Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] та відповідно до заявлених вимог просить визнати недійсним шлюбний договір, укладений 22 травня 2019 року між нею та [PERSON] 23 листопада 2020 року представником позивача - адвокатом Абросімовою А.-А.О. подано позовну заяву на виконання ухвали суду від 19 листопада 2020 року про усунення недоліків. Відповідно до викладених у зазначеній заяві вимог, позивач просить визнати шлюбний договір, укладений 22 травня 2019 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] недійсним та таким, що ставить одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище, порушує його права та інтереси. Вимоги позову мотивовано тим, що перебуваючи в шлюбі, сторони придбали та оформили на відповідача нерухоме та рухоме майно, зокрема дві земельні ділянки та житловий будинок, розташовані за адресою: [ADDRESS] ; житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] та автомобіль марки Toyota RAV 4, д.н.з [NUMBER] . Позивач надавала згоду на придбання нерухомого майна, а відповідач усвідомлював, що зазначене майно буде об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Під час купівлі житлового будинку за адресою: [ADDRESS] відповідачем був укладений договір позики грошових коштів від 26 липня 2018 року. Після укладення договору позики відносини між подружжям почали погіршуватися. 10 квітня 2019 року відповідач спричинив насильницькі дії по відношенню до позивача, відібрав у неї ключі, чим позбавив її та двох неповнолітніх дітей можливості проживати в будинку та користуватися особистими речами, що змусило позивача з дітьми шукати притулок у родичів. Протягом тривалого часу відповідач не допускав позивача до оселі, що змусило її погодитися на підписання шлюбного договору в обмін на можливість отримати ключі та забрати особисті речі. Маючи довіру до чоловіка, наміри налагодити стосунки в сім`ї та не маючи місця для проживання з дітьми, позивач дала згоду і підписала шлюбний договір і того ж дня отримала поштою копію позовної заяви про розірвання шлюбу. При цьому відповідач не повідомляв позивача про наміри розірвати шлюб. З моменту підписання шлюбного договору та на час звернення позивача до суду з даним позовом відповідач ключі не повернув та не дав можливості потрапити їй у будинок. Як зазначає, відповідач ввів її в оману, обіцяв, що родина буде проживати в родинному будинку і підписання шлюбного договору має лише формальний характер. Також зазначає, що в силу ст.93 СК України шлюбний договір не може зменшувати обсяг прав дитини, які встановлені цим кодексом, а також ставити когось із подружжя в надзвичайно невигідне матеріальне становище. Окрім того, за шлюбним договором не може передаватися у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. Після розірвання шлюбу двоє неповнолітніх дітей перебувають на її утриманні. Відповідно до умов шлюбного договору права позивача порушені, оскільки остання не має жодного зареєстрованого за нею на праві власності нерухомого майна. Також зазначає, що нерухоме та рухоме майно було придбано подружжям до укладення шлюбного договору за спільні кошти та підлягає поділу в рівних частинах. Протоколом автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 19 серпня 2019 року вказана цивільна справа розприділена судді Саламон О.Б. 22 серпня 2019 року по справі відкрито провадження, ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 19 листопада 2020 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, у зв`язку з невідповідністю вимогам ст. 95, п.п. 6-10 ч. 3 ст. 175 ЦПК України. 23 листопада 2020 року до суду надійшла заява про усунення недоліків по справі, разом з позовною заявою та заявою про залучення до участі у справі третіх осіб. Враховуючи усунення позивачем недоліків, визначених ухвалою суду від 19.11.2020, суд дійшов висновку про необхідність продовження розгляду справи. Відповідачем [PERSON] до суду надано відзив, у якому останній зазначив про необгрунтованість та недоведеність позову, посилаючись на те, що майно придбане в період шлюбу за адресою: [ADDRESS] (дві земельні ділянки та житловий будинок) ними не використовувалось за призначенням. За час сімейного життя вони проживали в місті Києві на орендованих квартирах, оскільки позивач не мала бажання проживати в селі та в будинку не було відповідних умов. В інтересах сім`ї 26 липня 2018 року та за письмовою згодою позивача ним було отримано позику у розмірі 62 000 дол. США з метою придбання будинку для сім`ї за адресою: [ADDRESS] . Після придбання зазначеного будинку стосунки між ними погіршувались та після