Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], в якому, уточнивши вимоги позову в порядку, передбаченому ст. 31 ЦПК України, просить суд: встановити факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу з березня 2005 року по дату подачі позову; визнати недійсним з моменту його укладення договір дарування від 05.04.2007р. 1/3 частини квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], який діяв як законний представник свого малолітнього сина [PERSON] (а.с. 23-25, 63). Вимоги позову обґрунтовані тим, що 10.10.2015р. позивачем вдома знайдено договір дарування 1/3 частини квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], який діяв як законний представник свого малолітнього сина [PERSON]. Предметом даного договору є квартира, яка була придбана позивачем та відповідачем [PERSON] під час спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, та в якій вони мешкали з 2001 року та мешкають по теперішній час. [PERSON] не зміг пояснити позивачу, на якій підставі ним було подаровано частину спільної квартири без згоди позивача. З цих підстав, враховуючи, що зазначена вище квартира була придбана за час проживання позивача та відповідача [PERSON] однією сім'єю, та 1/3 її частина відчужена зазначеним відповідачем без згоди позивача, [PERSON] посилаючись на положення ст. 65, 74 СК України, ст. 203, 215 ЦК України, звернулась до суду з даним позовом про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання недійсним договору дарування. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 28.12.2015р. до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучено [PERSON] (а.с.47). Позивач [PERSON] та її представник в судовому засіданні підтримали вимоги позову в повному обсязі з викладених у ньому підстав та уточнили, що встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу позивача та відповідача [PERSON] просять саме з березня 2005 року і по дату подачі позову. Також зазначили, що в усьому тексті позову допущено описку стосовно часу, з якого позивач та [PERSON] проживали однією сім'єю - помилково зазначено 2001 рік, замість правильного 2005 року. Додатково позивач пояснила, що вона перебувала в офіційному шлюбі з 1985 по 1987 рік. З березня 2005 року позивач разом з [PERSON] проживають в [ADDRESS], весь цей час вони ведуть спільне господарство, проживають як одна сім'я. Всі особисті речі, телевізор, комп'ютер позивач перевезла до зазначеної квартири. Ремонт в цій квартирі позивач та [PERSON] розпочали в травні 2005 року, ремонт тривав три роки, під час ремонту вони проживали за тією ж адресою, закінчили ремонт наприкінці 2007 року. Загальна вартість ремонту склала більше 100000,00грн. Ці гроші були спільними коштами позивача та [PERSON] Заробітна плата позивача становить приблизно від 4000,00грн. до 7000,00грн. на місяць. Розмір заробітної плати відповідача [PERSON] в різний час коливався та позивачу точно не відомий. Також ними спільно були придбані інші речі та меблі. Позивач до теперішнього часу проживає у вищезазначеній квартирі спільно з [PERSON] Також позивач повідомила, що на час звернення з даним позовом до суду, вона вже була обізнана про те, що 1/3 частина квартири належить [PERSON] Представник позивача додатково пояснив, що позивач та [PERSON] проживали однією сім'єю з березня 2005 року, у жовтні 2015 року позивачем було знайдено оспорюваний договір дарування. Оскільки між зазначеними сторонами склалися фактичні шлюбні відносини, відповідач [PERSON] повинен був одержати згоду позивача на відчуження частки квартири. Не зважаючи на те, що квартиру було придбано [PERSON] у 2001 році, позивач частину коштів вклала в її поліпшення. З 2005 року зазначені сторони спільного майна не придбавали. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнав у повному обсязі та пояснив, що перебував у зареєстрованому шлюбі до березня 2001 року. Одразу після придбання квартири [ADDRESS] відповідач проживав в цій квартирі. Позивач проживає в зазначеній квартирі спільно з відповідачем з березня 2005 року. Син відповідача - [PERSON] з дружиною вирішили придбати більшу квартиру, ніж та що у них була, проте, оскільки там був прописаний неповнолітній [PERSON], орган опіки та піклування не надавав згоди на відчуження їх квартири, тому дружина сина попросила укласти договір дарування частини квартири [PERSON] на користь [PERSON] [PERSON], якій останні в подальшому подарував свою частку квартири, вимагала за неї 25000 доларів США. Також пояснив, що ремонт спірної квартири коштував приблизно 150000,00грн. - 160000,00грн. та тривав з 2005 по 2007 рок. І під час ремонту позивач та відповідач жили в спірній квартирі. [PERSON] мав не стабільний заробіток, інколи отримував на місяць 30000,00грн. - 40000,00грн., а інколи 5000,00грн. - 10000,00грн. Відповідач [PERSON] не повідомляв позивачу про дарування частини квартири онуку. [PERSON] кожного року нагадував сину [PERSON], щоб той повернув 1/3 частку квартири. Зазначив, що до суду з приводу дарування частки квартири він не звертався, але [PERSON] прийшла вселятися в квартиру. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просила в задоволенні позову відмовити та пояснила, що [PERSON] є онуком [PERSON] та [PERSON], діти яких перебували у шлюбі. [PERSON] з батьком [PERSON] регулярно приходили в гості до [PERSON], жіночих речей в квартирі останнього не було до 2008 року. Перед своїм переїздом до спірної квартири [PERSON] зробив ремонт, після чого ремонтних робіт в квартирі не здійснювалося. [PERSON] позивача жодного разу не бачив. Як відомо представнику зі слів свого довірителя, під заставу квартири [PERSON] відповідач [PERSON] позичив кошти, внаслідок чого [PERSON] залишилася без квартири. Оскільки [PERSON] та [PERSON] були винні [PERSON] гроші, було вирішено подарувати їй 1/3 частку квартири [ADDRESS]. Крім того, представник пояснила, що вимоги позову є безпідставними, оскільки спірна квартира була придбана [PERSON] у 2001 році, а, як стверджує позивач, вона проживає з [PERSON] з 2005 року, отже в будь-якому випадку, положення ст. 65, 74 СК України до спірних правовідносин не підлягають застосуванню, з інших підстав позов не заявлено. Також представник подала заяву про застосування строків позовної давності до вимоги про визнання договору дарування частини квартири недійсним (а.с.103). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, був повідомлений про час та місце розгляду справи, подав до суду заяву, в якій просив справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги визнав у повному обсязі (а.с.89). Третя особа [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, подала письмові заперечення на позов (а.с.92-93) в яких зазначила, що позивач є власником 2/3 частки спірної квартири за договором дарування від [PERSON] від 15.06.2012р., отже, приймаючи в дарунок 2/3 частки квартири позивач була обізнана, що не вся квартира на той час належить [PERSON] Виходячи зі змісту ст.74 СК України, вимогою позову повинно бути не встановлення факту, а вимога про визнання майна спільною сумісною власністю та таке майно має бути придбано під час спільного проживання сторін після 2004 року Спірна квартира була придбана [PERSON] до набрання чинності СК України. Оскільки спірна квартира була особистою власністю [PERSON], потреби в дозволі позивача на її відчуження не було. Проведення в квартирі ремонту може бути підставою лише для стягнення з власника квартири грошової компенсації. На теперішній час [PERSON] є добросовісним набувачем 1/3 частини, яка є предметом даного позову, який не містить вимоги про застосування реституції. Додатково третя особа в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] з колишньою дружиною займалися відчуженням земельних ділянок в АРК, [PERSON] та його дружина - донька [PERSON] позичили кошту під іпотеку квартири [PERSON] для придбання земельних ділянок, борг повернути не змогли, внаслідок чого третя особа залишилася без квартири, тому [PERSON] і подарував 1/3 частку квартири [PERSON] Вона неодноразово зустрічалася з [PERSON] з метою врегулювання цього питання - одержання коштів на придбання квартири, проте той лише надавав обіцянки. Внаслідок цього [PERSON] звернулася до суду з позовом про вселення, [PERSON] пообіцяв надати ключі від квартири, однак звернулися до суду з даним позовом. Вислухавши пояснення сторін та третьої особи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Пунктом 5 ч.1 ст. 256 ЦПК України визначена можливість встановлення в судовому порядку факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. При цьому, в разі спору про право, наявність або відсутність факту, що має юридичне значення встановлюється судом в порядку позовного провадження при вирішенні спору про право. За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] в судовому засіданні надали пояснення з приводу того, що вони з березня 2005 року спільно проживають за адресою: [ADDRESS]. З цього ж часу вони ведуть спільне господарство, мають спільний бюджет, підтримують шлюбно-сімейні відносини, турбуються один про одного. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона з 1997 року по теперішній час працює консьєржем в будинку [ADDRESS]. Відповідача [PERSON] знає з 2001 року. Позивач [PERSON] з 2001 року приходила в гості до останнього але не часто. [PERSON] постійно проживає в цій квартирі спільно з [PERSON] з весни 2005 року. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що з позивачем [PERSON] вона знайома з 2001 року, з відповідачем [PERSON] - приблизно з 2002 року, часто з ними спілкується - раз на місяць зустрічаються на свята. Позивач та відповідач [PERSON] почали спільно проживати як сім'я з 2005 року. Що стосується показань свідка [PERSON] про те, що вона вперше побачила позивача в квартирі [PERSON] лише у 2007 чи 2008 році, та що позивач на той час тільки приходила у гості до зазначеного відповідача, суд надає їм критичну оцінку, оскільки показання даного свідка суперечать як поясненням [PERSON] та [PERSON], так і показанням свідків [PERSON] та [PERSON], які повністю узгоджуються між собою щодо часу, з якого [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім'єю. Таким чином, аналізуючи наведене, пояснення позивача [PERSON] та відповідача [PERSON], який визнав вимоги позову, враховуючи, що зазначені сторони надали автентичні пояснення стосовно їх проживання однією сім'єю без шлюбу, які повністю узгоджуються з показання свідків [PERSON] та [PERSON] про те, що [PERSON] та [PERSON] з весни 2005 року по даний час спільно проживають однією сім'єю, недовіряти показанням цих свідків у суду немає підстав, обставини, встановлені в судовому засіданні, дають суду визначені законом підстави для задоволення позову в частині встановлення факту проживання [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], однією сім'єю без шлюбу з березня 2005 року по 09 листопада 2015 року (дату звернення з даним позовом до суду). За положеннями ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя. Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Судом встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 05.10.2000 року (а.с.94), шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 27.08.1988 року (а.с.95). 05.06.2001 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] (а.с.8). З наведеного вбачається, що квартира [ADDRESS] була набута у власність [PERSON] 05.06.2001р. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] та той час у фактичних шлюбних відносинах не перебували, що безумовно встановлено в судовому засіданні та не заперечується сторонами у справі. Отже квартира [ADDRESS] не є майном, набутим [PERSON] та [PERSON] за час спільного проживання, тому не може належить їм на праві спільної сумісної власності з підстав, визначених ст. 74 СК України. Таким чином укладення [PERSON] будь-яких правочинів щодо цієї квартири не потребувало згоди позивача [PERSON] За договором дарування від 05.04.2007 року [PERSON] подарував 1/3 частину квартири [ADDRESS] [PERSON], [INFO], який в особі законного представника [PERSON], прийняв у дар 1/3 частину зазначеної квартири. Згідно п. 5 цього договору, дарувальник, серед іншого стверджував, що прав у третіх осіб щодо цієї частки квартири немає (а.с.5). Також судом встановлено, що на час розгляду даної справи, третій особі по справі [PERSON] належить на праві власності 1/3 частки квартири [ADDRESS], що підтверджується договором дарування частини квартири від 14.02.2013р., укладеним між [PERSON] та [PERSON], посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 262 (а.с.68) та витягом з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.69). Крім того, позивачу по справі [PERSON] належить на праві власності 2/3 частки квартири [ADDRESS], що підтверджується договором від 15.04.2012р., укладеним між [PERSON] та [PERSON], за умовами якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар 2/3 частини зазначеної квартири (а.с.97-100) та витягом про державну реєстрацію прав (а.с.96). Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] стверджували в судовому засіданні, що ремонт в квартирі [ADDRESS] здійснювався зазначеними сторонами за спільні кошти в період з 2005 року по 2007 рік включно. Однак, допитані в судовому засіданні за клопотанням сторони позивача свідки [PERSON] та [PERSON] спростували такі твердження. Так свідок [PERSON] показала, що ремонт у вищезазначеній квартирі було завершено вже у 2002-2003 році. Свідок [PERSON] показала, що вона вперше прийшла до цієї квартири у 2005 році та квартира на той час вже була відремонтована. Отже доводи позивача та відповідача [PERSON] щодо суттєвого поліпшення спірної квартири під час їх спільного проживання не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та були спростовані зазначеними вище свідками. Крім того, згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Однак, як убачається зі змісту позовної заяви та правового обґрунтування позову [PERSON], він не містить ані посилання на положення ст.62 СК України, ані викладення обставин щодо спільних грошових чи трудових затрат [PERSON] та [PERSON], внаслідок чого спірна квартира збільшилась у своїй вартості. Крім того, згідно правової позиції, викладеної в Постановах Верховного Суду України №6-170цс14 від 19.11.2014р., №6-67цс15 від 13.05.2015р. та інших, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, встановленого статями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. За таких обставин, позов в частині вимог про визнання недійсним з моменту його укладення договору дарування від 05.04.2007р. 1/3 частини квартири [ADDRESS], укладеного між [PERSON] та [PERSON], який діяв як законний представник свого малолітнього сина [PERSON], є необґрунтованим та задоволенню не підлягає. Враховуючи відмову в задоволенні позову в частині визнання договору дарування недійсним у зв'язку з необґрунтованістю цих позовних вимог, суд не наводить обґрунтування наявності чи відсутності підстав для відмови у задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності, про що було заявлено представником [PERSON] Згідно ст. 88 ЦПК України, пропорційно до розміру позовних вимог, з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягають судові витрати по сплаті судового збору в сумі 487,20грн., оскільки в розрізі спірних правовідносин за даним позовом, саме зазначений відповідач є належним відповідачем в частині позовних вимог, які задоволені судом. На підставі викладеного, ст. 3, 21, 36, 65, 74 СК України, ст. 3, 15, 16, 203, 215 ЦК України,

Outcome: partial