Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернуласьдо суду із позовом до [PERSON] пронадання їй дозволу без згоди батька [PERSON] оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітнього [PERSON] Сергійовича, 13.01.2012р.н., за межі України до країн Шенгенської угоди з 15.06.2016р. по 01.10.2021р., а також надати дозвіл на виїзд [PERSON] Сергійовича, 13.01.2012р.н., за кордон без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON] з 15.06.2016р. по 01.10.2021р. Свої вимоги обґрунтовує тим, що за період шлюбу із відповідачем 13.01.2012р.у них народився син [PERSON]. Шлюб розірвано на підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду від 22.02.2016р. В даний час дитина проживає разом із позивачем, яка всесторонньо нею опікується, на відміну від відповідача. Окрім того, відповідач перешкоджає позивачу здійснювати тимчасові виїзди за кордон разом із дитиною, так як не дає нотаріальної згоди на це. Дитина часто хворіє застудними захворюваннями, для лікування і профілактики яких за рекомендаціями лікарів необхідне періодичне санаторно-курортне лікування в умовах морського клімату. Тимчасові виїзди дитини за кордон сприятимуть розширенню її світогляду. Відмова відповідача надати дозвіл на виготовлення відповідних документів для виїзду дитини за кордон та на сам виїзд дитини за кордон, на думку позивача, негативно позначається на розвитку дитини, порушує її права, а також права позивача. Позивач в судовому засіданніпозов підтримала та просили його задовольнити з підстав викладених у позовній заяві та наданих суду усних поясненнях. Також повідомила, що в Іспанії працює та проживає мама позивача, у якої можуть тимчасово проживати позивач із сином. Окрім того, в Чехії постійно проживає рідна сестра позивача, яка також може забезпечити належне тимчасове проживання позивача із сином.Позивач декілька разів зверталась до відповідача про надання нотаріальної згоди на виїзд дитини за кордон в позасудовому порядку, так як йде літо і дитина не зможе скористатись можливістю відпочити біля моря. Однак, позитивного результату це не дало. А тому, позивач просить задовольнити її позов. Відповідач та його представник в судовому засіданніпозов заперечили з підстав викладених в усних поясненнях, суть яких зводиться до наступного. Відповідач вказує на те, що позивач не надала йому інформації про місце проживання дитини за кордоном, у позивача немає виклику від особи (осіб), яка запрошує позивача із дитиною на тимчасове проживання. Вважає, що позивач не в змозі забезпечити належне тимчасове перебування дитини за кордоном. А тому, на його думку, позов є безпідставний, просить відмовити у його задоволенні. Дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.06.2011р. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 22.02.2016р. шлюб розірвано. Від шлюбу у сторін 13.01.2012р. народився син КостичЕміліян Сергійович. Дані обставини підтверджуються заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 22.02.2016р. по справі №607/19633/15-ц, яке набрало законної сили, а також свідоцтвом про народження серії 1-ИД №150107 виданим 25.01.2012р. Великобірківською селищною радою Тернопільського району Тернопільської області, актовий запис №03. Відповідно до ч. 3 статті 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Окрім того, судом встановлено, що малолітній КостичЕміліян Сергійович постійно проживає разом із позивачем за адресою смт. Великі Бірки, пров. Зелена, 3 Тернопільського району Тернопільської області. У позивача є сестра, яка постійно проживає в Республіці Чехія, а також мама, яка проживає та працює в Іспанії. Дані обставини визнано сторонами. Згідно ч. 1 статті 61 ЦПК України,обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Позивач працює в Тернопільському окружному адміністративному суді з 02.02.2009р. по даний час на посаді секретаря судового засідання, що підтверджується довідкою №19 від 10.06.2016р. Розглянувши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання про часткову обґрунтованість позовних вимог, підтвердження їх матеріалами справи та необхідність частково задовольнити позовні вимоги з наступних мотивів. Відповідно до вимог ч. 2 статті 150,ч. 2 статті 155 Сімейного кодексу України, батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно статті 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до вимог статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР №789-XII від 27.02.91р. передбачено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюється вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 6 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що держава гарантує дитині право на охорону здоров'я, сприяє створенню безпечних умов для життя і здорового розвитку дитини. У статті 313 ЦК України зазначено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. За змістом статей 2, 4 Закону України „Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України, документами, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є, зокрема, проїзний документ дитини. Оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно із статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що позивач звертався до відповідача про надання нотаріальної згоди на виїзд дитини за кордон у супроводі матері. Однак, відповідач такої згоди не дає, що, на переконання суду, порушує законні права дитини на виїзд за кордон із матірю з будь-якою метою, у тому числі лікування, оздоровлення, відпочинку, а також порушує законні права матері надати дитині таку можливість. Відповідачем не наведено суду жодних обґрунтованих ризиків надання згоди на виїзд дитини у супроводі матері. Навпаки, матеріали справи свідчать про те, що матір, з якою постійно проживає дитина, має постійне місце проживаннята роботу в Україні. Суд відхиляє посилання відповідача на те, що позивачем не надано інформації щодо місця проживання дитини під час поїздки за кордон, а також у позивача немає виклику приймаючої сторони, так як позивачем не одноразово в судовому засіданні повідомлено відповідача, що вона планує із дитиною поїхати до сестри в Чехію та до мами в Іспанію. Відсутність будь-яких документів (у тому числі виклику приймаючої сторони), якщо вони вимагаються при виготовленні документа (візи) для виїзду дитини за кордон, буде самостійною підставою для відмови у виготовленні таких документів (візи)відповідною установою. На позивача покладається обовязок зібрати належний пакет документів для тимчасовоговиїздуабосупроводу дитини за кордон. А тому, жодних прав відповідача при цьому не порушується. Право дитини на вільний, тимчасовий виїзд за кордон у супроводі батьків чи одного з них, у тому числі з метою лікування, оздоровлення та відпочинку, на переконання суду, є пріорітетним. Однак, суд вважає що надання дозволу на тимчасові виїзди дитини у супроводі матері на 5 років є передчасним. Дитині лише 4 роки, а відтак надання дозволу на тимчасові виїзди на строк 1 рік буде достатнім. Практика тимчасового виїзду (виїздів) позивача з дитиною за кордон за цей період дасть змогу підтвердити чи спростувати припущення відповідача щодо неможливості забезпечення позивачем належного перебування дитини за кордоном. Таким чином, суд прийшов до висновку, про можливість дозволити [PERSON] виготовити документи для малолітнього сина [PERSON] Сергійовича, [INFO], для тимчасового виїзду за кордон України до країн Шенгенської угоди, без згоди батька [PERSON]. А також дозволити тимчасові виїзди малолітнього [PERSON] Сергійовича, [INFO], без згоди батька [PERSON], за межі України до країн Шенгенської угоди в супроводі матері [PERSON], на строк один рік з дати набрання законної сили рішенням суду. При подачі позову позивачем сплачено 551,20 грн. судового збору. В силу вимог статті 88 ЦПК України, так як позов задоволено частково, а саме задоволено надати дозвіл на виїзд дитини за кордон на строк один рік з пяти років, про які просила позивач, слід стягнути із відповідача на користь позивача судові витрати пропорційно до задоволених вимог, а саме 110,24 грн., тобто 1/5 від 551,20 грн.

Outcome: partial