Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що перебуває у шлюбі з відповідачем [PERSON], який зареєстрований 18 червня 2011 року виконавчим комітетом Степанецької сільської ради Канівського району Черкаської області, актовий запис № 3. Від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO]. Спільне життя не склалося з вини відповідача, який зловживав спиртними напоями, сімю матеріально не забезпечував. Через таку його поведінку почали виникати сварки, непорозуміння. З 2013 року з відповідачем шлюбних відносин не підтримує, наміру зберігати сімю не має, а тому просила розірвати шлюб. Після припинення шлюбних відносин відповідач у добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання доньки не надає, не бере участі у її вихованні, а тому позивач просила стягнути з нього аліменти на утримання їх малолітньої дочки [PERSON] в розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку (доходів) відповідача щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму дитини відповідного віку, починаючи із дня предявлення позову до суду і до досягнення дочкою повноліття. У судове засідання позивач не зявилася, подала до суду заяву, в якій просить розгляд справи проводити у її відсутності, заявлені позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином за зареєстрованим в установленому порядку місцем проживання, причини неявки суду не відомі. Згідно зі ст. 169 ЦПК України неявка в судове засідання належним чином повідомленого про час та місце розгляду справи відповідача, не є перешкодою для розгляду справи. На підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно зясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню. Згідно свідоцтва про шлюб серії 1-СР № 071285, [PERSON] та [PERSON] з 18 червня 2011 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. Шлюб було зареєстровано виконавчим комітетом Степанецької сільської ради Канівського району Черкаської області, актовий запис № 3. Від шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON], [INFO], про що свідчить свідоцтво про народження серії 1-ОК № 186362, видане 17 серпня 2011 року Яхнівською сільською радою Миронівського району Київської області, актовий запис № 7. Між позивачем та відповідачем, внаслідок різних характерів, поглядів на життя, зловживання відповідачем спиртними напоями виникають суперечки. Ці суперечки і сварки руйнують міжособистісні відносин, викликаючи не сприйняття один одного як члена сімї, та втягують у конфлікт малолітню доньку. Під час батьківських сварок, скандалів дитина може стати обєктом емоційного розвантаження обох батьків. Сімейні відносини між ними припинилися з 2013 року. Розглядаючи спір про розірвання шлюбу, суд повинен виходити з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сімю, а слово «союз», підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Сторони не мають наміру зберігати шлюб, у звязку із втратою взаємної любові та поваги, почуття сімейної єдності. Судом встановлено, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин і звернення позивача до суду є те, що між сторонами фактично не існує сімейних стосунків. Сімейні відносини розладились через несумісність характерів, та не готовність подружжя вести спільне життя. Між сторонами втрачено почуття любові та поваги одне до одного, сторони наміру примирятися не мають, шлюб сторін носить формальний характер. Статтею 104 Сімейного кодексу України передбачено підстави припинення шлюбу, зокрема, припинення шлюбу шляхом розірвання. Згідно з ст. 109 Сімейного кодексу України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Частиною 2 ст. 110 Сімейного кодексу України передбачено, що позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з даним позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Приймаючи до уваги те, що позивач та відповідач проживають окремо один від одного з 2013 року, не ведуть спільне господарство, малолітня донька [PERSON] проживає з позивачем окремо від відповідача, розірвання шлюбу відповідає волі позивача, суд вважає, що збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного Кодексу України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Сторонами не досягнуто згоди щодо утримання малолітньої дитини. Моральне виховання та матеріальне утримання дітей є одним із найголовніших та найважливіших обовязків батьків, що випливає з усталених моральних принципів суспільства й чинного законодавства. Це, зокрема, виявляється в забезпеченні неповнолітньої дитини мінімально необхідними благами, що потрібні для її життя та виховання. Цей обовязок закріплений у ст. ст. 51, 52 Конституції України, ст. ст. 180-201 Сімейного кодексу України. На підставі положень статті 180 Сімейного Кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обовязку утримувати дітей визначаються за домовленістю між ними, або за рішенням суду. До розгляду справи судом, згоди щодо утримання доньки сторонами не досягнуто. В даний час їх донька проживає з позивачем та перебуває на її утриманні, що підтверджується довідкою виконкому Вознесенської сільської ради Золотоніського району Черкаської області № 889 від 20.05.2015. Оскільки обовязки по утриманню дитини батьки несуть спільно, то з відповідача, який являється працездатним, проте в добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, аліменти підлягають стягненню в примусовому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного Кодексу України частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. За правилами статті 182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідачем заперечень на позов не подано, не повідомлено суд про наявність обставин, передбачених ст. 182 Сімейного Кодексу України, які мають братися судом до уваги при визначенні розміру аліментів на дитину, зокрема щодо його незадовільного стану здоровя, наявності інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інших обставин, що мають істотне значення, а тому суд вважає за можливе стягнути з нього аліменти в розмірі, зазначеному позивачем. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Зважаючи на викладене, на підставі ст. ст. 104, 105, 109-114, 180-183 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved