Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання права особистої власності, припинення права спільної сумісної власності, стягнення грошової компенсації в порядку поділу майна подружжя. Позивач в позові зазначила, що 17.11.2012 року між відповідачем [PERSON] та [PERSON] (до шлюбу [PERSON] ) у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції був зареєстрований шлюб, актовий запис № 148. Шлюб між ними було розірвано заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 02.03.2015 року у справі № 644/11760/14-ц. На момент реєстрації шлюбу та до теперішнього часу позивачка є громадянкою РФ та має постійне місце реєстрації та проживання за адресою: [ADDRESS] . В період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства ( травень 2014 року) сторонами у справі було придбано - квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу від 02.04.2013 року р.№358, посвідченого приватним нотаріусом ХМР Мангушевою О.С.та автомобіль Hyundai Accent, 2012 року випуску, синього кольору, ДНЗ [NUMBER] . Позивачем в позові до суду зазначені обставини щодо купівлі квартири. Після укладання шлюбу, в грудні 2012 року, [PERSON] та [PERSON] вирішили придбати у спільну власність житло для проживання родиною в м. Харкові,купити однокімнатну квартиру вартістю до 30000-00 доларів США. [PERSON] (до шлюбу [PERSON] ), на той момент належали на праві власності житловий будинок в [ADDRESS] та земельна ділянка з кадастровим №31:07:0706012:6 площею 5300кв. метри на якій розташовано зазначений житловий будинок на підставі договору купівлі-продажу від 29.11.2011 року №31-31-15/006/2011-883, виданих Управлінням Федеральної служби державної реєстрації, кадастра та картографії по Білгородській області від 16.12.2011 року, записи в ЄДРП-№31-31-15/006/2011-884 та №31-31-15/006/2011-885. Зазначений будинок та земельну ділянку було продано позивачкою 14.01.2013 року за 800 000.00 (вісімсот тисяч) рублів, що підтверджується договором купівлі-продажу від 14.01.2013 року №31-31- 15/005/2013-31, записи в ЄДРП-№31-31-15/005/2013-32 та №31-31-15/005/2013-33, зазначене підтверджується копіями договорів. Відповідно до офіційного курсу гривні до рубля, що отримано з офіційного інтернет-сайту Архіву курсів Національного банку України сума продажу складала 211360,0 грн. Продаж будинку було здійснено з ціллю подальшої купівлі квартири в м. Харкові. Крім того, на придбання квартири в м. Харкові, 22.03.2013 року позивачкою [PERSON] було отримано в ЗАТ «Райффайзен Банк» споживчий кредит в розмірі 572000-00 (п`ятсот сімдесят дві тисячі) рублів, відповідно до договору РІ 20117653130322, ціль кредиту - придбання нерухомості строком на 60 місяців. На момент отримання кредиту 572000-00 (п`ятсот сімдесят дві тисячі) рублів складало 147804,80-00 грн. відповідно до офіційного курсу гривні до рубля, що отримано з офіційного інтернет сайту Архіву курсів Національного банку України (Додаток №2). 02 квітня 2013 року [PERSON] приїхала до м. Харкова для здійснення купівлі спірної квартири, привезла з собою кошти в розмірі 27000.0 доларів США (з яких: 8500 доларів США особисті кошти отримані від продажу належного на праві власності будинку; 18500 доларів США кошти отримані за кредитним договором для купівлі спірної квартири). 02.04.2013 року в приміщенні приватного нотаріуса ХМНО Мангушевої О.С. було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Покупцем за даним договором виступав [PERSON] . Згідно п.6 зазначеного договору «покупець - [PERSON] укладає договір купівлі-продажу квартири у спільну сумісну власність за згодою дружини - [PERSON] », моя згода щодо придбання квартири є в матеріалах нотаріальної справи. Купівлю-продаж квартири за домовленістю сторін було здійснено за 216000.00грн. Розрахунок по договору купівлі-продажу було здійснено в приміщення приватного нотаріуса ХМНО Мангушевої О.С. між продавцем [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] . Таким чином, зазначила в позові позивач - спірна квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] була придбана сторонами частково за особисті кошти позивачки [PERSON] , а частково за спільні кошти подружжя, отримані в кредит за кредитним договором. Згідно умов кредитного договору PL20117653130322 від 22 березня 2013 року, сума кредиту становить - 572 000, 00 рублів. За період шлюбу: з моменту придбання у власність квартири з 02.04.2013 року до моменту фактичного припинення шлюбних відносин ( травень 2014 р) подружжя спільно сплатило 100 158,80 рублів - сума основного боргу, що підтверджується графіком платежів № PL20117653130322 та випискою по рахунку клієнта за період з 26.0.2013 року по 19.02.2020 року. 100158,80 рублів станом на 19.05.2014 року складало 33783,56 грн. відповідно офіційного курсу рубля до гривні. Враховуючі зазначене позивач дійшла висновку, що кожен з подружжя станом на 19.05.2014 року витратив кошти на придбання спірної квартири в розмірі по 16891,78 грн. кожний. Відповідно, особисті кошти відповідача [PERSON] витрачені на придбання спірної квартири складають: 16891,78 грн. На момент припинення шлюбних відносин (травень 2014 року) кредитна заборгованість за вказаним кредитним договором не була погашена, та починаючі з травня 2014 року по 19.03.2018 року залишок заборгованості за кредитним договором самостійно сплачувала позивачка [PERSON] . Станом на 19 березня 2018 року позивач [PERSON] повністю виплатила кредит за кредитним Договором № PL20117653130322 від 22 березня 2013 року. Пославшись на зазначені обставини, позивач вважає, що частка відповідача в спірній квартирі буде пропорційною його вкладу в придбання цієї квартири та становить: 7,83% (16891,78грн.х100% / 216000,0грн.). Згідно висновку про вартість об`єкту оцінки - спірного квартири, 'її ринкова вартість станом на 30.10.2020 року складає 569430,00 грн. (п`ятсот шістдесят дев`ять тисяч чотириста тридцять грн. 00 коп.). Для визначення розміру грошової компенсації яку позивачка повинна сплатити на користь відповідача береться наступний розрахунок: 569430,00 грн. / 100% х 7,83% = 44586,37 грн. З урахуванням викладеного позивач вважає доведеним та обґрунтованим здійснити поділ квартири, виділивши відповідачу його частку квартири, шляхом стягнення з позивачки [PERSON] на його користь грошової компенсації 7,83% частини вартості квартири (на момент здійснення оцінки станом на 30.10.2020 року), що становить 44586,37 грн. грн. Крім того, 27.11.2012 року подружжя придбало в кредит автомобіль Hyundai Accent, 2012 року випуску, синього кольору, ДНЗ [NUMBER] , який зареєстрували на відповідача. Кошти на придбання цього автомобіля були спільними коштами подружжя. У березні 2020 року позивачці стало відомо, що відповідач по справі відчужив спірний автомобіль на користь третьої особи за договором купівлі-продажу на ім`я [PERSON] . Автомобіль був відчужений Відповідачем на підставі договору купівлі - продажу від 11.02.2017 року, що підтверджується відповіддю на адвокатський запит, який додається до позову. Жодної згоди на відчуження спірного автомобілю [PERSON] не надавала, жодних договорів відносно спірного автомобілю не підписувала, кошти за проданий автомобіль не отримувала. Згідно Висновку незалежної оцінки вартості майна від 01.03.2020 року, середня ринкова вартість автомобілю «Hyundai Accent», 2012 року випуску, синього кольору, ДНЗ [NUMBER] , становить 178781,45 (сто сімдесят вісім тисяч сімсот вісімдесят одна грн. 45 коп.). Виходячи з таких обставин, позивач вважає, що вона має право на грошову компенсацію 1/2 вартості автомобілю Hyundai Accent, 2012 року випуску, синього кольору, ДНЗ [NUMBER] , що становить 89 390, 72 грн. (вісімдесят дев`ять тисяч триста дев`яносто грн. 72 коп). Враховуючи те, що відповідач [PERSON] має сплатити на користь позивача грошову суму у розмірі 89 390, 72 грн., що становить 1/2 вартості автомобілю Hyundai Accent, а позивачка повинна сплатити на користь відповідача 44586,37 грн. (вартість 7,83% квартири) позивач вважає, що розмір грошової компенсації на її користь позивачки буде складати : 89 390, 72 грн. - 44586,37 грн. = 44804,35 грн. Пославшись в позові на зазначені обставини, позивач просила суд припинити право спільної сумісної власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію 44586,37 гривен. Ухвалою суду відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 18 березня 2021 року задоволено клопотання позивача про забезпечення позову. Відповідач за позовом [PERSON] 24.04.2021 року подав відзив на позов, за яким відповідач заперечує проти позову у повному обсязі, вважає його необгрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Перевіривши під час судового розгляду обставини по справі на які сторони посилаються на підтвердження своїх вимог і заперечень за позовом, оцінивши надані сторонами докази в сукупності, суд приходить до наступного. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема письмовими доказами. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд за оцінкою наданих сторонами доказів по справі вважає встановленим, що 17.11.2012 року між відповідачем [PERSON] та [PERSON] (до шлюбу [PERSON] ) у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції був зареєстрований шлюб, актовий запис № 148. Шлюб між ними було розірвано заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 02.03.2015 року у справі № 644/11760/14-ц. На момент реєстрації шлюбу та до теперішнього часу позивачка є громадянкою РФ та має постійне місце реєстрації та проживання за адресою: [ADDRESS] . В період шлюбу сторонами у справі було придбано - квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу від 02.04.2013 року р.№358, посвідченого приватним нотаріусом ХМР Мангушевою О.С. та автомобіль Hyundai Accent, 2012 року випуску, синього кольору, ДНЗ [NUMBER] . Так, позивач заявивши вимогу про припинення права спільної сумісної власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та визнання за [PERSON] право особистої приватної власності на спірну квартиру, посилається на те, що квартира хоча і була придбана в період шлюбу з відповідачем, проте була придбана сторонами частково за особисті кошти позивачки [PERSON] , а частково за спільні кошти подружжя, отримані в кредит за кредитним договором. На момент припинення шлюбних відносин (травень 2014 року) кредитна заборгованість за вказаним кредитним договором не була погашена та починаючі з червня 2014 року по 19.03.2018 року заборгованість за кредитним договором самостійно сплачувала [PERSON] . Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми Сімейного кодексу України (далі - СК України). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Такі ж положення містить й норма статті 368 ЦК України. Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. Відповідачем за позовом в відзиві не заперечуються обставини, що за період шлюбу подружжям придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу № 358 від 02.04.2013, посвідченого приватним нотаріусом ХМР Мангушевою О.С. Відповідно до Витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер: 1899393, сформований 02.04.2013 року, право власності на однокімнатну квартиру [ADDRESS] зареєстровано 02.04.2014 року за [PERSON] , номер запису про право власності: 524744, розмір частка [PERSON] у праві приватної власності на квартиру: 1. Згідно пункту 6 договору купівлі - продажу від 02.04.2013 № 358 [PERSON] укладено договір купівлі - продажу на квартиру у спільну сумісну власність за згодою [PERSON] , згідно її заяви посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мангушевою О.С. від 02 квітня 2013 року за реєстровим № 357. Купівлю - продаж квартири за домовленістю сторін придбано за 216 000, 00 грн. (еквівалент 27 000 доларів СІЛА). Розрахунок по договору купівлі - продажу було здійснено в приміщені приватного нотаріуса ХМНО Мангушевої О.С. між продавцем [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] . Станом на час розгляду справи в суді, зазначає відповідач, спірна квартира знаходиться у спільній сумісній власності колишнього подружжя. Згідно паспортних даних місце проживання відповідача [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Позивачем зазначено, що з метою отримання коштів для придбання спірної квартири останньою 14.01.2013 р. було продано нерухоме майно, що належало їй на праві власності, а саме: житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] та земельна ділянка площею 5300 кв.м., за що отримано 800 000, 00 (вісімсот тисяч) рублів., що становило 211 360, 00 грн., згідно курсу НБУ. Вказане твердження, як зазначив у відзиві відповідач не відповідає фактичним обставинам, оскільки відповідачу не було відомо навіть про наявність нерухомого майна у позивача. Для продажу цього майна згоду у відповідача не вимагалася, про його продаж колишньою дружиною відповідачу не повідомлялося та відповідно кошти з цієї угоди останнім не отримувалися. Вказаний факт повністю заперечується відповідачем. Відповідач вважає, що твердження позивача грунтуються на припущеннях та не підтверджуються наявними достовірними та допустимим доказами у справі, а сам факт продажу позивачем нерухомого майна не може бути доказом передачі відповідачу вищевказаних коштів. Також відповідач зазначає, що з копії договору купівлі - продажу житлового будинку, та земельної ділянки площею 5300 кв.м., розташованих за адресою: [ADDRESS] вбачається, що від імені продавця [PERSON] договір укладала та отримувала кошти [PERSON] . Проте, докази того, що [PERSON] передала (віддала) [PERSON] кошти від продажу будинку та земельної ділянки у розмірі 800 000 рублів у матеріалах справи відсутні. Також позивачка стверджує, що для придбання спірної квартири отримано в ЗАТ «Райффазен Банк» споживчий кредит в розмірі 572 000, 00 рублів (п`ятсот сімдесят дві тисячі), що на той час складало 149 000,00 грн., згідно курсу НБУ та який з моменту припинення шлюбних відносин (з травня 2014 року) позивачкою було сплачено особисто у розмірі 471 841, 92 руб., що складало 146 964, 00 грн., згідно курсу НБУ. Позивачем не доведено, що ці кошти були витрачені саме на придбання квартири, та здійснення в ній ремонту, а самі по собі факти (які достовірно не доведені) щодо продажу нерухомого майна та отримання кредиту не можуть бути підтвердженням в обґрунтування позовних вимог у справі. За таких обставин відповідач вважає факт щодо придбання квартири та здійснення ремонту за особисті кошти (як зазначено позивачем) у розмірі 199 078, 29 грн., що