Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача Державного підприємства Міністерства оборони України «Кримвійськбуд», в уточненій редакції якого просила про стягнення заробітної плати за період простою у розмірі 8 053 грн. 22 коп., надбавки за вислугу років у розмірі 3 417 грн. 32 коп., суми індексації заробітної плати у розмірі 67 грн. 78 коп., суми компенсації заробітної плати у розмірі 497 грн. 44 коп., мотивуючи вимоги тим, що з 02.11.1998 року позивачка працює у відповідача на посаді прибиральниці. Позивачка зазначає, що відповідач не нарахував та не виплатив їй заробітну плату за період з 01.06.2010 року по 28.02.2011 року, мотивуючи це складним фінансовим становищем на підприємстві. Наказом відповідача №43 від 31.05.2010р. працівники підприємства визнанні такими, що знаходяться у відпустках без збереження зарплати з 01.06.2010 року по 31.08.2010 року, наказом відповідача № 52 від 01.09.2010 року всі працівники управління були відправлені у відпустку без збереження заробітної плати на підставі п. 11 розділу 2 колективного договору підприємства, з вказаними приказами позивачка ознайомлена не була, зміни до колективного договору щодо збільшення строку неоплаченої відпустки вважає незаконними, отже просить вважати зазначений період часу не відпусткою без збереження заробітної плати, а саме простоєм, якій повинен оплачуватися в розмірі 2/3 частини від окладу. Крім того, відповідач в порушення діючого законодавства не нараховує та не виплачує позивачці надбавку за вислугу років, видавши 08.08.2011р. відповідний наказ №64 про зупинення виплати вказаної надбавки. Позивач вказує, що з даним наказом її також не ознайомлювали, скасування надбавки за вислугу років є незаконною та погіршує умови оплати праці. У судовому засіданні позивач підтримала заявлені вимоги по тих же підставах, просила суд про задоволення позову. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову в частині вимог про виплату надбавки за вислугу років, в іншій частині просила суд вирішити позовні вимоги на розсуд суду, проти наданих позивачем розрахунків зарплати за період простою, суми індексації зарплати та компенсації втрати частки заробітної плати не заперечувала. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню по наступних підставах. Частиною 1 ст.11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З матеріалів справи вбачається, що з 02.11.1998 року позивачка перебуває трудових відносинах з відповідачем, працюючі на посаді прибиральниці (а.с.52-54). На підставі наказів ДП МОУ «Кримвійськбуд» №43 від 31.05.2010 року та №52 від 01.09.2010 року у зв'язку з відсутністю фінансування будівельно-монтажних робіт з боку Міністерства оборони України працівники ДП МОУ «Кримвійськбуд» були направлені у відпустку без збереження заробітної плати. Отже, у зв'язку з відсутністю фінансування будівельно-монтажних робіт, позивачка була примусово, без її згоди, відправлена у відпустку без збереження заробітної плати та за цій період їй не нараховувалась заробітна плата. Статтею 34 КЗпП України передбачено, що простій - це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Таким чином, суд приходить до висновку, що на підприємстві було зупинено роботу на підставі ст. 34 КЗпП України в зв'язку з відсутністю фінансуванню, тобто по незалежним від позивача причинам. Відповідно до ст. 16 КЗпП України умови колективного договору, що погіршують порівняно з чинним законодавством та угодами становище працівників, є недійсними. Суд вважає, що надання працівникові відпустки без його заяви про це й без оплати фактично є простоєм не з вини працівника, який підлягає оплаті у відповідності зі ст. 113 КЗпП України. Частиною 1 ст.113 КЗпП України передбачено, що час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Представник відповідача не заперечувала проти наданого позивачкою розрахунку суми, яка підлягає виплаті за період простою з 01.06.2010р. по 28.02.2011р., у зв'язку з чим, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заробітна плата за час простою за період з 01 червня 2010 року по 28 лютого 2011 року у розмірі 8 053,22 грн. Наказом відповідача від 08.08.2011р. №64 з 01.08.2011р. призупинена виплата надбавки за вислугу років працівникам підприємства (а.с.15). Позивач у судовому засіданні пояснила, що з даним наказом її ніхто не ознайомлював, відповідачем не спростовані дані доводи позивача. Відповідно до ст. 22 Закону України «Про оплату праці» суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. На підставі ст. 29 Закону України «Про оплату праці» при укладанні працівником трудового договору (контракту) роботодавець доводить до його відома умови оплати праці, розміри, порядок і строки виплати заробітної плати, підстави, згідно з якими можуть провадитися відрахування у випадках, передбачених законодавством. Про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення роботодавець повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни. Аналогічні положення містяться у ст.103 КЗпПП України. З роз'яснень, що містяться у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» слідує, що оскільки при зміні систем та розмірів оплати праці у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці (ч. 3 ст. 32 КЗпП), введенні нових або зміні діючих умов оплати праці у бік погіршення (ст. 103 КЗпП) роботодавець повинен повідомити про це працівника не пізніше ніж за два місяці до їх запровадження, порушення цього строку може бути підставою для задоволення вимог працівника про оплату праці згідно з попередніми умовами за період, на який було скорочено зазначений строк попередження. Отже, якщо робітник не був повідомлений про зміни в умовах оплати праці в сторону погіршення, то до спливу двохмісячного строку діють попередні умови оплати праці. Зазначені положення трудового законодавства відповідачем порушені, тому на користь позивача повинна бути стягнута надбавка за вислугу років за серпень та вересень 2011 року у розмірі 306,33 грн. (164,95 + 141,38) (а.с.5). Відповідно до вимог ст.33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Статтею 34 даного Закону також передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Оскільки представник відповідача не заперечувала проти наданого позивачем розрахунку вказаних виплат, суд вважає, що позовні вимоги в цієї частині підлягають задоволенню. На підставі наведеного,

Outcome: partial