Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася 10.12.2018 р. до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою, в якій просить суд розірвати між нею, [PERSON], [INFO], і відповідачем [PERSON], [INFO], шлюб, зареєстрований 5 вересня 1992 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Несвіжського районного виконавчого комітету Мінської області республіки Білорусь, про що зроблений актовий запис № 109. В обґрунтування поданого позову [PERSON] зазначає, що з 05.09.1992 р. вони з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі, у них народилася спільна дитина, шлюбні відносини між ними фактично припинені з 2015 року, шлюб розпався через несумісність характерів і поглядів на життя, вони з чоловіком зовсім різні люди, втратили почуття любові один до одного, подальше збереження шлюбу неможливе, оскільки у них відсутнє порозуміння, мають різні погляди на життєво важливі питання і сімейне життя. У судове засідання позивач [PERSON] не зявилася, причину неявки суду не повідомила, про час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином. Від позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить позов задовольнити та розірвати шлюб. У судове засідання відповідач [PERSON] не зявився, причину неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. Надав суду заяву, в якій не заперечує проти розірвання шлюбу, просить задовольнити позовні вимоги позивача та розірвати шлюб між ними. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, дослідивши наявні докази у матеріалах справи, дійшов висновку про таке. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON], [INFO], народився в м. Мінську, та [PERSON], [INFO], народилася в м. Несвіж, Мінської області, зареєстрували шлюб 05.09.1992 року, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 05.09.1992 року проведений запис за № 109. Після укладення шлюбу присвоєні прізвища: чоловіку [PERSON], дружині [PERSON]. Місце реєстрації: відділ ЗАГС Несвіжського районного виконавчого комітету Мінської області, республіка Білорусь, про підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серія I ВН № 0094340 від 09.09.1998 року. [PERSON] народився 24.04.1994 року в м. Несвіж, Мінської області, республіка Білорусь, про що в книзі реєстрації актів про народження 01.06.1994 року проведений запис за № 89. Його батьками записані: батько [PERSON], мати [PERSON]. Місце реєстрації: Несвіжська районна рада народних депутатів Мінської області, що підтверджується свідоцтвом про народження від 01.06.1994 р. За змістом положень ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у т. ч. за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Частиною 3 ст. 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з розясненнями п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сімї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 05.09.1992 р., мають спільну дитину [PERSON], [INFO]. Аналізуючи зібрані та досліджені судом докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що сторони однією сім?єю не проживають, позивач не бажає зберегти шлюб, відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, в розумінні ч. 1 ст. 24 СК України ніхто не може примушувати жінку та чоловіка до шлюбу, а ст. 56 СК України передбачає право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини, спільне господарство сторони не ведуть, мають різні інтереси та погляди, втратили почуття любові та поваги один до одного, сімейно шлюбні стосунки сторін розпалися, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам як позивача, так і відповідача по справі, тому шлюб між сторонами підлягає розірванню, а позов [PERSON] задоволенню. За ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки відповідач визнав позов під час підготовчого судового засідання, тобто до початку розгляду справи по суті, тому суд вважає можливим повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. На підставі ст. ст. 24, 56, 104, 105, 110, 112 СК України,

Outcome: approved