Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 23 липня 2012 року близько 17.30 по вул. Першотравнева, 60 в м. Новомиргород відповідачі [PERSON] і [PERSON] в присутності близьких родичів і сусідів умисно спричинили їй тілесні ушкодження. Позивач зазначила, що за даним фактом було розпочато кримінальне провадження № 12012120220000110, яке внесене до ЄРДР 31.12.2012 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 125 КК України, за яким позивач була визнана потерпілою. 31 липня 2015 р ухвалою Новомиргородського районного суду Кіровоградської області відповідачів [PERSON] і [PERSON] було звільнено від кримінальної відповідальності за частиною 2 статті 125 КК України у звязку із закінченням строків давності. Позивач стверджує, що відповідачі заподіяли їй матеріальну і моральну шкоду і вимагає стягнути солідарно 5500 гривень матеріальної шкоди, яка полягає у витратах на стаціонарне лікування на протязі 22 днів з 23 липня по 13 серпня 2012 років в РТМО « Новомиргородське», а потім в Кіровоградській обласній лікарні, та 10000 гривень у відшкодування моральної шкоди, яка полягає у фізичному болю у фізичному болю та стражданнях, яких вона зазнала у зв'язку з ушкодженням здоров'я, порушення нормальних життєвих звязків та неспроможності неспроможність продовження активного способу життя, позбавлення можливості приділяти увагу дитині та чоловікові. 23 листопада 2017 року позивач збільшила розмір позовних вимог на 5000 гривень витрат на правову допомогу. У судовому засіданні позивач підтримала предявлений позов, посилаючись на вищевикладені обставини і пояснила, що після нанесення їй тілесних ушкоджень, вона перебувала на стаціонарному лікуванні, що підтверджується історією хвороби, листками непрацездатності і чеками з аптеки. В матеріалах кримінальної справи містяться всі показання свідків, які підтверджували факт нанесення тілесних ушкоджень. Представник відповідачів позов не визнала, посилаючись на його недоведеність. Відповідач [PERSON] позов не визнала, посилаючись на те, що ні вона, ні відповідач [PERSON] не застосовували до позивача фізичної сили. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та матеріали кримінального провадження, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до частини 1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Судом встановлено, що 31 липня 2015 року ухвалою Новомиргородського районного суду Кіровоградської області, яка набрала законної сили, відповідачів [PERSON] і [PERSON] звільненні від кримінальної відповідальності за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 125 КК України, у звязку із закінченням строків давності, закрито кримінальне провадження, яке було внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 12012120220000110 від 31.12.2012 року (а.с. 190-191 том 3, справа № 395/1655/13-к). Відповідно до обвинувального акту в кримінальному провадженні № 12012120220000110 від 31.12.2012 року [PERSON]. Л.М. і [PERSON] обвинувачено в тому, що 23 липня 2012 року близько 17 години по вул. Першотравнева, 60 в м. Новомиргород відповідачі прийшли в домоволодіння позивача [PERSON] і затіяли сварку, звинувачуючи позивача в тому, що вона, працюючи в РТМО «Новомиргородське», причетна до смерті [PERSON], який помер у реанімаційному відділенні. Відповідачі наблизились до позивача та умисно почергово нанести їй не менше двох ударів в область голови та не менше двох ударів в область задньої поверхні шиї та верхніх кінцівок, спричинивши позивачеві тілесні ушкодження у вигляді внутрішньочерепної травми у формі забою головного мозку 1 ступеню, гематоми тімяно-потиличної ділянки голови і гематоми ділянки лівого ока, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоровя (а.с. 1-3 том 1, справа № 395/1655/13-к). Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, винність відповідачів [PERSON] і [PERSON] в скоєнні умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров'я потерпілої [PERSON] підтверджується письмовою заявою потерпілої про притягнення відповідачів до кримінальної відповідальності з посиланням на те, що дані особи 23 липня 2012 року близько 17.30 на території домоволодіння потерпілої затіяли словесну сварку, а потім почали наносити потерпілій удари (а.с. 25 том 2, справа № 395/1655/13-к); протоколом проведення слідчого експерименту, відповідно якому потерпіла [PERSON] розповіла і показала обставини нанесення їх побоїв [PERSON] і [PERSON] (а.с. 58-63 том 2, справа № 395/1655/13-к); висновком судово-медичної експертизи, відповідно якому на тілі [PERSON] виявлені тілесні ушкодження у вигляді внутрішньочерепної травми у формі забою головного мозку 1 ступеню, гематоми тімяно-потиличної ділянки голови і гематоми ділянки лівого ока, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоровя; можливість виникнення комплексу зазначених тілесних ушкоджень при обставинах, вказаних в протоколі проведення слідчого експерименту за участю потерпілої [PERSON] від 03.07.2013 року не виключається (а.с. 69-72 том 2, справа № 395/1655/13-к). 31 липня 2015 року від імені обвинувачених [PERSON] і [PERSON] надійшло клопотання про закриття кримінального провадження на підставі пункту 2 частини 1 статті 49 КК України і пункту 1 частини 2 статті 284 КПК України у звязку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності (а.с. 187, том 3, справа № 395/1655/13-к). Тобто, відповідачі не заперечували саму подію кримінального правопорушення чи відсутність в їх діях складу злочину, а просили закрити справу з нереабілітуючих підстав. Пунктом 1 постанови пленуму Верховного Суду України №12 від 20.02.2004 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює закриття кримінальних справ» визначено, що звільнення від кримінальної відповідальності - це відмова держави (її компетентних органів) від засудження особи, яка вчинила злочин, та застосування до неї кримінально-правових засобів примусового характеру. Водночас звільнення від кримінальної відповідальності не є виправданням особи. Звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі застосування строків давності не може свідчити про невчинення особою злочину, звинуваченою у ньому. З огляду на це особа, яка вважає себе невинуватою у вчиненні злочину або вина якої у вчиненні злочину не доведена, вправі вимагати не застосування строків давності, а постановлення виправдувального вироку або постановлення ухвали про відсутність події та складу злочину в діях такої особи. Лише такі процесуальні рішення носять реабілітуючий характер та звільняють особу від усіх звинувачень у вчиненні протиправного карного діяння. Тому, у цьому випадку слід застосувати положення частини 6 статті 82 ЦПК України, відповідно якої вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обовязковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Тому, суд вважає доведеним, що 23 липня 2012 року близько 17 години по вул. Першотравнева, 60 в м. Новомиргород відповідачі [PERSON] і [PERSON] прийшли в домоволодіння позивача [PERSON] і затіяли сварку, звинувачуючи позивача в тому, що вона, працюючи в РТМО «Новомиргородське», причетна до смерті [PERSON], який помер у реанімаційному відділенні. Відповідачі наблизились до позивача та умисно почергово нанести їй не менше двох ударів в область голови та не менше двох ударів в область задньої поверхні шиї та верхніх кінцівок, спричинивши позивачеві тілесні ушкодження у вигляді внутрішньочерепної травми у формі забою головного мозку 1 ступеню, гематоми тімяно-потиличної ділянки голови і гематоми ділянки лівого ока, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоровя. Суд вважає неправдивими показання відповідача [PERSON] у судовому засіданні про те, що ні вона, ні відповідач [PERSON] не наносили побої позивачеві [PERSON], оскільки ці показання спростовуються належними і допустимими доказами, які зібрані в кримінальному провадженні, та клопотанням відповідачі про закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав. Внаслідок неправомірних дій відповідачів позивач [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні в період з 23.07.2012 року по 02.08.2012 року в травматологічному відділенні РТМО «Новомиргородське», та з 01.08.2012 року по 13.08.2012 року в Кіровоградській обласній лікарні і несла матеріальні витрати, повязані з лікуванням, що підтверджується епікризом за № 15167, листками лікарських призначень під час лікування, чеками аптек, довідкою лікувального закладу за вихідним № 1219-11 від 15.10.2015 року, довідкою Кіровоградської обласної лікарні за вихідним № 7299/15 від 20.10.2015 року. Твердження відповідача [PERSON] і представника відповідача про те, що [PERSON] проходила курс лікування в Кіровоградській обласній лікарні з приводу хронічних захворювань, які не повязані з отриманими тілесними ушкодженнями та придбавала ліки, суд вважає помилковими, оскільки це твердження спростовується відомостями, які зазначені в епікризі № 15167, де основним діагнозом захворювання зазначена закрита черепно-мозкова травма 23.07.2012 року (а.