чергової сімейної сварки ним було подано позовну заяву до суду про розірвання шлюбу. Розмови про розірвання шлюбу, як зазначив відповідач, виникали періодично між подружжям з 2016 року, обидва виявляли наміри розірвати шлюб. У 2018 році ситуація стала критичною, позивач відмовлялась взаємодіяти з відповідачем в інтересах збереження сімейних відносин, а тому доводи позивача про те, що вона не знала про позовну заяву щодо розірвання шлюбу та сподівалась на відновлення сімейних стосунків, на думку відповідача, не відповідає дійсності. Після звернення відповідача до суду з позовом про розірвання шлюбу, позивач також не вчинила жодних дій до збереження сім`ї. Шлюбний договір був укладений за угодою обох сторін та досягнутою домовленістю щодо поділу майна. На момент укладення шлюбного договору, як зазначає відповідач, позивач повністю розуміла і усвідомлювала природу цього правочину та її влаштовували його умови. При цьому, все інше майно, набуте ними під час шлюбу (побутова техніка, техніка для кухні, меблі та інші речі побутового вжитку) позивач забрала собі. Одночасно відповідач зазначив, що після його звернення до суду із позовною заявою про розірвання шлюбу у квітні 2019 року, про що позивач була повідомлена, вони упродовж місяця до 22 травня 2019 року домовлялися врегулювати їх майнові права та обов`язки та дійшли до спільної згоди щодо укладення шлюбного договору, під час підписання якого всіх вимог передбачених чинним законодавством дотримано. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала. В судове засідання, призначене на 09.06.2021 надала дебати, висловлені в письмовій формі. Представник відповідача вимоги позову не визнав, посилаючись на викладене у відзиві. В судове засідання, призначене на 09.06.2021, не з`явився, надано дебати, висловлені в письмовій формі. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст.ст. 12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього кодексу, тобто тягар доказування покладається на сторін цивільно-правового спору. Згідно зі ст.ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Всебічно з`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні у справі докази, судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 28 серпня 2009 року. Від шлюбу мають двох малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Згідно з довідками про реєстрацію місця проживання від 23.07.2020 вбачається, що малолітня дитина [PERSON] з 24.07.2012 зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , а малолітня дитина [PERSON] з 14.03.2013 зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . За період шлюбу, як зазначає позивач та не спростовує відповідач, подружжям було придбано нерухоме та рухоме майно, зокрема дві земельні ділянки площею 0,051 га та 0,25 га, житловий будинок площею 42,1 кв. м., розташований за адресою: [ADDRESS] ; житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] та автомобіль марки Toyota RAV 4, д.н.з [NUMBER] . 26 липня 2018 року між відповідачем [PERSON] (далі по тексту «позичальник») та [PERSON] (далі по тексту «позикодавець») укладено Договір позики грошових коштів на суму 1 650 867, 80 грн. (еквівалент 62 000 дол. США) на дату укладання договору, який посвідчено приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Халявка Н.М. 26 липня 2018 року за реєстровим № 3397. Відповідно до п. 2 зазначеного договору позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві готівкою в строк до 26 липня 2019 року суму в гривні, що еквівалентна 62 000 дол. США. Відповідно до п. 12 Договору позики грошових коштів, останній посвідчено за письмовою згодою на отримання у позику зазначеної у цьому договорі грошової суми дружини Позичальника [PERSON] . Вищевказана грошова сума отримана в інтересах сім`ї до укладання цього правочину. Зокрема, як зазначено у позовній заяві та у відзиві відповідача, позика за вищезазначеним Договором отримувалась відповідачем для придбання будинку за адресою: [ADDRESS] . 19 квітня 2019 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] та [PERSON] про розірвання шлюбу. 22 травня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Халявка Н.В., зареєстровано в реєстрі за № 2376. 05 листопада 2019 року Деснянським районним судом м. Києва ухвалено рішення про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . Зазначене рішення суду в установленому порядку не переглядалось та не оскаржувалось, набуло законної сили 06.12.2019. У преамбулі шлюбного договору від 22 травня 2019 року вказано, що [PERSON] та [PERSON] , перебуваючи у шлюбі, маючи намір врегулювати майнові права та обов`язки подружжя як в шлюбі, та і на випадок його розірвання, попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства України щодо дійсності правочинів, розуміючи значення своїх дій, уклали цей Шлюбний договір. У пункті 1.2 шлюбного договору сторони погодили, що майно, набуте кожним з подружжя під час шлюбу належатиме на праві особистої приватної власності тому з подружжя на чиє ім`я таке майно буде оформлене (зареєстроване) в установленому порядку і вважатиметься таким, що набуто за кошти, що належали особисто тому з подружжя, на чиє ім`я таке майно буде оформлене (зареєстроване). Відповідно до п.п. 1.12, 1.13 невиконані на момент підписання сторонами та нотаріального посвідчення цього шлюбного договору зобов`язання за одержаними кредитами (позиками та будь-якими іншими борговими зобов`язаннями), які були отримані кожним з подружжя, мають виконуватись лише тим з подружжя, хто реально (фактично) отримував грошові кошти (взяв на себе боргові зобов`язання). Кредитні та/або будь-які інші боргові зобов`язання кожного з подружжя, що виникли під час перебування подружжя у зареєстрованому шлюбі, мають виконуватися лише тим з подружжя, хто реально (фактично) отримав грошові кошти (взяв на себе боргові зобов`язання). Пунктом 3.1 шлюбного договору сторони передбачили, що у випадку розірвання шлюбу між подружжям придбане до та\\або під час шлюбу майно залишається особистою приватною власністю того з подружжя, на чиє ім`я таке майно оформлено (зареєстровано) згідно з законодавством і не підлягає поділу між подружжям. Зазначеним пунктом шлюбного договору подружжя домовилося про непоширення дії ст. 60 СК України, якою визначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя на нерухоме майно, набуте подружжям під час шлюбу. У постанові ВС України від 26 лютого 2020 року у справі № 755/19197/18 зазначено, що ч.ч.1,9 ст. 7 СК України встановлено, що сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства. Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у ч.2 ст. 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками. Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя. Більш детальна регламентація договірного регулювання відносин між подружжям викладена у статті 64 СК України. У частині першій цієї норми передбачено право дружини та чоловіка на укладення договорів між собою. Так, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір, в тому числі шлюбний договір, насамперед, є категорією цивільного права, то відповідно до ст. 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми ст.ст. 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання. Ч.3 ст. 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки. Принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом. Таким чином, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає із змісту акту законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами. Про необхідність застосування норм Цивільного кодексу України при визнанні шлюбного договору недійсним міститься вказівка і у статті 103 СК України. Виходячи зі змісту статей 9, 103 СК України, статей 203, 215 ЦК України, підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Норма ст. 97 СК України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права. Ч.ч. 2,3,5 ст. 97 СК України встановлено, що сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень ст. 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу. Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства. Ч.ч. 4,5 ст. 93 СК України передбачено обмеження щодо змісту шлюбного договору: по-перше, договір не повинен ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством; по-друге, за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. Категорія «надзвичайно невигідне матеріальне становище», вжита у ч. 4 ст. 93 СК України, має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, та ці докази повинні бути оцінені судом у відповідності до норм цивільного процесуального законодавства. Аналогічний правовий висновок сформовано Верховним Судом України у постанові від 28 січня 2015 року у справі № 6-230цс14. З встановлених по справі обставин вбачається, що шлюбний договір укладено за угодою обох сторін, з метою врегулювання майнових прав та обов`язків подружжя, при цьому сторони договору були попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства України щодо дійсності правочинів та розуміли значення своїх дій. Згідно з п.п.7.4, 7.5 зазначеного вище договору сторони підтвердили, що при складанні та підписанні шлюбного договору вони керувалися доцільністю та здоровим глуздом без будь-якого тиску або примусу щодо іншої сторони, також підтвердили те, що жодна зі сторін не поліпшує своє становище за рахунок другої сторони, не погіршує становище жодної зі сторін порівняно з правами, гарантованими законодавством України. Пунктами 1.12 та 1.13 шлюбного договору сторони також погодили обов`язок подружжя щодо боргових зобов`язань, які було покладено на відповідача. Умова шлюбного договору про непоширення на майно, набуте подружжям за час шлюбу, положень ст. 60 СК України передбачена Законом, зокрема ч.2 ст. 97 СК України та не може свідчити про порушення таким шлюбним договором прав іншого з подружжя. Посилання позивача на те, що за нею на праві власності не зареєстровано будь якого нерухомого майна, не може бути підставою для визнання шлюбного договору недійсним та свідченням того, що зазначений договір ставить її у надзвичайно невигідне положення. Суд також вважає необгрунтованим та таким, що не відповідає вст ановленим обставинам посилання позивача проте, що до часу укладання шлюбного договору між подружжям не виникало питань щодо розірвання шлюбу. У позовній заявіпозивачем зазначено, що у день підписання шлюбного договору нею було отримано позовну заяву про розірвання шлюбу, однак при цьому остання не виявила бажання та наміру щодо збереження сім`ї. Заочне рішення суду про розірвання шлюбу позивачем не оскаржувалось. Відповідно до правової позиції, яка викладена в постанові Верховного Суду від 20.01.2021 у справі № 200/1546/19 та від 18.12.2018 у справі № 200/12775/17-ц щодо передання за шлюбним договором у власність одному з подружжя нерухомого майна та іншого майна, право на яке підлягає державній реєстрації, Верховний Суд зазначив, що положення ч.5 ст.93 СК України має тлумачитись як таке, що стосується лише майна, яке на праві особистої приватної власності повністю належало одному з подружжя й передається за шлюбним договором в особисту приватну власність іншому з подружжя. Оскільки нерухоме майно, яке сторони придбали в період шлюбу було зареєстровано на праві власності за відповідачем та згідно умов шлюбного договору сторони визначилися з тим, що у випадку розірвання шлюбу між подружжям придбане до та\\або під час шлюбу майно залишається особистою приватною власністю того з подружжя, на чиє ім`я таке майно оформлено (зареєстровано), посилання позивача щодо порушення умовами шлюбного договору положень визначених ч. 5 ст. 93 СК України є необгрунтованим. Дослідивши умови договору, суд вважає, що в матеріалах справи відсутні відомості, що позивач звертався до відповідача з вимогою зміни, розірвання або відмови від шлюбного договору, як і відсутні докази щодо пред`явлення вимог щодо розірвання договору та/або зміни його умов в судовому порядку. Крім того, суд звертає увагу на те, що із оспорюваного договору вбачається, що при укладенні договору, сторони попередньо були ознайомлені з правовими наслідками недодержання при вчинені правочинів вимог закону, усвідомлювали природу правочину та значення своїх дій, перебували при здоровому розумі та ясній пам`яті, діяли добровільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, зміст його відомий, підписаний, як свідчення про те, що його умови повністю відповідають волевиявленню сторін договору. Окремо слід звернути увагу на те, що сам текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту. Позивач на час посвідчення шлюбного договору не проявляв себе як безграмотний та неписьменний, він власноруч зазначив своє ім`я, прізвище, по-батькові та поставив свій підпис, тим самим засвідчивши, що текст договору йому повністю зрозумілий і його воля була направлена саме на укладення шлюбного договору. Оцінивши надані докази, суд приходить до висновку про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факти, які б свідчили, що шлюбний договір, укладений на вкрай невигідних для позивача умовах, про що, останній, зазначає в обґрунтування свого позову. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що всупереч вимог процесуального закону позивачем не представлено суду достатніх доказів, які б поза розумним сумнівом свідчили про недійсність шлюбного договору, а також те, що позивач не довів з посиланням на належні, допустимі, достатні та достовірні докази те, що шлюбний договір, укладений між сторонами, поставив позивача у надзвичайно невигідне матеріальне становище, суд приходить до висновку про безпідставність, необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, в зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

Outcome: dismissed