Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів, який у встановленому законом порядку уточнила заявою від 29.04.2015р., просить ухвалити рішення, яким зобов'язати [PERSON], [PERSON] та [PERSON] усунути перешкоди у користуванні її земельною ділянкою шляхом перебудови гаража літ. «Б» за адресою [ADDRESS], а саме демонтувати частину гаража літ. «Б» площею 3,75 м.кв. за адресою [ADDRESS], привівши тим самим земельну ділянку до попереднього стану. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вона є власником земельної ділянки площею 600 кв.м. за адресою [ADDRESS], а також житлового будинку, розташованого за цією адресою. Її земельна ділянка межує із будинковолодінням [ADDRESS], де проживають відповідачі, і у складі якого знаходиться самовільно побудований цегляний гараж літ. «Б». Такий гараж зведений у 1999р. [PERSON], який помер 03.08.2001р., і після його смерті вона та відповідачі успадкували кожен по 1/4 частки будинковолодіння [ADDRESS]. Такий цегляний гараж, а саме його задня частина знаходиться на її земельній ділянці, що створює їй перешкоди у користуванні власністю. Двічі вона зверталась до відповідачів з вимогою добровільно провести перебудову гаражу таким чином, щоб він не займав її земельної ділянки, однак останні проігнорували ці вимоги. Враховуючи те, що в добровільному порядку вирішити спір є неможливо, обов'язок здійснити перебудову згаданого гаражу і приведення її земельної ділянки до попереднього стану просить покласти на відповідачів судовим рішенням, з приводу чого подала згаданий позов. В судовому засіданні представник позивача згідно належної довіреності від 05.12.2013р. [PERSON] позовні вимоги підтримала, дала пояснення аналогічні вищенаведеним та просить позов задовольнити. Сама позивач скерувала до суду заяву, за змістом якої з'явитись до суду вона не має змоги і просить суд завершувати розгляд справи за її позовом. Відповідач [PERSON], а також його представник, який одночасно представляє інтереси інших відповідачів згідно договору про надання адвокатських послуг від 28.11.2014р. - адвокат Салопанов Н.А. в судовому засіданні обґрунтованість позовних вимог заперечили. Задоволення позову фізичної особи про демонтаж можливе виключно у разі доведеності факту створення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном при неможливості усунення цих перешкод в інший спосіб, і оскільки позивачем не використано всіх можливих механізмів щодо впорядкування ситуації з земельною ділянкою, сам позов вважають передчасним і таким, що не може бути задоволений. Крім того, тильна сторона гаражу, яка знаходиться на схилі [ADDRESS] служить підпірною стіною будинковолодіння, і знесення його частини або проведення перебудови в майбутньому може привести до негативних наслідків, зсуву ґрунту та руйнування будинку в цілому. Відтак, з огляду на бездіяльність позивача у вирішенні конфліктної ситуації всіма можливими механізмами та неможливості провести перебудову гаражу, просять встановити земельний сервітут на користь відповідачів щодо земельної ділянки позивача для користування спірним гаражем. Заслухавши пояснення учасників процесу та експерта, дослідивши матеріали справи, матеріали інвентаризаційної справи на будинок [ADDRESS], оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 600 кв.м., за адресою [ADDRESS], що стверджується державним актом на право приватної власності на землю (а.с.23). Як зазначено у цьому акті, цільове призначення земельної ділянки є обслуговування житлового будинку [ADDRESS], який згідно реєстраційного посвідчення від 01.04.1971р. (а.с.18) також належить позивачу на праві приватної власності. Вказаний житловий будинок разом із зазначеною вище земельною ділянкою межує з житловим будинком [ADDRESS]. Відповідно до реєстраційних посвідчень, належним чином завірені копії яких знаходяться в матеріалах інвентаризаційної справи (а.с.15, 16, 17 інвентаризаційної справи), 3/4 частки цього будинку на праві спільної власності належать відповідачам - кожному з них по 1/4 частки. При цьому, згідно витягу про державну реєстрацію прав (а.с.21), оригінал якого також знаходиться в матеріалах інвентаризаційної справи (а.с.30 інвентаризаційної справи), співвласником іншої 1/4 частки цього будинку є позивач. Згідно відмітки в технічному паспорті на житловий будинок [ADDRESS] (а.с.4-8 інвентаризаційної справи), а також листа ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 05.12.2013р. (а.с.17), чого сторони не оспорюють, до вказаного будинку відноситься самовільно збудований гараж літ. «Б», правовий статус якого станом на час розгляду справи не узаконений. У положеннях спеціальної матеріально-правової норми, що міститься в частині першій статті 376 ЦК України, поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості може бути визначений самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. У відповідності до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 23.05.2015р. (а.с.88-93), площа частини цегляного гаража «Б», який розташований в межах землеволодіння позивача на [ADDRESS], враховуючи п. 3.25* ДБН 360-92**, що встановлює норми розміщення будівель та споруд на сусідніх земельних ділянках, складає 3,75 кв.м. За змістом ч. ч. 4, 7 ст. 376 ЦК України, залежно від ознак самочинного будівництва особи, зазначені у цих пунктах, можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об'єкта або проведення перебудови власними силами або за її рахунок; приведення земельної ділянки в попередній стан або відшкодування витрат. У той самий час, частиною другою статті 386 ЦК України закріплений окремий превентивний (попереджувальний) спосіб захисту права власності, який на відміну від інших способів передбачає захист права власності у випадку, коли порушення права ще не відбулося, але є підстави вважати, що воно має статися. Зміст такого захисту полягає в тому, що у передбачених законом випадках з метою попередження порушення права власності застосовуються примусові заходи без покладення на нього юридичної відповідальності. Одночасно, приписами ст. 391 ЦК України передбачений спосіб захисту, якщо суб'єктивне право особи вже зазнало певних обмежень, і володілець такого права не взмозі користуватись та розпоряджатись своєю власністю у повній мірі. Так, за змістом цієї норми, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З урахуванням приписів ч. ч. 4, 7 ст. 376 ЦК України, в поєднанні з положеннями ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України, ВСУ під час розгляду справи № 6-137цс14 сформулював правову позицію від 17.12.2014р., відповідно до якої роз'яснив, що вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Формулювання змісту цієї правової позиції, який визначає її юридичну суть, дає підстави стверджувати, що ВСУ розділяє позивачів у таких спорах на дві категорії. Перша з них, це власники земельної ділянки на якій здійснено самочинне будівництво, а друга - інші особи, відмінні від власника земельної ділянки, однак права яких внаслідок здійснення самочинного будівництва зазнали певних обмежень. З огляду на те, що позивач відповідно до згаданих вище правовстановлюючих документів являється власником земельної ділянки, яку частково займає самочинне будівництво, яке відноситься до будинку відповідачів, і така обставина за логікою ВСУ є самодостатньою підставою для задоволення вимоги про демонтаж, суд не приймає до уваги мотиви заперечення сторони відповідача про необхідність доведення факту порушених прав здійсненим будівництвом. Позивач у справі яка розглядається не є іншою особою, права якої зазнають обмежень внаслідок самочинного будівництва. Вона є власником земельної ділянки, на якій частково розміщений спірний гараж, і закон в такому випадку не потребує доведення існування будь-яких порушень, оскільки саме-по-собі зайняття земельної ділянки позивача вже є достатнім порушенням прав останньої. Аналогічно, не може бути підставою для відмови в позові і позиція відповідачів про необхідність використання позасудових механізмів врегулювання спору відносно земельної ділянки, зокрема щодо встановлення земельного сервітуту. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 100 ЗК України, ч. 1 ст. 402 ЦК України, позасудовим врегулюванням спору щодо встановлення земельного сервітуту є укладення відповідного договору між власником земельної ділянки та особою, яка вимагає його встановлення, і в протилежному випадку, за відсутності добровільного волевиявлення сторін для укладення цього договору, земельний сервітут може бути встановлений судовим рішенням. Судове рішення є результатом вирішення відповідного приватного-правового спору, а сам порядок звернення до суду з такою вимогою врегульовано Главою 2 Розділу ІІІ ЦПК України, і повинен відбуватись у спосіб або пред'явлення позову, або ж пред'явлення зустрічного позову. Оскільки вимога сторони відповідачів про встановлення земельного сервітуту сформульована виключно у формі клопотання, в межах розгляду даної справи вона не може бути вирішена, а відтак, і сам сервітут даним судовим рішенням не може бути встановлений. З огляду на викладене, оскільки судом достовірно встановлено, що самочинне будівництво здійснено на земельній ділянці, власником якої є позивач, суд знаходить позов підставним, та ухвалює рішення про зобов'язання відповідачів провести демонтаж тієї частини гаражу, яка знаходиться на земельній ділянці позивача, привівши тим самим її до попереднього стану. При цьому, зобов'язує провести такий демонтаж саме відповідачів, незалежно від того, що будинок [ADDRESS], до якого відноситься спірний гараж, перебуває у спільній частковій власності і одним із співвласників є позивач. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Правовий режим спільної часткової власності, відповідно до загальних засад цивільного права, повинен враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. Відповідно до ст. 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний, серед іншого, нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. З урахуванням наведених вище норм цивільного законодавства слід прийти до висновку, що під поняттям треті особи, яке наведено у ст. 360 ЦК України, слід розуміти не лише осіб, відмінних від власників житлового будинку, а й самих співвласників, права яких зазнали обмежень внаслідок поведінки інших співвласників спільного майна. Оскільки житловий будинок [ADDRESS] перебуває у фактичному користуванні відповідачів, саме вони зобов'язані нести обов'язок по приведенні перебудови згаданого вище гаражу. Мотиви заперечення сторони відповідачів про неможливість проведення такої перебудови суд визнає неспроможними, оскільки, як пояснив в судовому засіданні експерт, допитаний з даного приводу, з технічної точки зору проведення перебудови гаражу таким чином, щоб звільнити земельну ділянку позивача є можливим і не призведе до руйнування будинку в цілому. Таким чином, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення в повному обсязі у спосіб зобов'язання відповідачів провести демонтаж частини гаражу літ. «Б» площею 3,75 кв.м., що знаходиться на земельній ділянці позивача, провівши тим самим земельну ділянку до попереднього стану. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 243,60 грн., сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.1). На підставі наведеного та

Outcome: approved