складає 92,17, % частки квартири є недоведеним, такими, що ґрунтується виключно на припущеннях та свідчить про відсутність підстав для задоволення позову в частині припинення права спільної часткової власності та визнання права особистої приватної власності. Також [PERSON] зазначає, що йому взагалі не було відомо про укладення позивачем [PERSON] із ЗАТ «Райффайзен Банк» кредитного договору. Про вказану обставину відповідачу [PERSON] не повідомлялося. Також відповідач в відзиві на позов зазначив, що є сумнівною і непідтвердженою належними доказами обставина потрапляння суми коштів у розмірі 572 000, 00 російських рублів, що в еквіваленті складало 18 600 доларів США отриманих позивачкою в ЗАТ «Райффайзен Банк» на території Російської Федерації (начеб то для покупки квартири у м. Харкові) до України. При ввозі в Україну як 572 000, 00 російських рублів, так і 18 600, 00 доларів США вони підлягали обов`язковому письмовому декларуванню, оскільки за офіційним курсом встановленому Національним Банком України на день укладання договору купівлі-продажу квартири 02.04.2013 року (ввезення їх в Україну) сума перевищувала 10 000 євро. Між тим доказів потрапляння вказаних коштів на територію України до матеріалів справи позивачем не надано. Доводи позивача про те, що з моменту укладання договору купівлі-продажу від 02.04.2013 року нею не було придбано нерухомого майна ні в в Україні, ні в РФ, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.05.2018 року №124634393 та Випискою з Єдиного реєстру нерухомості про право особи на наявні у нього об`єкти нерухомості від 18.01.2018 р. №50-00-4001/5001/2018-1193, що додаються до позовної заяви і що зазначена обставина підтверджує фактичні обставини того, що кредитні кошти за договором № PL20117653130322 від 22 березня 2013 року та частка коштів від продажу належного їй на праві власності будинку були витрачені саме на придбання квартири [ADDRESS] - суд оцінює критично, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факти про те, що джерелом коштів, для придбання під час укладення договору купівлі- продажу від 02.04.2013 року р.№358, посвідченого приватним нотаріусом ХМР Мангушевою О.С. квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] були саме кошти у розмірі 800 000, 00 російських рублів, отримані від продажу будинку та земельної ділянки в Російській Федерації та кредитні кошти у розмірі 572 000, 00 російських рублів, отримані позивачем [PERSON] за кредитним договором укладеним з ЗАТ «Райффайзен Банк». Відповідно до положень ст. 31 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивач, самостійно визначивши спосіб захисту своїх прав, звернулась до суду з позовом про припинення права спільної сумісної власності на квартиру, визнання права особистої власності на квартиру, та про стягнення грошової компенсації в порядку поділу майна подружжя. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За позовом про припинення права спільної сумісної власності на квартиру, визнання права особистої власності на квартиру, та про стягнення грошової компенсації в порядку поділу майна подружжя, позивач [PERSON] зазначала, що 27.11.2012 року подружжя придбало в кредит автомобіль Hyundai -Аccent, 2012 року випуску, синього кольору, ДНЗ [NUMBER] . Кошти на придбання цього автомобіля було надано нею від продажу належного їй будинку. Разом тим, позивач зазначає, що продаж належного їй будинку було здійснено 14.01.2013 року. Поділ майна придбаного в період шлюбу - а саме автомобіля Hyundai Accent, 2012 року випуску, ДНЗ [NUMBER] , суд в межах заявлених позовних вимог не вважає можливим, оскільки самостійної вимоги за позовом про стягнення компенсації коштів від продажу автомобіля придбаного в шлюбі - позивачем не заявлялось. Грошова сума у розмірі 89 390, 72 грн., що може становити 1/2 вартості автомобіля Hyundai Accent, придбаного в період шлюбу з відповідачем, обраховувалась позивачем тільки в якості розрахунку компенсації на її користь в разі визнання за нею права приватної власності на спірну квартиру в порядку поділу майна подружжя. За таких обставин, позивач не позбавлений права звернення до суду з відповідним позовом про розподіл спільного майна подружжя, обравши належний спосіб захисту своїх прав. Вирішуючи спір у цій справі на підставі наданих сторонами доказів, суд виходить із того, що позивачем, на якого і покладається тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу - не спростована належними та допустимими доказами, а саме на квартиру придбану в період шлюбу, а отже відсутні і підстави для задоволення позову про припинення права спільної сумісної власності на квартиру, визнання права приватної власності на спірну квартиру та стягнення грошової компенсації в порядку поділу майна подружжя. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed