSON] намагається позбавити його місця проживання через суд. Так, перша спроба виселити його з квартири [ADDRESS], була в лютому 2015 року. 16.02.2015 року суддя Шевченківського районного суду м. Чернівці Кирилюк Л.К. відкрила провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про примусове виселення з квартири. Відбулися кілька засідань, і представник моєї матері [PERSON] відкликав позов. Друга спроба була в травні 2015 року. Справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод користування квартирою шляхом виселення. Відбулося пять засідань, представник позивача [PERSON] виступив в судових дебатах. Після цього оголосили перерву в засіданні. А в наступне засідання передставник позивача [PERSON] подав заяву про відкликання позовної заяви. Обидва рази в суді допитувались свідки, в тому числі і його сестра, позивач за первинним позовом [PERSON]. 09.06.2015 року укладено Договір дарування квартири між [PERSON] та [PERSON]. Предметом договору є: квартира № 1, що складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 62,7 кв.м., та житловою площею 37,10 кв.м., що знаходиться в м. Чернівці, по вул. Брянській, в житловому будинку під номером 5. Вважає даний договір удаваним правочином, відповідно до змісту ст.235 Цивільного кодексу України, оскільки укладений з метою позбавити його житла, шляхом виселення в судовому порядку. В ході розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод користування квартирою шляхом виселення, під головуванням судді Смотрицького В.Г., його мати [PERSON] під присягою говорила, що хоче виселити його з квартири, оскільки має намір продати квартиру. В оскаржуваному договорі дарування зазначено: «2. Передача квартири 2.1.Сторони домовились, що під передачею квартири за цим Договором слід вважати символічну передачу речі. Прийняття Обдарованою від Дарувальника ключів від квартири свідчить, про те, що передача речі відбулась. 2.2. В присутності нотаріуса Дарувальник передала Обдарованій, ключі від квартири. Сторони усвідомлюють, що цим актом підтверджено передачу квартири Обдарованій». Звертає увагу на той момент, що згідно п.2.2. Договору в присутності нотаріуса передавалися ключі від квартири. В цивільній справі під головуванням судді Смотрицького В.Г., його сестра [PERSON] та мати [PERSON], під присягою говорили, що він перешкоджає в доступі до квартири, замінив серцевину замка, і вони не можуть потрапити до квартиру. Тобто, написане в договорі і покази під присягою в суді не збігаються. Просить визнати договір дарування квартири від 09.06.2015 року за №НАН65221, укладеного між [PERSON] та [PERSON], недійсним. Визнати незаконним зняття з реєстрації місця проживання за адресою [INFO], [PERSON], [INFO], ІПН [NUMBER]. Скасувати свідоцтво про право власності [PERSON] САА №418993 від 13.09.2004 року на квартиру № 1 за адресою м. Чернівці, вул. Брянська, буд. 5 на імя [PERSON]. Стягнути судовий збір з відповідачів. В судовому позивач за первинним позовом та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги за первинним позовом підтримали, посилаючись на обставини, викладені в заяві та просили позов задовольнити. В задоволенні зустрічного позову просили відмовити. Відповідач за первинним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] та його представники[PERSON], [PERSON] первинний позов не визнали та просили відмовити в його задоволенні. Зустрічну позовну заяву підтримали та просили задовольнити посилаючись на обставини, викладені в заяві. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги за зустрічним позовом не визнали та просили відмовити в задоволенні зустрічного позову, первинний позовом підтримали, посилаючись на обставини, викладені в заяві та просили первинний позов задовольнити. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні первинного позову слід відмовити, а зустрічна позовна заява є обґрунтованою, та такою, що підлягає задоволенню, з наведених нижче підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з 15 червня 1999 року був зареєстрований за адресою: [INFO], що підтверджується копією довідки ЖРЕП № 4 про склад сімї від 26.09.2012 року, копією довідки ЖРЕП № 4 про склад сімї від 20.11.2010 року, копією картки квартиронаймача (а.с. 104-106). З даних довідок також вбачається, що квартира [ADDRESS] є власністю місцевих рад, в квартирі окрім [PERSON] також були зареєстровані: основний квартиронаймач [PERSON], чоловік [PERSON], донька [PERSON]. Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Разом із заявою особа подає: документ, до якого вносяться відомості про зняття з реєстрації місця проживання. Згідно довідки форми Б серії 00 № 110595 від 10 грудня 2004 року [PERSON] відбував покарання у місцях позбавлення волі з 26 лютого 2000 року по 10 грудня 2004 року (а.с. 109). Згідно постанови Староміського районного суду м. Вінниці від 02 грудня 2004 року, яка набрала законної сили 10 грудня 2004 року, [PERSON] звільнений умовно-достроково на 2 роки 2 місяці 17 днів (а.с. 110-111). Також з даної постанови вбачається, що місцем проживання [PERSON] є: м. Чернівці, вул. Брянська, 5/1. Оскільки [PERSON] в період часу з 26 лютого 2000 року по 10 грудня 2004 року відбував покарання у місцях позбавлення волі, тому не міг звернутись особисто з заявою до органу реєстрації про зняття його з реєстраційного обліку за адресою: м. Чернівці, вул. Брянська, 5/1. Крім того, [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що не уповноважував жодну особу на подання заяви до органу реєстрації про зняття його з реєстраційного обліку. Рішення суду про те, що [PERSON] позбавлено права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням чи про виселення, суду не надано. 19 червня 2014 року [PERSON] звернувся до Шевченківського РВ УМВС України в Чернівецькій області з приводу того, що невстановлена особа підробила його заяву про зняття з реєстрації, за результатами чого, його було виписано з квартири [ADDRESS], що підтверджується копією витягу з кримінального провадження № 42014260180000034 (а.с. 112). Відповідно до ст. 71 Житлового кодексу України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках: …7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім'ї. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка висловлена в постанові від 30 січня 2013 року справа №6-125цс12: «Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон) наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації. Згідно із ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Виходячи з аналізу змісту Закону у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сімї. Усупереч наведеним положенням законодавства суди повязали право осіб на приватизацію з фактом їх реєстрації у спірній квартирі, яка здійснюється на підставі Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а не з їх правом на житло та фактом проживання у квартирі». 02 липня 2004 року [PERSON] звернулась до органу приватизації м. Чернівці з заявою про оформлення передачі в приватну власність квартири [ADDRESS], та згідно з довідкою, наданою КЖРЕП № 5, у даній квартирі мешкає і має право на житло одна особа [PERSON] (а.с. 165-166). 13 вересня 2004 року Департаментом житлово-комунального господарства Чернівецької міської ради видано свідоцтво про право приватної власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (а.с. 113). В подальшому, 09 червня 2015 року, [PERSON] уклала з [PERSON], договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 2484, відповідно до умов якого дарувальник [PERSON] передала у власність обдарованої [PERSON], безоплатно квартиру [ADDRESS] (а.с.4). Таким чином, як встановлено в судовому засіданні, та підтверджується вищенаведеними та оціненими судом доказами, приватизація квартири [ADDRESS] була здійснена незаконно, з порушенням інтересів [PERSON], в звязку з чим, суд вважає за необхідне поновити порушені права, шляхом визнання свідоцтва про право власності на житло недійсним. Вирішуючи питання про визнання договору дарування недійсним суд виходить з того, що відповідно до ст. 203 ч. 1 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. У відповідності з ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, оскільки свідоцтво про право власності від 13 вересня 2004 року [PERSON] САА №418993 на імя [PERSON] судом визнано недійсним, враховуючи вищенаведені та оцінені судом доказами, суд приходить до висновку, що правочин, який є предметом спору, не відповідає вимогам закону, що і є підставою для задоволення позовних вимог, та визнання Договору дарування квартири [ADDRESS] від 27 квітня 2010 року, укладений 09 червня 2015 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 2484, недійсним. Крім того, оскільки судом визнано незаконним зняття з реєстрації місця проживання за адресою [INFO], [PERSON], недійсним свідоцтво про право власності від 13 вересня 2004 року [PERSON] САА №418993 на імя [PERSON] та недійсним Договору дарування квартири [ADDRESS] від 27 квітня 2010 року, укладений 09 червня 2015 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 2484, тому первинний позов про виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS], задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: approved