Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеною позовною заявою та просить усунути перешкоди в користуванні спірною квартирою [ADDRESS] шляхом примусового вселення позивача та її малолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] , в цю квартиру, та зобов`язати відповідача [PERSON] не чинити в подальшому ніяких перешкод в користуванні цією квартирою; встановити порядок користування зазначеною квартирою, виділивши у спільне користування позивачу з дитиною житлову кімнату площею 17,2 кв.м з балконом; відповідачу - житлову кімнату площею 10,3 кв.м, та залишити у спільному користуванні кухню, ванну кімнату, вбиральню, коридор та три вбудовані шафи. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що в період часу з 24 квітня 2010 року і по 05 грудня 2017 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, якій було розірвано рішенням суду від 22.11.2017. 03 березня 2011 року вона викупила у матері колишнього чоловіка [PERSON] належну їй 1/2 частку квартири за адресою [ADDRESS] , і разом з дочкою зареєструвалася в ній 21.04.2011 року. Інша 1/2 частка належить її колишньому чоловіку - відповідачу у справі [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації у 2007 році. Квартира є двокімнатною, кімнати у квартирі ізольовані, одна має площу 17,2 кв.м, друга - 10,3 кв.м, крім того є кухня площею 5,8 кв.м, вбиральня - 1,1 кв.м, ванна кімната - 2,1 кв.м, коридор - 5,2 кв.м, балкон площею 0,9 кв.м, три вбудовані шафи площею 0,5 кв.м, 0,3 кв.м та 1,1 кв.м. Позивач зазначає, що незважаючи на те, що вказана вище 1/2 частка спірної квартири була придбана не період перебування в зареєстрованому шлюбі з відповідачем у справі, вона є її особистою приватною власністю з підстав, визначених п.3 ч.1 ст.57 СК України, оскільки була придбана саме за її особисті кошти, які були виплачені їй Інгулецьким ГЗК в порядку грошової компенсації під час проведення організованого відселення мешканців території, яка підлягала знесенню у зв`язку з промисловою розробкою вказаним підприємством родовищ корисних копалин. В квартирі вони з дочкою та відповідачем проживали до жовтня 2016 року, а з 02 жовтня, коли шлюбні відносини з відповідачем було припинено, вони з дочкою залишили житло та орендували іншу квартиру, оскільки відносини з відповідачем погіршилися, останній став вживати алкогольні напої та протиправно поводитися з позивачем. На цей час вони з дитиною не мають вільного доступу до житла через заміну відповідачем вхідних дверей до їх квартири, та відсутність у неї ключів від квартири. Вважає, що відповідач грубо порушує її права як співвласника цієї квартири, та права їх спільної доньки, як члена сім`ї власника житла. Зазначила, що неодноразово намагалася вирішити питання поділу чи визначення порядку користування належним їм на спільної часткової власності спірним житлом, але всі запропоновані відповідачу варіанти можливого вирішення ними цього спірного питання, відповідачем були проігноровані. Вона вже тривалий час орендує квартиру, відповідач чинить перешкоди в користуванні, грубо порушує її право власності, та права їх спільної малолітньої доньки на користування вказаним житлом, тому вона змушена звернутися з позовом до суду та усунути їм з дочкою перешкоди шляхом примусового вселення до спірного житла, а також одночасно з цим визначити порядок користування сторонами цією квартирою. Провадження у справі відкрито ухвалою від 20.09.2018, підготовче засідання призначено на 19.10.2018 та надалі неодноразово продовжувалося за клопотаннями сторін. В підготовчому засіданні за клопотанням представника позивача витребувано у відповідача оригінали правовстановлюючих документів на спірну квартиру та технічну документацію. Ухвалою від 18.07.2019 підготовче засідання закрито, справу призначено до судового розгляду. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав представництво своїх інтересів в суді адвокату Буліч Н.В., відзив на позов не подав. Представник третьої особи - Виконавчого комітету Інгулецької районної у місті ради як органу опіки та піклування, будучи повідомленим про час і місце розгляду справи належним чином, у судове засідання не з`явився, заперечень проти суду не надав, надав клопотання про розгляд справи без його участі, при ухваленні рішення просив суд врахувати положення чинного законодавства у сфері захисту прав дитини на житло /а.