Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-29 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Перечинська міська рада Закарпатської області про усунення перешкод у користуванні криницею. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона є власником будинку і земельної ділянки, що знаходяться за адресою: місто Перечин, вулиця Ужгородська, № 124 Закарпатської області, що підтверджується Свідоцтвом про право власності від 22 березня 2014 року. Поруч із її земельною ділянкою та домогосподарством межує земельна ділянка її сусіда відповідача [PERSON]. Біля їхніх земельних ділянок знаходиться криниця, що належить Перечинській міській раді Закарпатської області та перебуває у спільному користуванні між нею та відповідачем [PERSON] Вони тривалий час використовують цю криницю спільно, так як вона є єдиним джерелом питної води, кожен з них встановив насос і провів труби до своїх домогосподарств. Однак, декілька місяців тому, відповідач [PERSON] почав чинити їй перешкоди у доступі до криниці, а саме вийняв її насос, який знаходився у криниці і поставляв питну воду до її будинку та встановив замок на дверцята. Після чого, наголосив їй на тому, що води вистачає тільки для нього, йому все рівно звідки вона буде брати питну воду для своєї сім'ї, до складу якої входять і маленькі діти, а він одноособово буде користуватися даною криницею. Після таких дій відповідача, її син [PERSON] звернувся із заявою до Перечинської міської ради із скаргою на такі дії сусіда. 12 квітня 2016 року Перечинською міською радою було складено Акт обстеження наших з відповідачем домогосподарств в м. Перечині, по вул. Ужгородській за №№ 123, 124, згідно якого комісією вирішено, що колодязь належить міській раді і доступ до нього повинен бути наданий обом сусідам. Однак, відповідач по сьогоднішній день не припинив чинити свої протиправні дії, а саме допускати її до криниці для відбору води, що вона вважає є неприпустимим і обмежує її конституційні права. На цих підставах просить позов задовольнити. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та просив суд його задовольнити з мотивів, які в ньому наведені. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник проти задоволення позову заперечили повністю та просили суд в задоволенні такого відмовити. Свою процесуальну позицію мотивують тим, що спірна криниця була придбана ще дідом відповідача разом із будинком. Довгий час він добровільно дозволяв позивачу спільно користуватися цією криницею, однак останній рік був дуже посушливий, а позивач почав безвідповідально використовувати воду з криниці на різноманітні господарські потреби, зокрема здійснював прання ковдр, полив огороду та інше, що призвело до того, що йому та його сім'ї води не вистачало навіть на побутові потреби. Він неодноразово попереджав позивача про це, однак та ігнорувала його попередження та продовжувала надмірно використовувати воду з криниці. Після цього він вирішив припинити це та видалив шланг позивача із криниці, припинивши таким чином спільне користування його криницею. Вважає свої дії повністю правомірними, оскільки вважає, що дана криниця належить йому на праві власності і він має право самостійно вирішувати, яким чином нею користуватися. Допитані в судовому засіданні в якості свідків мати відповідача [PERSON] та дружина відповідача [PERSON] у своїх показах підтвердили відомості, які надав суду відповідач [PERSON] Представник Перечинської міської ради Закарпатської області як третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору у судове засідання не зявився, однак подав заяву, в якій просить суд розглянути позов у його відсутності, проти задоволення такого не заперечує (а. с. 38). Дослідивши матеріали справи, заслухавши думку учасників процесу, суд приходить до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до свого сусіда [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Перечинська міська рада Закарпатської області про усунення перешкод у користуванні криницею. Позивач є власником житлового будинку і земельної ділянки, що знаходяться за адресою: місто Перечин, вул. Ужгородська, № 124 Закарпатської області, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 22 березня 2014 року (а. с. 12). Також встановлено, що із земельною ділянкою позивача межує земельна ділянка відповідача [PERSON], поруч з їх земельними ділянками знаходиться колодязь. Крім цього встановлено, що спірний обєкт, а саме колодязь знаходиться на землях Перечинської міської ради Закарпатської області та є обєктом загального користування, що підтверджується Актом обстеження домогосподарств в м. Перечині, по вул. Ужгородській за №№ 123, 124 від 12 квітня 2016 року (а. с. 7), а також генеральним планом земельної ділянки за адресою: вул. Жовтнева, № 123 м. Перечин Закарпатської області (а. с. 37). Дана обставина також була визнана сторонами та не заперечувалася в ході судового засідання. Встановлено, що згідно Акту обстеження домогосподарств в м. Перечині, по вул. Ужгородській за №№ 123, 124 від 12 квітня 2016 року комісією органу місцевого самоврядування вирішено, що колодязь належить Перечинській міській раді Закарпатської області і доступ до нього повинен бути наданий обом сусідам (а. с. 7). Згідно ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах визначених Конституцією. Кожен громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону. Власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Відповідно до ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення). Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням його права володіння земельною ділянкою. Відповідно до ст. ст. 13, 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), закріплені основні принципи здійснення права власності та його обмеження: по-перше, встановлено право безперешкодно і в повному обсязі здійснювати правомочності власника щодо свого майна; по-друге, визначено межі допустимого розумного втручання держави у здійснення правомочностей власника. Причому таке втручання повинно бути законним і має здійснюватися з дотриманням принципу справедливого балансу між публічними і приватними інтересами. В судовому засіданні встановлено, що власник майна, а саме Перечинська міська рада Закарпатської області надала відповідний дозвіл як позивачу, так і відповідачу на спільне мирне користування спірним колодязем (а. с. 7). Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини такі дозволи розцінюються Судом як власність за змістом ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції, але разом з тим Європейський Суд зазначив, що держава надає дозвіл на певних умовах, і якщо власник порушує ці умови, то держава може не надати новий або анулювати вже виданий дозвіл (рішення від 7 липня 1989 року у справі «Тре Тракторер Актієболаг проти Швеції» ((Tre Traktorer Aktiebolag v. Sweden), статус рішення остаточне). Зазначені правові принципи сформульовано також в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» ((Case of Sporrong and Lonnroth v.Sweden), рішення від 23 вересня 1982 р., статус рішення остаточне, п. 57, п. п. 70-72)), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід'ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Відповідно до п. 52 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» ((Case of Sporrong and Lonnroth v. Sweden), рішення від 23 вересня 1982 р., статус рішення остаточне) визнаючи право кожного на мирне володіння своїм майном, ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції по суті, гарантує право власності. На це явно вказують слова «possessions» (майно) та «use of property» (користування майном). На підставі вищенаведеного суд дійшов висновку, що відповідачем порушений принцип «мирного володіння майном», який знайшов свій вираз у «позбавленні власності», тобто у позбавленні можливості позивачем використовувати водні ресурси комунального джерела водопостачання. Статтею 324 ЦК України визначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, що знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України. Кожен громадянин має право користуватись природними об'єктами права власності Українського народу відповідно до закону. Відповідно до ст. ст. 186, 380, 381 ЦК України господарсько-побутові будівлі (сарай, гараж, санвузол і под.), наземні і підземні комунікації (водопостачання, очисні споруди тощо), що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначені для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою, вважаються приналежністю головної речі і не є самостійними нерухомими речами, у зв'язку з чим право власності на такі будівлі та споруди як на окремі об'єкти визнаватися не може, тому надвірні приміщення, огорожі та інші надвірні споруди, що обслуговують будівлю (сарай, паркан, колодязь), становлять разом з нею один інвентарний об'єкт. Однак, якщо ці будівлі та споруди (сарай, паркан, колодязь) обслуговують два і більше приміщень, вони вважаються самостійними інвентарними об'єктами. Суб'єктами права комунальної власності є територіальні громади та утворені ними органи місцевого самоврядування (ст. 327 ЦК України). Згідно зі ст. 143 Конституції України майном, що є в комунальній власності, управляють територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування. У ст. 1 Закону від 21 травня 1997 р. № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що представницьким органом місцевого самоврядування є відповідна місцева рада, яка складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення. Отже, на підставі вищенаведеного суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає до повного задоволення. На підставі наведеного та

Outcome: approved