с. 3-6 том 1, справа № 395/1110/15-ц). Визначаючи розмір відшкодування матеріальної шкоди, суд враховує наступні обставини. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частини 1 статті 76 ЦПК України). Статтями 77 80 ЦПК України регламентована належність, допустимість, достовірність і достатність доказів. Як вбачається з позовної заяви, позивач [PERSON] вимагає солідарного стягнення з відповідачів завданої матеріальної шкоди на суму 5500 гривень. Між тим, дослідження матеріалів кримінального провадження вказує на те, що чеки на придбання ліків містять інформацію про суми купівлі товарів медичного призначення вартістю 2492 гривні 29 копійок. Інша частина чеків перебуває у стані, в якому неможливо причитати дані продавця, назви товару, суму покупки та дати проведення платежу (а.с. 26 29 том 1, справа № 395/1655/13-к). Тому, відповідно до положень частини 1 статті 1166 ЦК України, статей 77 81 ЦПК України з відповідачів [PERSON] і [PERSON] у солідарному порядку слід стягнути на користь позивача [PERSON] кошти в сумі 2492 гривні 29 копійок. Вирішуючи позов в частині відшкодування моральної шкоди, суд враховує наступні обставини. Відповідно до частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що позивачеві [PERSON] неправомірними діями відповідачів [PERSON] і [PERSON] завдана моральна шкоду вигляді фізичного болю та страждань, які позивач зазнала у зв'язку з ушкодженням здоров'я, що підтверджується матеріалами кримінального провадження. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, враховує характер та обсяг фізичних та душевних страждань, яких зазнала позивач у звязку з умисними легкими тілесними ушкодженнями, що спричинили короткочасний розлад здоровя. Тому, визначає розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 2000 гривень. Розмір відшкодування в 10000 гривень, який визначено, позивачем, не відповідає обставинам справи та вимогам розумності і справедливості. Відповідачі направили до суду письмову заяву про застосування наслідків пропущення строків позовної даності, оскільки з моменту порушення прав пройшло більше ніж три роки. Між тим, твердження відповідачів є помилковим, оскільки відповідно до частини 2 статті 265 ЦК України, якщо суд залишив без розгляду позов, предявлений у кримінальному провадженні, час від дня предявлення позову до набранням законної сили судовим рішенням, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності. Як вбачається з матеріалів кримінального провадження позов було подано 05 листопада 2013 року (а.с. 107 том 2, справа № 395/1655/13-к). Ухвала суду від 31 липня 2015 року набрала законної сили 07 серпня 2015 року. Таким чином, до позовної давності не зараховується строк з 05 листопада 2013 року по 07 серпня 2015 року. Відповідно до частин 1 і 2 статті 137 ЦПК України витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Порядок розподілу судових витрат визначено статтею 141 ЦПК України. Так, відповідно до частин 1 і 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем документально підтверджені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000 гривень (а.с. 200, том 2), а відповідачем в сумі 4250 гривень (а.с. 172 том 2). Позивачем належним і допустимими доказами доведено предявлений позов на 50%, тому, в порядку розподілу судових витрат на користь позивача слід стягнути 2500 гривень витрат на професійну правничу допомогу, а на користь відповідача [PERSON] 2125 гривень. Крім того, з відповідачів на користь держави слід стягнути по 243 гривень 60 копійок відповідно до положень Закону України «Про судовий збір».

Outcome: partial