с.68/. Позивач та її представник в судовому засіданні 10.02.2020 позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених в позові, просять задовольнити в повному обсязі. Просили враховувати, що житлові кімнати, площею 10,3 м2 та 17,2 м2, є роздільними між собою, а тому є реальна можливість передати в користування кожній із сторін у справі окрему ізольовану кімнату, тобто виділити його частку в натурі, при цьому залишивши у спільному користуванні сторін інші нежитлові приміщення. При цьому, оскільки після з позивачем після вселення до спірної квартири залишиться проживати їх спільна з відповідачем малолітня дитина, то з урахуванням інтересів останньої, як малолітнього члена сім`ї позивача, їм слід виділити у користування кімнату більшою площею, ніж відповідачу. Представник відповідача проти позову заперечувала, зазначила, що позивач з дитиною у спірному житлі не проживають, в квартирі знаходяться належні відповідачу речі, і відповідно він не бажає, щоб його колишня дружина вселялася до житла. До того ж, відповідачу відомо, що позивач на цей час мешкає однією сім`єю з іншим чоловіком, і у разі задоволення позовних вимог, вселиться до спірного житла разом з ним, що буде порушувати його права. Допитана в порядку ст.92 ЦПК України в якості свідка позивач [PERSON] суду пояснила, що вона придбала Ѕ частку спірної квартири за власні кошти, зареєстрована там разом з дочкою, але після розірвання шлюбу не може користуватися належною їй часткою квартири, оскільки відповідачем у січні 2018 року змінено замки і доступу до свого житла вона не має. Вона намагалася спочатку вести перемовини з відповідачем, щоб вирішити питання по житлу, але це не дало позитивних результатів. Вислухавши думку представників сторін, позивача, яка надала покази як свідок, дослідивши надані сторонами докази, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Так, судом встановлено, що сторони у справі з 24.04.2010 05.12.2017 знаходились у зареєстрованому шлюбі, мають спільну неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] /а.с.16-18, т.1/. На праві спільної часткової власності сторонам належить двокімнатна квартира загальною площею 44,5 кв.м, розташована на 2-ому поверсі 5-ти поверхового будинку за адресою: [ADDRESS] . При цьому 1/2 частка квартири належить позивачу у справі [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу ВРІ № 417705, посвідченого Приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І. 03.03.2011, зареєстрованого в реєстрі за № 1222. Інша 1/2 частка квартири належить відповідачу у справі [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] , виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської ради згідно з розпорядженням № I 449 від 22.10.2007 /а.с.21-24, т.1, а.с.3, 219, т.2 /. Квартира зареєстрована за ними на праві приватної спільної часткової власності у Криворізькому бюро технічної інвентаризації у реєстровій книзі за № 22ПВШ-408. Згідно з довідками Відділу реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Інгулецької районної у місті ради, за адресою: [ADDRESS] зареєстровано три особи: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] /а.с.19,20,30, т.1/. Таким чином, суд вважає, що позивач та відповідач, які є також законними представниками неповнолітньої дитини, мають право володіти і користуватися належним їм на праві спільної приватної власності майном, яким є квартира [ADDRESS] . Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно зі ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, крім випадків і порядку, встановлених законом. Згідно з положеннями ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (власників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності, є спільною частковою власністю. За змістом ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування цим майном. При цьому, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Нормою ч.1 ст.383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст.391 ЦК України). Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 ЖК України, а отже - дружина, їх діти і батьки. Членами сім`ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. За змістом ст.156 ЖК України члени сім`ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Нормою ст.386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Викладеним обставинам відповідають правовідносини, щодо здійснення права спільної часткової власності, права користування квартирою, та правовідносини щодо гарантій прав громадян, які мають у приватній власності квартиру. Європейською конвенцією про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція) гарантується кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (п.1 ст.8 Конвенції). Оскільки судом встановлено, що позивач має майнові права щодо квартири [ADDRESS] , і показами позивача, допитаного як свідка, встановлено, що остання позбавлена права користуватись належною їй часткою цієї квартири, а також, те, що в добровільному порядку не має можливості усунути перешкоди в користуванні належною їй власністю, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в частині усунення позивачу перешкод в користуванні вказаною квартирою, зобов`язавши відповідача [PERSON] не чинити позивачу [PERSON] перешкод у здійсненні права користування належною їй на праві часткової власності квартирою, та вселити позивача з малолітньою дочкою до зазначеної квартири. При цьому суд не приймає заперечення представника відповідача в тій частині, що та обставина, що позивач перебуває у фактичних шлюбних відносинах і іншою особою, є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки ця обставина ніяк не доведена і не має відношення до предмету спору. Разом з тим, позивач стверджує, що не досягла згоди з відповідачем стосовно спірного майна, іншого ані відповідач, ані його представник не довели, жодним доказом не підтвердили, а тому їх заперечення в цій частині відхиляється. Водночас, суд керується положеннями ч.4 ст.311 ЦК України, згідно з якою фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Вирішуючи питання щодо визначення порядку користування квартирою, суд приходить до наступного. Відповідно до технічного паспорту на квартиру, спірна квартира складається з 2-х кімнат житловою площею 27,5 кв.м, у тому числі: 1-а кімната - 17,2 кв.м, 2-а кімната - 10,3 кв.м, кухня - 5,8 кв.м, ванна кімната - 2,1 кв.м, вбиральня - 1,1 кв.м, коридор - 5,2 кв.м, три вбудовані шафи - 0,5 кв.м, 0,3 кв.м, 1,1 кв.м. Квартира обладнана балконом площею 0,9 кв.м /а.с.216, т.1/. Оскільки судом встановлено, і стороною відповідача не заперечувалось, що після припинення сумісного проживання в 2016 та після розірвання шлюбу сторони у справі так і не дійшли згоди остаточного поділу належного їм на праві приватної спільної часткової власності квартири, не визначили порядок спільного користування житлом, суд вважає за необхідне задовольнити вимогу позивача і визначити сторонам запропонований позивачем порядок користування спірною квартирою. При цьому, оскільки частки обох сторін у їх праві спільної власності на вказану спірну квартиру є рівними, тому і розмір їх ідеальних часток в останній також є рівним. Однак, житлова площа становить лише 27,5 м2, а отже розмір житлової площі кожної з двох ідеальних часток становить по 13,75 м2. Проте, оскільки ідеальні частки сторін в праві їх спільної власності на спірне житло є рівними, а реальна площа кожної з двох кімнат - різною, виділення судом в користування кожному співвласнику кімнати, яка була б рівнозначною за розміром житлової площі, є фізично неможливим. За таких обставин, враховуючи, що відхилення розміру реальної частки в житловій площі кімнати під літерою «2» (17,2 м2, яку позивач просить передати у користування саме їй з малолітньою дитиною), від ідеальних часток кожної із сторін (13,75 м2) є незначним і складає лише 3,45 м2, суд вважає за можливе відійти від принципу ідеальних часток, передавши в спільне користування позивачу з малолітньою дочкою кімнату більшою площею, залишивши відповідачу у користування кімнату меншою площею, у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Суд враховує також, що згідно з положеннями ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються суду сторонами та іншими учасниками справи. Водночас, суд враховує, що відповідач та його представник жодного доказу на підтвердження своїх заперечень не надали. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд приходить до наступного висновку. Так, згідно з положеннями ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст.141 ЦПК України. Згідно з ч.8 цієї статті, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Позивач просить стягнути з відповідача на її користь судовий збір у розмірі 1409,60 грн., витрати на правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн., та витрати на отримання додаткових доказів у розмірі 305,30 грн. за надання до суду додатковим письмових доказів. За приписами ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави, такі витрати за результатами розгляду справи підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно з частиною третьою цієї статті, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Позивачем підтверджена вартість послуг адвоката /а.с.27.28/, а тому суд вважає, що ця сума підлягає стягненню з відповідача на її користь. При цьому суд враховує тривалий час перебування справи в провадженні суду, те, що представник позивача з`являвся практично у всі судові засідання, переважно більша кількість з яких відкладалася у зв`язку з неявками представника відповідача, в тому числі і на підставі його клопотань. Крім того, в підготовчому провадженні оголошувались перерви для витребування судом доказів щодо власників спірної квартири, її технічної характеристики, оскільки відповідач не виконав покладений на нього судом обов`язок стосовно надання цих документів суду. Разом з тим, суд вважає, що не підлягають стягненню з відповідача понесені позивачем витрати за банківські послуги у розмірі 56 грн., оскільки нормами ЦПК не передбачено повернення сторонам у справі таких витрат.

Outcome: partial