Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-26 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] на її користь компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 3627,91 гривень; стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] на її користь моральну шкоду в 3000 гривень 00 копійок, завдану їй внаслідок порушення виплати заробітної плати в день звільнення. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 20 жовтня 2016 року згідно трудового договору № 20/10-1 вона працювала у фізичної особи-підприємця [PERSON] на посаді менеджера з адміністративної діяльності. Наказом № 29/09-1 від 29 вересня 2017 року її було звільнено з роботи з 29 вересня 2017 року за статтею 38 КЗпП України за власним бажанням, про що є відповідний запис у трудовій книжці. При звільненні працівника виплата всіх сумм, що належить йому від роботодавця, провадиться в день звільнення. Проте, в день звільнення з нею розрахунок не був проведений та заробітна плата не була виплачена. Свою заробітну плату в розмірі 2931 гривень 81 копійки вона отримала лише 13 жовтня 2017 року без письмового повідомлення про нараховані суми, належні їй при звільненні. Беручи до уваги те, що відповідач виплатив заробітну плату при звільненні лише 13 жовтня 2017 року, загальна сума компенсації, яка належить їй до виплати складає 3627,91 гривень. Такими незаконними діями внаслідок моральних страждань їй було нанесено моральної шкоди, яка полягає зокрема: у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, а саме: відсутність грошей, які вона сповідалася отримати при звільненні, змусила її принижуватися та братии гроші у борг, зменшити оточуюче спілкування до мінімуму, тимчасовво обмежити спілкування по мобільному телефону за відсутності грошей на ньому. Тому вважає, що незаконними діями відповідачем було нанесено моральну шкоду, яку вона оцінила у 3000 гривень. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2017 року у вказаній справі було відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 29 січня 2018 року у вказаній справі було закінчено підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві, відповіді на відзив, просила позов задовольнити. Пояснила суду, що позивач працювала у відповідача з 20 жовтня 2016 року. У вересні 2017 року позивач була звільнена за власним бажанням у відповідності до ст. 38 КЗпП України. Проте, у день звільнення позивачу не було сплачено належних грошових коштів при звільненні. Заробітну плату позивач отримала 13 жовтня 2017 року. Сума коштів за затримку розрахунку при звільненні складає 3 627,91 гривень, при цьому 317,67 гривень становить сума заробітної плати за один день роботи позивача, що не заперечується відповідачем. Представник відповідача Фізичної особи - підприємця [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував частково, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та запереченнях щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань і аргументів, просив позов задовольнити частково. Додатково пояснив суду, що 317,67 гривень становить заробітна плата позивача за один робочий день, вони при розрахунку суми при звільненні множили середньоденну заробітну плату на робочі дні, яких у позивача було 10, а позивачем при розрахунку враховано 15 календарних днів, у зв'язку з чим розрахунок здійснено невірно. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 20 жовтня 2016 року між Фізичною особою-підприємцем [PERSON] та [PERSON] було укладено трудовий договір № 20/10-1 між працівником і фізичною особою-підприємцем, за умовами якого цей договір є безстроковим, що укладається на невизначений строк, при цьому працівник [PERSON] зобов'язалася виконувати роботу менеджера з адміністративної діяльсності: забезпечувати ефектичне і культурнее обслговування клієнтів, створенню для них комфортних умов, зустрічати і приймати клієнтів, супроводжувати клієнтів, консультувати з питань надання послуг, забезпечує їх ознайомлення з ассортиментом наявних послуг, забезпечувати чистоту і порядок в залі, вживати заходів по запобіганню і ліквідації конфліктних ситуацій, розглядає претензії, пов'язані з незадовільним обслуговуванням клієнтів, і проводить відповідні організаційно-технічні заходи, інформувати керівництво організації про наявні недоліки в обсуговування клієнтів, вживати заходів до їх ліквідації, виконувати окремі службові доручення свого безпосереднього керівника, інше (а.с. 5-6). Згідно відомостей трудової книжки позивача, наказом відповідача № 29/09-1 від 29 вересня 2017 року позивач була звільнена із займаної посади за власним бажанням у відповідності до ст. 38 КЗпП України (а.с. 9). У відповідності до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У трудових правовідносинах такі поняття як зобов'язання, неустойка чи інша санкція за невиконання зобов'язання не застосовуються. Такі терміни використовуються в низці статей Цивільного та Господарського кодексів України. Статті 116, 117 КЗпП України структурно віднесені до розд. VII «Оплата праці» указаного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Вказана правова позиція взаємоузгоджується із правовою позицією, висловленою у постанові від 14 листопада 2012 року у справі № 6-139 цс 12. Як роз'яснено у п.п. 19, 20 Постанови Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку. При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, та призначення пенсії. Вказані роз'яснення взаємоузгоджуються з правовими висновками, що викладені в постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі 6-195цс14 за позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Текнос» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогул та відшкодування моральної шкоди. Згідно п.8 Порядку розрахунку середнього заробітку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Як роз`яснено в п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Зазначені роз`яснення Пленуму Верховного Суду України узгоджуються з вимогами Податкового кодексу України. Згідно розрахунково-платіжних відомостей працівника за липень 2017 року, серпень 2017 року, складених ФОП [PERSON], посадовий оклад позивача становить 6000,00 гривень за липень 2017 року та 7 018,00 гривень за серпень 2017 року, з урахуванням нарахованої премії. Як вбачається з видаткового кассового ордеру № 1 від 06 жовтня 2017 року, 13 жовтня 2017 року позивачем було одержано від відповідача заробітну плату за вересень 2017 року у розмірі 2 931,81 гривень (а.с. 10). З огляду на викладене, враховуючи порядок розрахунку середнього заробітку, враховуючи кількість робочих днів у липні 2017 року (21 робочих днів), серпні 2017 року (22 робочих днів), а також загальний розмір заробітної плати позивача за період з липня-серпня 2017 року, (13 018,00 гривень), середньоденна заробітна плата позивача становить 302,74 гривень (13 018 гривень : 43 робочих днів). При цьому, період, за який розраховується середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати позивачу становить період з 29 вересня 2017 року (наступний день за днем звільнення) по 13 жовтня 2017 року включно (день проведення розрахунку), тобто загалом 10 робочих днів. Таким чином, розрахунок виплати середнього заробітку за час затримки визначається шляхом множення середньоденного заробітку на кількість робочих днів протягом усього часу затримки, що становить: 302,74 гривень х 10 робочих дні = 3 027,40 гривень, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо заявлених позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, то суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Частиною першою статті 1167 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Як роз'яснено в п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до ст.137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв'язку між порушенням та моральною шкодою. В той же час, судом не вбачається підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, оскільки стороною позивача не було наведено ґрунтовних доказів в підтвердження факту того, що невиплата заробітної плати при звільненні позивачу призвела до таких наслідків, які порушили нормальний життєвий уклад позивача, привезли до боргів останньої та перенесенні душевних переживань з даного приводу, враховуючи період затримки розрахунку при звільненні. При цьому, посилання позивача у позовній заяві на те, що остання не могла поповнити рахунок мобільного телефону у зв'язку з невиплатою відповідачем заробітної плати не може слугувати підставою для відшкодування моральної шкоди. Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку по часткове задоволення позову [PERSON] до Фізичної особи - підприємця [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. Крім того, в порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь держави підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 640 гривень, від сплати якого був звільнений позивач при зверненні до суду. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial