Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, у якому просить суд визнати [PERSON] [INFO], таким що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] та зняти його з реєстраційного обліку в цьому будинку. В обґрунтування позову вказує, що житлове приміщення перебуває у її приватної власності. Відповідач є її колишнім чоловіком. З відповідачем вона розлучилась у 2010 році та після розлучення відповідач в будинку не проживає, але залишається зареєстрованим в її будинку. В свою чергу відповідач, який не проживає за адресою [ADDRESS], втратив право на користування цим житловитм приміщенням, внаслідок його відсутності без поважних причин понад один рік. Оскільки, за вищевказаною адресою відповідач не проживає, в неї виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються за них, чим об'єктивно порушуються її права, тому вона змушена звернутися за захистом до суду.Факт не проживання відповідача в квартирі підтверджуються актами. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позов підтримують, справу просять розглянути без їх участі, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечують. Відповідач повідомлявся в установленому законом порядку про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Судова повістка направлена за зареєстрованим місцем проживання відповідача повернулись до суду за закінченням терміну зберігання. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та і місце судового засідання, та не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважав за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. Дослідивши матеріали справи суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню. Позивач є власником житлового приміщення а саме будинком [ADDRESS] на підставі рішення московського районного суду м. Києва від 20.10.1995 року.(а.с.5). З 16.07.1983 року Позивач перебувала в шлюбі з Відповідачем [PERSON], який був зареєстрований у будинку що належить позивачці на праві власності. 26.11.2010 року шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано рішенням Голосіївського районного суду м. Києва, це рішення набрало законної сили 07.12.2010 року. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів особи може бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 41 Конституції України - кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. Відповідно до ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Згідно ст. 319 ЦК України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Стаття 321 ЦК України гарантує, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідач після розірвання шлюбу з позивачкою у житловому приміщенні а саме будинку [ADDRESS] не проживає, що підтверджується актами на а.с.13,14,15. Отже, відповідач у відповідності до чинного законодавства України втратив право користування цим житловим приміщенням Відповідно до ст.7 Закону України від 11.12.2003 р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як випливає із цієї норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Закон України від 11.12.2003 р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачає, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про позбавлення власника права власності на житлове приміщення або права користування такої особи житловим приміщенням. (Вказані вище правові позиції викладені в Постанові Верховного Суду України №6-57 від 16.01.2012р.). На підставі викладеного,

Outcome: approved