Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування удаваним правочином, визнання недійсним договору купівлі-продажу. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що між нею та АТЗТ «МакрокапДевелопмент Україна» 19.10.1999 року було укладено договір інвестування на будівництво квартири. 09.04.2002 року по закінченню будівництва [PERSON] підписала акт приймання-передачі трикімнатної квартири [ADDRESS]. Між [PERSON] та [PERSON] 06.11.2012 року було укладено договір дарування, у відповідності до якого у власність останньої було передано квартиру [ADDRESS], квартира була оцінена у розмірі 349353 грн. 20.11.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Вважає договір дарування удаваним правочином, а договір купівлі-продажу недійсним. Так, рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 09.03.2016 року, по справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: [PERSON], приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання договору дарування недійсним встановлено факт існування заборгованості грошових коштів у [PERSON] перед [PERSON], який і послугував беззаперечною умовою укладання договору дарування. Тобто факт існування заборгованості грошових коштів у [PERSON] перед [PERSON], який і послугував беззаперечною умовою укладання договору дарування не заперечується сторонами і не підлягають додатковому доведенню. А реальний договір, який мав би укладатися це договір іпотеки. Підтвердженням цього є те, що позивач продовжує проживати у [INFO], оскільки вважала та вважає себе власницею квартири. Також договір дарування не містить посилання на строк звільнення квартири, що свідчить про удаваність цього правочину. У звязку з тим, що [PERSON] та [PERSON] проживали разом, вели спільне господарство, тобто [PERSON] була усвідомлена про наявність боргових зобовязань між [PERSON] та [PERSON] та знала про всі подробиці щодо укладання договору дарування і фактичні правову природу цього правочину і те, що договір дарування мав за мету забезпечення виконання боргового зобовязання, [PERSON] не можна вважати добросовісним набувачем спірної квартири. Представник позивача - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити, визнати договір дарування квартири [ADDRESS] від 06.11.2012 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером №2547 - недійсним у зв'язку з його удаваністю; визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 20.11.2013 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером №6989 - недійсним. Відповідач [PERSON] - в судове засідання не зявилася, надала до суду заяву з проханням слухати справу без її участі, також зазначила, що позовні вимоги не визнає у звязку з надуманістю та безпідставністю. При укладенні договору дарування, позивач та вона мали на увазі саме договір дарування, тобто безоплатну передачу у власність відповідача квартири. На момент укладення договору, а також після цього, у [PERSON] ніяких зобовязань, в тому числі грошових, не існувало. Позивач також не була поручителем перед нею по обставинах будь-яких третіх осіб, тому будь-якої необхідності передавати відповідачу свою квартиру в іпотеку, забезпечуючи будь-які зобовязання, у [PERSON] не було і договір дарування ніяк не можна вважати договором іпотеки. Також вважає, що на момент предявлення позову уже сплив строк позовної давності, а тому просить суд застосувати позовну давність. При продажі квартири [PERSON] ніяких порушень діючого законодавства не було, а тому визнавати даний договір недійсним немає підстав. Просить суд відмовити у задоволення позову у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала у повному обсязі, вважає вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. [PERSON] невідомі обставини укладання 12.11.2012 року між [PERSON] та [PERSON] договору дарування спірної квартири. Але в будь-якому випадку на момент звернення [PERSON] із позовом про визнання недійсним договору дарування від 12.11.2012 року, укладеного між позивачем та [PERSON] просить застосувати позовну даність та відмовити у задоволенні позовних вимог. Окрім того, при укладанні спірного договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 20.11.2013 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером №6989 були дотримані усі вимоги діючого законодавства. [PERSON] придбала спірну квартиру за відплатним договором, розрахунок був здійснений з продавцем [PERSON] в повному обсязі шляхом перерахування грошей в сумі 1187993 грн. на користь [PERSON] через банківську установу. [PERSON] зареєстрована у спірній квартирі, з нею укладені договори про надання населенню послуг з газопостачання від 13.01.2014 року, про користування електричною енергією від 16.01.2014 року. З моменту придбання квартири [PERSON] Майже три роки оплачує всі комунальні послуги. Після примусового виконання державним виконавцем рішення суду про виселення [PERSON], [PERSON] фактично проживає в квартирі, яку купила у [PERSON] Третя особа - [PERSON] - в судове засідання не зявилася, надала до суду заяву з проханням слухати справу без її участі, також зазначила, що позовні вимоги не визнає та просить суд відмовити в їх задоволенні. Суд, дослідивши доводи представника позивача [PERSON] [PERSON], представника відповідача [PERSON] [PERSON], письмові доводи відповідача [PERSON] та третьої особи [PERSON], та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зі\~статтею 213 ЦПК України\~рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтею 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За положенням статті 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. За змістом\~статті 11 Цивільного кодексу України\~підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є зокрема, договори та інші правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (статті 202 Цивільного кодексу України). Відповідно до\~статті 3 Цивільного кодексу України\~однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору. Відповідно до\~статті 6\~Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України). Відповідно до\~статті 626 Цивільного кодексу України,\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. За змістом частини 1 статті 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як встановлено матеріалами справи та ніким не заперечувалося у судовому засіданні, між [PERSON] та [PERSON] 06.11.2012 року було укладено договір дарування квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером №2547. Як визначено у частині 3 статті 61 ЦПК України\~обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 09.03.2016 року, по справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: [PERSON], приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання договору дарування недійсним встановлено, що сторони по справі знайомі більше 20 років, позивач мала тривалі дружні відносини с сестрою відповідача третьою особою - [PERSON], яка неодноразово позичала позивачу великі суми грошей під розписки, саме тому позивач сама запропонувала передати в дар свою квартиру, щоб припинити боргові зобовязання. За домовленістю між позивачем [PERSON], відповідачем [PERSON] та третьою особою [PERSON] майже одночасно в 2012 році [PERSON] подарувала сестрі [PERSON] свою квартиру [ADDRESS], [PERSON] подарувала свою квартиру № 24 в цьому ж будинку [PERSON], а третя особа [PERSON] повернула позивачу її боргові розписки, припинивши боргові зобовязання позивача. Окрім того, у вищенаведеній цивільній справі позивач [PERSON], допитана за її особистою згодою в судовому засіданні в якості свідка, під присягою пояснила суду, що вона більше 20 років мала дружні стосунки з [PERSON], які припинились 3 роки тому. Зі слів [PERSON] вони мали спільний бізнес, вона є хрещеною матірю доньки [PERSON] У 2010 році [PERSON] за власною волею склала заповіт на все своє майно на користь доньки [PERSON] Разом з [PERSON] вони їздили за кордон. Одночасно вони купили квартири в буд. №26 по вул. Данилевського в м. Харкові, частково гроші на покупку спірної квартири їй позичила [PERSON] [PERSON] пояснила, що вважала себе партнером [PERSON], хоча працювала як реалізатор, а весь заробіток від реалізації товару передавала [PERSON], оскільки [PERSON] було достатньо кишенькових грошей. Як свідок, позивач підтвердила, що її борг перед [PERSON] складав 20000 - 30000 доларів США, ці гроші [PERSON] вона не повернула та не мала можливості повернути, але вона вважає, що з тих грошей, які [PERSON] отримувала від реалізації товару, мав погашатися її борг перед [PERSON] [PERSON] також пояснила, що [PERSON] вимагала повернути борг, запропонувала їй прописати у себе в квартирі її доньку Юлю, так як розуміла, що «гроші можуть зникнути». Тобто факт існування заборгованості грошових коштів у [PERSON] перед [PERSON], який і послугував беззаперечною умовою укладання договору дарування не заперечується сторонами і не підлягає додатковому доведенню. Відповідно до\~статті 717 Цивільного кодексу України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до\~статті 235 Цивільного кодексу України,\~удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно з пунктом 25\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~за удаваним правочином (ст. 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі\~ст. 235 ЦК України\~має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Відповідно до вимог\~статті 60 ЦПК України\~позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 4) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.\~\~\~\~\~\~\~\~ Як вбачається із позовної заяви, позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що договір дарування був укладений для забезпечення виконання її боргових зобов'язань. Таким чином, судом встановлено, що у позивача існували боргові зобов'язання перед відповідачем. Оцінивши зібрані докази та вимоги закону, суд приходить до висновку, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховували іншу волю учасників угоди, ніж передбачену договором дарування, а саме договір дарування був укладений з метою забезпечення виконання договору позики, а тому даний договір слід визнати удаваним. Дарувальник за спірним договором не навів жодних мотивів передачі в дар квартири особі з якою не перебуває у родинних відносинах. Договір дарування було укладено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися даним договором, так сторони мали на увазі укладення договору застави. Відповідно до статті 572 Цивільного кодексу України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Правові наслідки невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, передбачені статтею 589 Цивільного кодексу України, за якою у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Як вбачається з вимог пункту 1 статті 593 Цивільного кодексу України, право застави припиняється у разі припинення зобовязання, забезпеченого заставою. Згідно до частини 1 статті 575 Цивільного кодексу України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до статті 577 Цивільного кодексу України, якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Статтею 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно вимог статті 220 Цивільного кодексу України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Таким чином, позивач не мала наміру відчужувати своє майно, а договір дарування квартири з сестрою [PERSON] [PERSON] уклала, як гарантію повернення нею боргу. Відповідно, [PERSON] не мала права відчужувати за договором купівлі продажу квартиру [ADDRESS] [PERSON] Згідно з Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року №5 вирішуючи спори щодо відповідальності добросовісного та недобросовісного набувача після витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні враховувати таке: недобросовісний набувач зобов'язаний повернути або відшкодувати власнику всі доходи, які він одержав або міг одержати за весь час володіння майном. Добросовісний набувач повинен відшкодувати такі доходи лише з моменту, коли він дізнався про незаконність володіння майном, наприклад, з моменту, коли йому вручено повістку до суду у справі за позовом власника про витребування майна (частини перша та друга статгі 390 ЦК); добросовісний набувач (володілець) може залишити за собою здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені без завдання майну шкоди. Під поліпшенням слід розуміти такі витрати на майно, які, з одного боку, не зумовлені необхідністю його збереження, але, з іншого, мають обґрунтований характер, оскільки поліпшують експлуатаційні властивості майна. Під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно зі статтею 388 ЦК має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред'явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна. Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження. Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна. У звязку з тим, що [PERSON]В та [PERSON] разом проживали, вели спільне господарство, [PERSON] було достеменно відомо про наявність боргових зобовязань між [PERSON] та [PERSON] та про всі подробиці щодо укладання договору дарування і фактичну правову природу цього правочину. Таким чином, будучи обізнаною в тому, що договір дарування купованої квартири мав за мету забезпечити виконання боргового зобовязання [PERSON] перед [PERSON]С, [PERSON] не можна вважати добросовісним набувачем спірної квартири. Відповідно до пункту 10 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року - реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до частини 5 статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] [PERSON], а також у своїй заяві відповідач [PERSON] просили про застосування строків позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта\~статті 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України). Так, дійсно позивач [PERSON] зверталася до Дзержинського районного суду м. Харкова за захистом свої прав з позовною заявою до [PERSON], третя особа: [PERSON], приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання договору дарування недійсним 14.08.2014 року, проте із позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа: [PERSON], про визнання договору дарування удаваним правочином, визнання недійсним договору купівлі-продажу позивач звернулася 21.03.2016 року, тобто загальний строк позовної давності - три роки, встановлений законом, не сплив, а тому вимога відповідача та представника відповідача про його застосування, задоволенню не підлягає. Відповідно до вимог частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на\~ користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа: [PERSON], про визнання договору дарування удаваним правочином, визнання недійсним договору купівлі-продажу підлягає задоволенню у повному обсязі.\~

Outcome: approved