Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини. В обґрунтування позову зазначила, що перебуває у шлюбі з [PERSON], [INFO], зареєстрованому 25.10.2008 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 657. У шлюбі народився син- [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалось, оскільки вони мають різні погляди на життя, розбіжності характерів та інтересів, спільне господарство не ведеться. З самого народження сина вона самостійно займається доглядом за ним, його розвитком, створила для нього належні соціально-побутові умови проживання. Після припинення спільного проживання сторін дитина залишилась проживати з матір'ю. Вважає, що малолітня дитина повинна проживати з матір'ю, а тому просить визначити місце проживання дитини з нею. В судове засідання позивач не з'явилась, надала заяву, в якій просила справу слухати в її відсутність, без звукозапису судового процесу, заявлені вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач та його представник в судове засідання не з'явились, надали заяву, в якій позов визнали та не заперечували проти розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини з матір'ю. Представник третьої особи в судове засідання не з'явилась, надала заяву, в якій підтримала заявлені вимоги та просила їх задовольнити. Так як відповідач визнав позов, суд на підставі положень ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами розгляду підготовчого засідання ухвалює рішення. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Згідно ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 25 жовтня 2008 року, зареєстрованому Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 657. Від шлюбу мають дитину - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER]. У відповідності до ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Відповідно до висновку від 13.09.2018 року Дергачівська районна державна адміністрація, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], з матір'ю [PERSON], яка мешкає за адресою: [ADDRESS]. Таким чином, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з матір'ю не суперечитиме інтересам дитини, суд приходить висновку про задоволення заявлених вимог щодо визначення місця проживання дитини. Що стосується вимог щодо розірвання шлюбу. Як встановлено судом, сторони перебувають у шлюбі з 25 жовтня 2008 року, зареєстрованому Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 657. Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. У відповідності до ч. 1 ст. 109 Сімейного кодексу України подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей. Згідно із ч. 3 ст. 109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд вважає, що на даний час спільне проживання сторін стало не можливим і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, тобто фактично шлюб не існує, а тому його слід розірвати, що не позбавляє сторін права повторно зареєструвати шлюб після усунення обставин, що були підставою для його розірвання. На підставі ст.ст. 109, 160 СК України,

Outcome: approved