Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-09 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: визначити розмір часток співвласників [PERSON] та [PERSON] у праві спільної власності на квартиру [ADDRESS] рівними, по ? частки за кожною із співвласників; визнати за нею право власності на ? частку квартири [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на ? частку квартири [ADDRESS]. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона та її донька, [PERSON], є співвласниками квартири [ADDRESS]. Вищезазначена квартира, яка в цілому складається: з коридору площею 5,6 кв. м., кімнати жилою площею 10,4 кв. м., кімнати жилою площею 17,1 кв. м., кухні площею 5,9 кв. м., ванної кімнати площею 2,2 кв. м., вбиральні площею 1,1 кв. м., кладової площею 1,1 кв. м., жилою площею 27,5 кв. м., використовується ними за призначенням спільно з першого дня заселення. В правовстановлюючих документах на зазначену квартиру не визначений розмір часток, що належать їм, як співвласникам на праві власності (частки не виражені арифметично у вигляді простого правильного дробу), в зв'язку з чим між нею, та її донькою виник спір щодо розміру належних ним часток у квартирі [ADDRESS]. За таких обставин, з урахуванням невизначеності правовідносин власності щодо квартири [ADDRESS], наявності спору про право власності, існує необхідність в судовому порядку визначити розмір часток співвласників цієї квартири та визнати за ними право власності у рівних частках. Представник позивача в судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву, в якій просила справу розглянути у її відсутність та відсутність позивача, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву про визнання позову, в подальшому представником відповідача було подано заяву, в якій останній просив суд розглядати справу у його відсутність та відсутність відповідача, позов визнають повністю. Суд, вивчивши доводи поданих сторонами заяв, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 27 жовтня 1993 року [PERSON] звернулася до органу приватизації із заявою, в якій просила оформити передачу в приватну спільну сумісну власність квартиру [ADDRESS] (а.с. 66). Відповідно до довідки форми - 4 про склад сім'ї наймача ізольованої квартири (одноквартирного будинку) та займані ними приміщення, у квартирі за адресою: [ADDRESS] мешкають і мають право на житло [PERSON] та [PERSON] (а.с.67). В подальшому на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» [PERSON] та [PERSON] набули право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 15 листопада1993 року (а.с.55 об. - 56). Згідно технічного паспорту на квартиру [ADDRESS], вказана квартира розташована на 4 поверсі 9-поверхового будинку та складається з 2 кімнат жилою площею 27,5 кв.м., у тому числі 1-а кімната - 10,4 кв.м., 2-а кімната - 17,1 кв.м., кухні площею - 5,9 кв.м., ванної кімнати - 2,2 кв.м., вбиральні (поєднаної) - 1,1 кв.м., коридору - 5,6 кв.м., кладової - 1,1 кв.м. лоджією - 1,7 кв.м.. Загальна площа квартири - 45,1 кв.м. (а.с.13-14). Згідно ч. 1 ст. 86 ЦК УРСР, право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Відповідно до ст. 112 ЦК УРСР, 1963 р. (що діяв на момент виникнення вказаних вище правовідносин), майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Таким чином, з урахуванням ст. 122 ЦК УРСР 1963 р. розмір часток при спільній сумісній власності не визначається, розмір часток є рівними. Статтею 4 Закону України «Про власність» передбачено, що власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Він може використовувати майно для здійснення господарської та іншої не забороненої законом діяльності, зокрема передавати його безоплатно або за плату у володіння і користування, а також у довірчу власність іншим особам. Як встановлено судом, порядок реєстрації права власності на відповідний житловий будинок встановлювався Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР В.Романовим 31 січня 1966 року, відповідно до п. 22 Розділу IV якої встановлено, що на підставі правовстановлюючих документів, перелічених в додатку N 1, бюро технічної інвентаризації складає письмовий висновок, в якому зазначається:а) адреса будинку (домоволодіння), площа земельної ділянки і кількість основних будівель; б) дані про власників з зазначенням відносно громадян прізвища, ім'я та по батькові, а для установ, підприємств і організацій - повного їх найменування;в) детальний перелік поданих документів, що встановлюють право теперішніх власників; г) вид власності (державна, кооперативна, громадська, особиста); д) участь кожного із співвласників у спільній власності відповідно до належної йому частки (1/4, 1/2, 1/3 і т. д.). Відповідно до довідки-характеристики № 6722, виданої Київським міським бюро технічної інвентаризації, житловий будинок [ADDRESS] зареєстрований в бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі під реєстровим номером № 5080, а квартира [INFO] в даному будинку належить [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого держадміністрацією Харківського району м. Києва 15 листопада 1993 року (а.с. 56 об. -57). 08 жовтня 1992 року між [PERSON]та [PERSON] було укладено договір, відповідно до якого [PERSON] продав, а [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] (а.с.58). Згідно довідки - характеристики, виданої 12 грудня 1994 року Київським міським бюро технічної інвентаризації, квартира [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] (а.с.59). Крім того, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 10 жовтня 1994 року, виданого Відділом приватизації Залізничної районної державної адміністрації, квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] (а.с. 60 об. - 61). В подальшому, 28 грудня 1994 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір міни квартир, згідно якого [PERSON] міняє належну їй квартиру [ADDRESS] на частину квартири належної [PERSON], яка знаходиться в [ADDRESS] (а.с.53). 28 грудня 1994 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено також договір міни квартири, відповідно до якого [PERSON] міняє належну їй квартиру [ADDRESS] на частину квартири, належної [PERSON] та яка знаходиться в [ADDRESS] (а.с.54). Відповідно до ст. 241 ЦК УРСР, 1963 р., за договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше. Кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує. Статтею 242 ЦК УРСР 1963 р. передбачено, що до договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає з змісту відносин сторін. Згідно ст. 128 ЦК УРСР 1963 р., право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Аналогічне положення міститься в ст. 334 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, за договорами міни квартира [ADDRESS] перейшла у власність позивача та відповідача. В подальшому, позивач та відповідач звернулися до Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна із відповідними заявами про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] Відповідно до листів-відповідей Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 23 серпня 2012 року № № 31453 (и-2012), 31462 (И-2012), [PERSON] та [PERSON] було відмовлено у проведенні державної реєстрації права власності на спірну квартиру, оскільки у договорах міни не вказано яка саме частина квартири відчужується на користь [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 355 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно ч. 2 ст. 370 Цивільного кодексу України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Аналізуючи вищевикладене, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що набута позивачем та відповідачем квартира [ADDRESS] за договорами міни від 28 грудня 1994 року, що належала [PERSON], [PERSON] на праві спільної сумісної власності, перейшла у власність [PERSON] та [PERSON] в рівних частках на праві спільної сумісної власності. Таким чином, з огляду на викладене, суд вбачає за можливе визначити розмір часток позивача та відповідача як співвласників на квартиру [ADDRESS] у рівних частинах по ? за кожним із співвласників. Як роз'яснено в п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 20, квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. При здійснення своїх прав особа зобов'язана утриматись від дій, які могли б порушувати права інших осіб. (частина 2 статті 13 Цивільного кодексу України). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (стаття 15 Цивільного кодексу України). Згідно зі ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України, відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Відповідно до ч. 4 ст.174 Цивільного процесуального кодексу України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З огляду на те, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності позивачу та відповідачу в рівних частинах, враховуючи можливість виділу часток у вказаній квартирі, а також повне визнання відповідачем позову, суд вважає за можливе визнати за позивачем право власності на ? частку вказаної квартири, за відповідачем - на ? частку квартири. Враховуючи наведене та

Outcome: approved