Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить визнати його таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Позов обґрунтовує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування квартири, посвідченим 27 жовтня 2005 року Оніщенко А.А., державним нотаріусом Онуфріївської державної нотаріальної контори. 26.07.2005 року між сторонами був зареєстрований шлюб, і з 2005 року відповідач зареєстрований за вказаною адресою, але вже 12 років він не проживає в належній їй квартирі, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, і його особистих речей там нема. Реєстрація місця проживання відповідача у належній їй квартирі істотно звужує обсяг її прав по відношенню до її власності, заважаючи їй в реалізації прав на оформлення субсидії та/або відчуження квартири на користь третіх осіб. Водночас відповідач не має ніяких майнових прав на належне їй майно, протягом тривалого часу не проживає у спірній квартирі, не використовує її для зберігання речей, що дає підстави для усунення їй перешкод у користуванні житлом шляхом визнання його таким, що втратив право користування ним. Позивач в судове засідання не з`явилася, про час, місце і дату судового засідання повідомлена належним чином, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, проти заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Враховуючи викладене, суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст. 9 ЖК України). Відповідно до ст.ст.150, 155 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру (будинок), мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 71 Житлового кодексу, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Таким чином, судом встановлено, що відповідач не є власником зазначеного будинку, є членом сім`ї позивачки, зареєстрованої за вказаною адресою, але протягом останніх 12 років не проживає за адресою реєстрації. Згідно з ст. 72 Житлового кодексу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. За наведених обставин, відповідач на підставі ч. 1 ст. 71, ст. 72 Житлового кодексу, як такий, що був відсутній за місцем реєстрації понад встановлені строки, підлягає визнанню таким, що втратив право користування жилим приміщенням, в судовому порядку. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування квартири, посвідченим 27 жовтня 2005 року Оніщенко А.А., державним нотаріусом Онуфріївської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 3115. З довідки Онуфріївської селищної ради Онуфріївського району Кіровоградської області № 359 від 20.03.2019 року вбачається, що [PERSON] , 1967 року народження зареєстрований але не проживає за адресою: [ADDRESS] Особа має право на захист порушеного права у спосіб визначений законом або договором. Способи захисту цивільних прав та інтересів судом встановлені ч. 2 ст. 16 ЦК України. Отже, судом встановлено, що відповідач [PERSON] , без поважних причин не проживає в квартирі [ADDRESS] , можливість збереження жилого приміщення за відповідачем судом не встановлено, тому суд вважає, що реєстрація відповідача в будинку за вищевказаною адресою фактично перешкоджає позивачу в реалізації її прав власника жилого приміщення, яке підлягає відновленню шляхом визнання відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням. На підставі викладеного,

Outcome: approved