Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON], за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Першої вінницької державної нотаріальної контори про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що [INFO] у м. Вінниці у віці 73 роки помер батько позивача [PERSON], про що 26.05.2014 року Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області складено відповідний актовий запис №1450. Після його смерті відкрилась спадщина на спадкове майно, яке складається з 1/2 частки квартири [ADDRESS], яка належала померлому на підставі свідоцтва про право власності на житло серії [NUMBER], виданого виконкомом Вінницької міської ради 30.12.2004 року. Спадкоємцями за законом першої черги є сторони по справі: позивач - донька померлого та відповідач - дружина померлого. Позивач в передбачений законом шестимісячний строк звернулась до Першої вінницької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька. Однак, постановою державного нотаріуса Першої вінницької державної нотаріальної контори Дишкант М.В. від 26.09.2018 року №4062/02-31 позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки в свідоцтві про народження позивача та свідоцтві про смерть померлого батька існують розбіжності в прізвищах спадкодавця та спадкоємиці, а саме «[PERSON]» та «[PERSON]», а відтак нотаріальна контора не може видати свідоцтво про право на спадщину за законом, оскільки родинні відносини між останніми не підтверджені, а відтак відсутні підстави для спадкування. А тому, вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, в якому просила встановити факт, що [PERSON], який помер [INFO] у м. Вінниці, був рідним батьком позивача; визнати за позивачем право власності на 1/4 частки квартири [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO] у м. Вінниці. Позивач [PERSON] до судового засідання не з'явилась, однак від останньої надійшла письмова заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить суд останні задовольнити. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явилась, однак від останньої надійшла письмова заява про розгляд справи за її відсутності. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Першої вінницької державної нотаріальної контори до судового засідання не з'явився, однак від останнього надійшла письмова заява про розгляд справи за його відсутності, покладається на розсуд суду при вирішенні даного спору. Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що [INFO] у м. Вінниці у віці 73 роки помер батько позивача [PERSON], про що 26.05.2014 року Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області складено відповідний актовий запис №1450, згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого повторно Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області 05.06.2018 року (а.с.22). Статтею 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). А тому, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на спадкове майно, яке складається з 1/2 частки квартири [ADDRESS], яка належала померлому на підставі свідоцтва про право власності на житло серії [NUMBER], виданого виконкомом Вінницької міської ради 30.12.2004 року (а.с.23). Державна реєстрація права власності на вказану частку за спадкодавцем зареєстрована КП «ВМБТІ» 09.02.2005 року за №867/69199 в книзі №650 (а.с.23 зворот). Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти. Згідно ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст.1261 ЦК України). Як вбачається з матеріалів спадкової справи Першої вінницької державної нотаріальної контори №370/2014 р. до майна померлого [INFO] [PERSON] спадкоємцями за законом першої черги є сторони по справі: позивач - донька померлого та відповідач - дружина померлого (а.с.75-94). Позивач в передбачений законом шестимісячний строк звернулась до Першої вінницької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька від 04.06.2014 року (а.с.77). Однак, постановою державного нотаріуса Першої вінницької державної нотаріальної контори Дишкант М.В. від 26.09.2018 року №4062/02-31 позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки в свідоцтві про народження позивача та свідоцтві про смерть померлого батька існують розбіжності в прізвищах спадкодавця та спадкоємиці, а саме «[PERSON]» та «[PERSON]», а відтак нотаріальна контора не може видати свідоцтво про право на спадщину за законом, оскільки родинні відносини між останніми не підтверджені, а відтак відсутні підстави для спадкування (а.с.28). Так, як вбачається з матеріалів справи позивач [PERSON] народилась [INFO] у м. Ульянівськ Російської Федерації. Її батьками в свідоцтві про народження зазначені: батько [PERSON] та мати [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження позивача серії [NUMBER], виданим повторно Управлінням ЗАГС адміністрації м. Ульянівськ Ульянівської області Російської Федерації 16.05.2012 року (а.с.15). У зв'язку з укладенням 09.02.1991 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Чугуєву Чугуївського міськрайонного управління юстиції Харківської області шлюбу з [PERSON], актовий запис №41, позивачем було змінено прізвище «[PERSON]» на «[PERSON]», що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00010760289 від 12.07.2012 року (а.с.17). 27.02.2007 року шлюб між позивачем та [PERSON] було розірвано, після розірвання шлюбу прізвище позивача залишилось «[PERSON]», згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданого відділом ЗАГС адміністрації Засвияжського району м. Ульянівська Ульянівської області Російської Федерації 27.02.2007 року (а.с.18). 07.03.2007 року позивач уклала шлюб з [PERSON], у зв'язку з чим змінила прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]», згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER], виданого відділом ЗАГС адміністрації Засвияжського району м. Ульянівська Ульянівської області Російської Федерації 07.03.2007 року (а.с.19). 04.05.2011 року шлюб між позивачем та [PERSON] було розірвано, після розірвання шлюбу прізвище позивача залишилось «[PERSON]», згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданого Управлінням ЗАГС адміністрації міста Нижньовартовська Ханти-Мансійського автономного округу - Югри (Тюменської області) 15.03.2012 року (а.с.20). Як вбачається з Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя №00020299374, 03.03.1976 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, про що вчинено актовий запис №295 (а.с.21). Проте, як вбачається з матеріалів справи у свідоцтві про право власності на житло та свідоцтві про смерть прізвище батька позивача значиться як «[PERSON]». В підготовчому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] суду показали, що дійсно позивач являється рідною донькою [PERSON], який помер [INFO] у м. Вінниці, а свідок [PERSON] доводиться тіткою позивачу та рідною сестрою померлого батька позивача. З урахуванням наведеного, у суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Дані про їх заінтересованість у результаті розгляду справи відсутні, їх показання об'єктивно підтверджуються іншими доказами по справі. Окрім того, суд звертає увагу, що наявність розбіжностей в дошлюбному прізвищі позивача та прізвищі померлого батька позивача є слідством відхилення від правил міжмовного перетворення і зумовлені впливом російської орфоепії в ситуації контактного українсько-російського білінгвізму, що позбавляє позивача оформити в установленому законом порядку свої спадкові права. Згідно п.1 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що факт родинних відносин знайшов своє підтвердження у судовому засіданні, встановлення факту обумовлено оформленням спадкових прав позивача після смерті її батька, іншого порядку встановити даний факт чинним законодавством не передбачено, іншої можливості внести виправлення у відповідні документи, що засвідчують факт родинних відносин у позивача не має, а тому суд вважає, що даний факт підлягає встановленню, а відтак позов в цій частині підлягає задоволенню. Що ж стосується позовних вимог позивача в частині визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, то суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову в цій частині з наступних міркувань. Згідно п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають, оскільки суд не може розглядати у позовному провадженні безспірні справи. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Так, дійсно, єдиною правовою підставою для набуття права власності на спадкове нерухоме майно є видача нотаріусом свідоцтва про право на спадщину за законом. Суд не може підміняти собою нотаріуса, який уповноважений посвідчувати право власності в порядку спадкування. Суд має право визнавати право спадкоємця на спадщину лише за наявності спору щодо спадкового майна. Згідно постанови державного нотаріуса Першої вінницької державної нотаріальної контори Дишкант М.В. від 26.09.2018 року №4062/02-31 позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки в свідоцтві про народження позивача та свідоцтві про смерть померлого батька існують розбіжності в прізвищах спадкодавця та спадкоємиці, а саме «[PERSON]» та «[PERSON]», а відтак нотаріальна контора не може видати свідоцтво про право на спадщину за законом, оскільки родинні відносини між останніми не підтверджені, а відтак відсутні підстави для спадкування (а.с.28). В судовому засіданні встановлений факт родинних відносин спадкодавця та спадкоємиці, що знайшло своє відображення у даному рішенні суду, спору щодо спадкового майна у сторін по справі не має, а тому за вказаних обставин позивач не позбавлена права на звернення у встановленому законом порядку до нотаріуса із заявою про отримання відповідного свідоцтва про право на спадщину за законом, а тому в задоволенні позову в частині визнання права власності на спадкове майно слід відмовити. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє часткове підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають до часткового задоволення. Також, варто зазначити, що в матеріалах справи міститься заява від представника позивача за довіреністю [PERSON] від 26.12.2018 року про повернення судового збору у розмірі 2 368,50 грн. - за вимогу майнового характеру та 358,40 грн. - за вимогу немайнового характеру. Частиною 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» визначено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: 1) зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом; 2) повернення заяви або скарги; 3) відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі; 4) залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв'язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням); 5) закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях. Згідно ч.4 ст.177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановленому порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону. Згідно ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб в Україні станом на 01.01.2018 року становив 1 762 грн. Згідно ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної частини, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайного характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайного характеру. Згідно п.п.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно п.п.2 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 704,80 грн. Позивач в особі свого представника звернулась до суду із двома вимогами: немайнового характеру (встановлення факту родинних відносин) та вимогою майнового характеру (визнання права власності на спадкове майно). Позивачем в особі її представника сплачено судовий збір за вимогу немайнового характеру у повному обсязі у розмірі 704,80 грн., згідно квитанції від 19.11.2018 року на суму 352,40 грн. (а.с.1) та квитанції від 12.11.2018 року на суму 352,40 грн. (а.с.5). А тому, підстав для повернення судового збору у розмірі 352,40 грн. та 6,00 грн. комісії, а всього 358,40 грн. суд не вбачає, оскільки позовну вимогу про встановлення факту родинних відносин не можна розцінювати, як заяву про встановлення факту родинних відносин в окремому провадженні, як про те зазначав представник позивача у своїй заяві, оскільки позивач звернулась до суду саме із позовною заявою, а не заявою. Також, суд не вбачає підстав для повернення судового збору за вимогу майнового характеру у розмірі 2 368,50 грн., так як ні позивачем, ні її представником не було зменшено позовні вимоги, а відмова в задоволенні позовних вимог не є підставою для повернення судового збору. Разом з тим, при зверненні до суду із позовною заявою позивачем в особі її представника за вимогу майнового характеру було сплачено судовий збір у більшому розмірі, ніж необхідно. Так, виходячи із ціни позову 157 900,00 грн. позивачу необхідно було сплатити судовий збір у розмірі 1 579,00 грн., в той час як сплачено 2 368,50 грн. А відтак, суд вважає за необхідне повернути [PERSON] надмірно сплачений судовий збір у розмірі 789,50 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial