Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом до [PERSON], третя особа: ПАТ «Фідобанк» про поділ спільного майна подружжя, визнання за нею права власності на ? частку квартири, вказавши, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем з 01.02.2003 року. В період шлюбу вони проживали в квартирі [ADDRESS], ? якої належала їй на праві власності в порядку спадкування за законом після смерті батьків. В 2002р. вона разом зі своєю сестрою, співвласницею зазначеної квартири, продала її батьку чоловіка - [PERSON] та зі своїм чоловіком - відповідачем по справі продовжували проживати в цій квартирі, оскільки батько відповідача не віддавав їй частину грошових коштів за належну їй частину квартири, однак підтвердити це вона не може. В2008 р. вони вирішили розширити житлову площу, продати зазначену квартиру та купити іншу. Батько чоловіка погодився продати зазначену квартиру та передати їм грошові кошти для придбання іншої квартири. 13.06.08р. батько продав квартиру по вул. Зерновій, в якій вони мешкали приблизно за 65000 доларів США та в цей же день купили на ім`я відповідача квартиру [ADDRESS] за 75000 доларів США, додатково отримавши кредит в банку в сумі 20000 доларів США. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2015 року шлюб між ними був розірваний. Після розлучення, постало питання розділу спільно нажитого майна, а саме квартири яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Для придбання цієї квартири, між [PERSON], та Акціонерним банком «Факторіал банк» (правонаступник ПАТ «ФІДОБАНК»), був укладений Договір кредиту № 545-в/37 від 13 червня 2008 року на суму 20000 доларів. 13 червня 2008 року для забезпечення Договору кредиту, між [PERSON] та банком, було укладено Іпотечний договір № 545-в/37/01, за яким, предметом іпотеки виступала придбана квартира, за адресою: [ADDRESS]. Того ж дня, вона уклала Договір поруки, за яким, зобов'язалася відповідати за виконання боржником умов, що до сплати суми кредиту, процентів за користування кредитом, комісійних винагород, а також можливих неустойок та інших витрат у розмірі, в строк та на умовах, передбачених Договором Кредиту 545-в/37. Борг за вищевказаним Кредитним Договором був боргом в інтересах сім'ї, який позивачка сплачує до теперішнього часу, не зважаючи на те, що стороною кредитного договору виступив її колишній чоловік. Батько чоловіка ніякого договору дарування на грошові кошти на його ім»я не укладав, не укладав і договору позики. Гроші передавалися їх сім» для придбання зазначеної квартири без будь-яких умов. Таким чином, позивачка вважає, що вона фактично є співвласницею квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], та має право, при розподілі майна на 1/2 (одну другу) частину вищезазначеної квартири, оскільки на час укладення кредитного договору її чоловіком, у неї так само виникли обов'язки щодо зобов'язань за кредитом, оскільки отримане майно було використане в інтересах сім'ї. Виходячи з цього, окрім обов'язків за Договором поруки, який вона уклала з Акціонерним банком «Факторіал банк», у неї також залишилися обов'язки, щодо виплат за Договором кредиту. Позивачка вважає, що має право на визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири, яка була придбана нами та зареєстрована на чоловіка, у порядку поділу спільного майна подружжя, оскільки вона придбана під час шлюбу, за грошові кошти, які не належали позивачу особисто, для проживання їх сім»ї. Просить поділити спільне майно та визнати за нею право власності на ? частину зазначеної квартири. У судовому засіданні позивачка та її представник , наполягаючи на фактах, викладених у позовній заяві просила суд задовольнити її вимоги у повному обсязі, з підстав, викладених у позові. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечував та пояснив суду, що відповідно до договору, укладеного 13 червня 2008 року між [PERSON] та ним, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], він придбав у власність спірну квартиру. Пунктом 3 цього договору визначено вартість придбання квартири - 361325 гривень, яку продавець отримала від покупця готівкою до підписання договору. Станом на день укладення договору офіційний курс валюти долара США до гривні становив 485,43 грн. за один долар, таким чином на час придбання квартири її вартість становила в еквіваленті 74439,57 долара США. На покупку цієї квартири пішли грошові кошти його батька в сумі 65000 доларів США за продаж належної йому квартири [ADDRESS], в якій вони раніше мешкали. Зазначені грошові кошти батько передав йому без оформлення договору дарування чи договору позики. Крім того, згідно з договором кредиту №545-в/37 на придбання нерухомого майна, укладеного 13 червня 2008 року між Акціонерним банком «Факторіал-Банк» та [PERSON], він отримав від банку у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності грошові кошти в сумі 20000 (двадцять тисяч доларів США) на строк до 12.06.2026р. За п. 1.2 Кредитного договору кредит надавався [PERSON] для придбання нерухомого майна. Відповідач вважає, що зазначена квартира хоча і придбана в період шлюбу, однак за грошові кошти, які належати йому від батька, а тому не може бути об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. Позивачкою не надано доказів, що кошти, витрачені на придбання квартири, окрім кредитних 20000 доларів США, отриманих ним у банку, були спільно нажиті за час шлюбу. Натомість, відповідач зазначив, що на час придбання спірної квартири, грошових коштів, які було спільно нажиті ними, не було. В позові позивач зазначав, що кошти, отримані його батьком [PERSON] від продажу належної йому квартири, були подаровані йому - [PERSON] Зазначені кошти, отримані від свого батька, у повному обсязі він використав для придбання спірної квартири. При цьому, з двадцяти тисяч доларів США, отриманих за Кредитним договором, він витратив на придбання спірної квартири половину - 10000 доларів США. Інша частка кредитних коштів була витрачена спільно сторонами для проведення ремонту в спірній квартирі. Крім того, зазначена квартира передана в іпотеку банку зі згоди позивача. Представник ПАТ «Фідобанк» у судовому засіданні просив суд відмовити позивачу у позові оскільки за нормами ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, вказано, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У відповідності до вимог ст. 71 Сімейного кодексу України, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою. Враховуючи дані положення законодавства, набуте майно за часу шлюбу можливо визнати спільною сумісною власністю. Відтак, позивачем заявлено вимоги щодо визнання права власності на спірну квартиру, однак за змістом Іпотечного договору іпотекодержателем вказаної квартири є Банк та за умовами цього договору будь-які дії щодо відчуження предмету іпотеки або наступна іпотека, зокрема передавання іпотеки іншим особам, передавання в користування, не можуть бути вчинені без дозволу іпотекодержателя - Банку. Таким чином, сторони зобов'язані дотримуватися положень як всіх договорів, так і Іпотечного договору про те, що дії, направлені на відчуження іпотеки, заміни іпотекодержателя тощо повинні погоджуватися з іпотекодержателем. Представник банку вважає, що у випадку винесення рішення про визнання права власності на ? частину за кожним із подружжя, відбудеться реєстрація права власності, а отже відбудеться фактично заміна власника, тобто щодо нерухомого майна - квартири (у цьому випадку) буде здійснено відповідні дії направлення на зміну існуючого статусу іпотеки. При переоформленні права власності на двох осіб, вважаємо предмет іпотеки суттєво втратить свою ліквідність та ринкову вартість. Також, вирішення питання у подальшому щодо внесення відповідних змін у Іпотечний договір залежить від волевиявлення та узгодженості всіх сторін: Позивача, Відповідача, Банку. Такої узгодженості на сьогодні не має. Тому, за цих обставин Банк як іпотекодержатель, у випадку виникнення боргу за кредитом, несе відповідні ризики щодо реалізації права на звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок задоволення своїх вимог. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов обгрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 57, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини / навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дитиною/ самостійного заробітку, доходу. Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної власності подружжя. Згідно ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини,, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на кошти, які належали їй, йому особисто. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, за якими спірному набутому майну можна надати режим спільного майна, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Судом встановлено, що сторони перебувала у шлюбі з 01.02.2003 року. В період шлюбу вони проживали в квартирі [ADDRESS], ? якої належала позивачу на праві власності в порядку спадкування за законом після смерті батьків. В 2002р. вона разом зі своєю сестрою, співвласницею зазначеної квартири, продала її батьку чоловіка - [PERSON] та зі своїм чоловіком - відповідачем по справі продовжували проживати в цій квартирі, оскільки батько відповідача не віддавав їй частину грошових коштів за належну їй частину квартири, однак підтвердити це вона не може. В 2008 р. вони з відповідачем вирішили розширити житлову площу, продати зазначену квартиру та купити іншу. Батько чоловіка погодився продати зазначену квартиру та передати їм грошові кошти для придбання іншої квартири, в якій вони будуть мешкати своєю родиною. 13.06.08р. батько продав квартиру по вул. Зерновій, в якій вони мешкали приблизно за 65000 доларів США та в цей же день вони купили на ім»я відповідача [ADDRESS] за 75000 доларів СЩА, додатково отримавши кредит в банку в сумі 20000 доларів США. В зазначеній квартирі проживали сторони. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2015 року шлюб між сторонами будо розірваний. Після розлучення, постало питання розділу спільно нажитого майна, а саме квартири яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Для придбання цієї квартири, між [PERSON], та Акціонерним банком «Факторіал банк» (правонаступник ПАТ «ФІДОБАНК»), також був укладений Договір кредиту № 545-в/37 від 13 червня 2008 року на суму 20000 доларів. 13 червня 2008 року для забезпечення Договору кредиту, між [PERSON] та банком, було укладено Іпотечний договір № 545-в/37/01, за яким, предметом іпотеки виступала придбана квартира, за адресою: [ADDRESS]. Того ж дня, позивач уклала Договір поруки, за яким, зобов'язалася відповідати за виконання боржником умов, що до сплати суми кредиту, процентів за користування кредитом, комісійних винагород, а також можливих неустойок та інших витрат у розмірі, в строк та на умовах, передбачених Договором Кредиту 545-в/37. Борг за вищевказаним Кредитним Договором є боргом в інтересах сім'ї, який позивачка сплачує до теперішнього часу, не зважаючи на те, що стороною кредитного договору виступив її колишній чоловік. Батько відповідача ніякого договору дарування на грошові кошти не укладав, не укладав і договору позики, про зо підтвердив в судовому засіданні,пояснивши, що квартира придбалася для проживання сім»ї сина та єдиною умовою було оформлення її на його сина, а тому безпідставні посилання відповідача в позові на те, що квартира придбана за належні особисто йому грошові кошти, які були йому подаровані батьком. Гроші передавалися сторонам для придбання зазначеної квартири без будь-яких умов. Таким чином спірна т квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], є спільним майном подружжя, оскільки на час укладення кредитного договору її чоловіком, у неї так само виникли обов'язки щодо зобов'язань за кредитом, придбане майно було придбане в інтересах сім'ї. Окрім обов'язків за Договором поруки, який вона уклала з Акціонерним банком «Факторіал банк», у неї також залишилися обов'язки, щодо виплат за Договором кредиту. Зазначена квартира придбалася в період перебування сторін в шлюбі ,за грошові кошти, які не належали відповідачу особисто, для проживання їх сім»ї. Таким чином, суд вважає за необхідне поділити спірну квартиру сторін, шляхом визнання за позивачкою права власності на ? її частину. Доводи банку про те, що зазначена квартира є іпотечною та не може бути розділена як спільне майно подружжя, суд вважає безпідставними, оскільки поділ квартири не припиняє укладеного договору іпотеки, на який позивач давала свою згоду та ніяким чином не впливає на обов»язки сторін по кредитному договору, договору поруки.

Outcome: approved