Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-15 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області із позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача, орган опіки та піклування у особі Шабівської об`єднаної територіальної громади, про зміну способу стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини, просить суд змінити спосіб стягнення аліментів з відповідача на її користь на утримання неповнолітньої дитини та стягнути їх у розмірі 1/4 частини зі всіх видів заробітку /доходу/ відповідача, а також визначити місце проживання дитини разом з нею, стягнути судові витрати. Позивач свої вимоги мотивує тим, що вона з відповідачем перебувала у шлюбі, від якого має сина - [PERSON] , [INFO] . Вказує, що шлюб з відповідачем було розірвано, наразі вона з сином проживає у належному їй житловому будинку. На підставі рішення від 17.12.2013 року, з відповідача на її користь на утримання їх смільного сина було стягнуто аліментів у розмірі 500 грн щомісячно. Проте, після постановлення рішення через інфляційні процеси в Україні значно підвищилась вартість життя, у зв`язку із чим вищевказаний розмір аліментів на утримання сина не зможе забезпечити належний рівень його матеріального утримання. Крім того, змінилось законодавство, що регулює аліментні відносини. Мінімальний гарантований розмір аліментів, що постановлений державою, починаючи з 01.01.2020 року становить 2218*50%=1109 грн, що значно більше суми у 500 грн , визначеної за рішенням суду. Саме внаслідок цих обставин, вона змушена звернутись до суду з позовом про зміну способу стягнення аліментів. Що стосується визначення місця проживання дитини, зазначала, що після розірвання шлюбу 17.12.2013 року їй невідомо, де може перебувати її колишній чоловік, вона з сином жодного разу не спілкувались з відповідачем, не отримували жодної копійки на утримання дитини. У вихованні дитини відповідач не приймає ніякої участі, не цікавиться її життям. Увесь цей час, що дитина проживає разом з нею. Наразі вона має намір разом з сином неодноразово перетинати кордон задля можливості разом відпочити та оздоровитись. Проте, у зв`язку із відсутністю можливості спілкуватись і відсутністю відомостей про справжнє місцезнаходження відповідача, вона позбавлена можливості отримати згоду на тимчасовий в`їзд /виїзд за межі України, що шкодить інтересам дитини та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку. Тому, вказані обставини і стали підставою для звернення її до суду з відповідним позовом. 06 березня 2020 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду по вказаній справі було відкрито загальне позовне провадження з призначенням її до підготовчого розгляду. 20 листопада 2020 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду підготовче провадження по справі було закрито та вона призначена до судового розгляду по сутті. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, представник позивача надав заяву про розгляд справи у їх відсутність, з проханням позовні вимоги задовольнити з підстав, наведених у позові, на заочний розгляд справи згодні. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причина неявки суду невідома. Зі згоди представника позивача, про що свідчить його заява, суд ухвалою від 16 лютого 2021 року перейшов до заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст. ст. 280 - 281 ЦПК України. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надавши заяву, згідно якої з позовними вимогами згоден, просить розглядати справу без участі представника Шабівської ОТГ. Суд розглядає справу за відсутність сторін, за наявними матеріалами справи. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що дійсно від спільного шлюбу позивача та відповідача, у них народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . На підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.12.2013 року у справі № 495/9271/13-ц, розірвано шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ), [INFO] , зареєстрований 09 жовтня 2008 року у Шабівській сільській раді Білгород - Дністровського району Одеської області, актовий запис № 34, які від шлюбу мають неповнолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу [PERSON] присвоєно дошлюбне прізвище « [PERSON] ». Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в розмірі 229,40 грн. Стягнуто з [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 500 грн щомісяця, починаючи з 19.11.2013 року та до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з [PERSON] судовий збір в сумі 229,40 грн. на користь держави. 15.01.2014 року Білгород - Дністровським міськрайонним судом Одеської області був виданий виконавчий лист № 495/9271/13-ц. Позивач у своєму позові стверджує, що визначений розмір аліментів є недостатнім для гармонійного розвитку дитини, крім того нижче за встановлений Законом мінімум аліментів для дитини відповідного віку. За ч. 1 ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Як передбачено п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року за № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 05.02.2014 року № 143цс13, з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Але Верховний Суд України також вказав на те, що при розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Так, відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. У відповідності до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.. Частиною 5 ст.183 СК України, визначений розмір аліментів із розрахунку: на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Згідно частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Враховуючи усе вищевикладене, а саме те, що розмір аліментів, визначений рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 17.12.2013 року по справі № 495/9271/13-ц станом на сьогоднішній день є нижчим, передбаченого ст.182 СК України мінімального розміру аліментів на одну дитину, що визначений як не менший, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, враховуючи вікову категорію дитини, прийнявши до уваги реальне зростання цін, рівень життя у 2013 році суттєво різниться з рівнем життя у 2021 році, з урахуванням відсутності імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, тому суд приходить до висновку, що в даному випадку доцільним буде збільшити розмір аліментів, які стягуються з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] з 500 грн щомісячно до 1/4 частини заробітку /доходу/ платника аліментів [PERSON] , починаючи з дня набрання рішенням законної сили та до досягнення дитиною повноліття, а отже позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню . Стосовно питання визначення місця проживання дитини, суд зауважує про таке. Як вбачається з матеріалів справи, згідно довідок виконкому Шабівської сільської ради за № 98 від 24.02.2017 року та № 232 від 02.03.2020 року, [PERSON] дійсно є мешканцем [ADDRESS] . Склад сім`ї - син [PERSON] , 2008 року народження. Дитина знаходиться біля матері та на повному її утриманні. Згідно акту обстеження побутових умов проживання [PERSON] , комісія встановила, що разом з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] проживає її малолітній син [PERSON] , [INFO] . Дитина знаходиться на повному утриманні матері. Відповідно до статті 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (ч.4). Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Таким чином, для всебічно та об`єктивного розгляду справи, судом згідно ухвали від 22.07.2020 року було витребувано з органу опіки та піклування в особі Шабівської об`єднаної територіальної громади, адреса: Одеська області, Білгород-Дністровський район, с. Шабо, вул. Центральна, 63, висновок про доцільність /недоцільність визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] з його матір`ю [PERSON] , [INFO] . 18.11.2020 року на електронну адресу суду від Шабівської сільської ради надійшли наступні документи: Висновок органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , затверджений рішенням виконавчого комітету Шабівської сільської ради від 05.11.2020 № 170/2020, а також саме рішення, яким затверджений відповідний висновок. Так, у Висновку органу опіки та піклування зокрема йдеться, що [PERSON] , [INFO] на даний час проживає разом з матір`ю [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] працює за наймом. За місцем проживання характеризується позитивно, скарг та звернень на матір малолітньої дитини до сільської ради не надходило. Також зазначено, що у відповідності розуміння ч.2 ст 160 СК України, [PERSON] досяг того віку, коли враховується його бажання при визначенні місця проживання. До матеріалів справи додано заяву дитини, яка бажає поживати з матір`ю. Таким чином, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. У сенсі розуміння ч.2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. У відповідності до ч.2 ст. 161 СК України, орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України», Європейський суд з прав людини наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини , бути розлучена зі своєю матір`ю. Основною метою визначення місця проживання малолітнього біля матері, позивач визначила їх спільний відпочинок за кордоном, який є неможливий без дозволу батька, місцезнаходження якого їй невідомо, що в свою чергу шкодить інтересам дитини та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку. Згідно ч.5 ст 157 СК України, той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі. Таким чином, прийнявши до уваги висновок органу опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради, вік дитини, її бажання постійно проживати разом з матір`ю, виходячи з можливості створення належних умов для виховання сина, та виходячи з якнайкращих інтересів дитини, суд приходить до висновку, що дійсно вірним буде визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , а отже її позовні вимоги в цій частині також є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позивач звільнена від сплати судового збору за подачу позову про стягнення аліментів згідно вимог чинного законодавства, то їх стягнення підлягає з відповідача. Між тим, враховуючи сплату судового збору за подання позовної вимоги про визнання місця проживання дитини, слід її витрати стягнути з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved