Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-19 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: розірвати шлюб між нею та відповідачем; визначити місце проживання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , аліменти у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання цього позову і до досягнення дитиною повноліття; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 1 681,60 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 5 330,00 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 25 вересня 1999 року вона зареєструвала шлюб із відповідачем. [INFO] у них народилася донька - [PERSON] . З 2011 року позивачка фактично самостійно утримує родину. З 2016 року з боку відповідача почалися образи та звинувачення. Між сторонами виникали постійні скандали, свідком яких була дитина. Відповідач агресивно поводиться по відношенню до позивача та дитини. Сімейне життя між сторонами поступово погіршувалося, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Причиною припинення шлюбних відносин є розбіжність у характерах та поглядах на життя. Сторони не мають спільного бюджету, не ведуть спільного господарство та втратили один до одного почуття поваги і любові. Сім`я існує формально, оскільки саме позивач завжди займалася вихованням доньки та створювала усі умови для повного та всебічного розвитку дитини. Позивач має постійне місце проживання, постійне місце роботи та джерело існування, створила всі умови для проживання, виховання та розвитку доньки, яка проживає разом із нею та повністю перебуває у неї на утриманні. Відповідач не має жодного доходу та добровільно відмовляється надавати кошти на утримання дитини, що є підставою для стягнення з нього аліментів на утримання дочки. Виходячи із інтересів малолітньої дитини її місце проживання слід визначити разом із матір`ю. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 03 серпня 2020 року відкрито провадження у цій справі, що призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження, призначене підготовче судове засідання з повідомленням учасників справи, яким роз`яснено їх право подати заяви по суті справи та визначено відповідні процесуальні строки. Зобов`язано Орган опіки і піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації подати до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору в строк до закінчення підготовчого судового засідання. Відповідач копію вказаної ухвали суду разом із копією позовної заяви та додатками до неї отримав 17 серпня 2020 року. Третьою особою, Службою у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації зазначені документи були отримані 14 серпня 2020 року. Представник позивача копію ухвали суду про відкриття провадження у справі отримала 21 серпня 2020 року. 22 вересня 2020 року до суду від представника позивача [PERSON] - [PERSON] надійшли клопотання про виклик свідків. 22 лютого 2021 року до суду від третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, надійшов висновок органу опіки та піклування від 16.02.2021 р. № 103/1309/41/3 та клопотання про розгляд справи без присутності представника у судовому засіданні. Ухвалою суду від 25 лютого 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву, від позивача та третьої особи інших заяв по суті справи не надійшло. У судовому засіданні представник позивачки, [PERSON] , - [PERSON] підтримала заявлений позов, з підстав заявлених у ньому, та просила повністю задовольнити. Відповідач у судовому засіданні частково визнав заявлений позов, а саме: у частині позовних вимог про розірвання шлюбу та про визначення місця проживання дитини з позивачем. Зазначив, що деякі обставини, викладені у позові, не відповідають дійсності, оскільки проживати разом сторони перестали фактично з моменту подання цього позову. Утримання дитини здійснюється обома батьками, зокрема, відповідач сплачує за школу та оплачує комунальні послуги. Щодо стягнення аліментів на утримання дитини заперечив, оскільки вважає, що їх розмір, заявлений до стягнення, не відповідає розміру аліментів, встановленому законом. Щодо стягнення з нього на користь позивача судових витрат заперечив. У судовому засіданні допитана з власної ініціативи позивач, [PERSON] , як свідок, показала, що фізичне та моральне насильство з боку відповідача тривало протягом останніх десяти років подружнього життя. Протягом шлюбу вона працювала та утримувала сім`ю, а відповідач був вдома. Саме вона давала гроші на оплату школи, а відповідач їх відносив. За школу він оплатив лише одного разу, після звернення з цим позовом. Відповідач систематично дзвонив їй з погрозами та вимагав гроші. Де відповідач працює протягом останніх десяти років, позивачці не відомо. Позивач самостійно утримує дитину та сплачує за квартиру. Лише після подання цього позову відповідач став купувати продукти, а також припинив дзвонити з погрозами та надсилати смс-повідомлення. У серпні 2020 року вночі на очах у дитини відповідач наніс їй побої, у зв`язку з чим було викликано поліцію. Вислухавши позиції сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд доходить наступного. Відповідно до положень ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 25 вересня 1999 року у Дзержинському відділі реєстрації актів громадянського стану м. Харкова, про що складено відповідний актовий запис за № 749. Після реєстрації шлюбу дружина змінила прізвище на [PERSON] (а.с. 28). Сторони від шлюбу мають малолітнього доньку [PERSON] , [INFO] (а.с. 29). Згідно з положеннями ч. 2 ст. 36 та ст. 51 Сімейного кодексу України шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. За правилом ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. У відповідності до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Згідно із положеннями ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони тривалий час не підтримують сімейно-шлюбні стосунки, не ведуть спільне господарство, не мають спільного бюджету. Позивач категорично наполягає на розірванні шлюбу, переконана, що примирення з відповідачем не відбудеться. Відповідач визнає позов у частині розірвання шлюбу. Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. За таких обставин, коли обов`язки дружини та чоловіка зі спільного піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги припинені, подальше збереження шлюбу є не можливим. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що причини з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали не можливим, оскільки сторони не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, спільного господарства не ведуть, поновлювати сімейно-шлюбні відносини позивач наміру не має, збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін та їх малолітньої дитини, а тому позов в частині позовних вимог про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини з матір`ю, суд зазначає наступне. Як встановлено судом, малолітня дитина, [PERSON] , зареєстрована та проживає разом із матір`ю, [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира належить позивачу на праві власності за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 09.12.2004 р. (а.с. 37-38, 30-31, 32, 33). Позивач несе витрати по утриманню доньки. Відповідно до ч.ч. 2, 8, 9 ст. 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. За нормою ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. За ч.ч. 2 та 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності до ст. 141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. За нормами ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Із Висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 16.02.2021 р. №103/1309/41/3 про визначення місця проживання дитини (протокол засідання Комісії № 3 від 10.02.2021 р.) убачається, що батьки дитини, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] та [PERSON] проживають в одній квартирі за адресою: [ADDRESS] , хоча шлюбні стосунки між ними припинилися. В помешканні створено належні умови для проживання та виховання дитини, яка має окрему кімнату, де є все необхідне: ліжко, шафа для одягу, стіл для навчання, книжки, іграшки, особисті речі. Мати дитини має постійне місце роботи, стабільний дохід та створила всі умови для гармонійного розвиткумалолітньої. Дівчинка навчається в середній загальноосвітній школі № 141 Дніпровського району м. Києва. Батько дитини, [PERSON] , був присутнім на засіданні Комісії та повідомив, що він не заперечує щодо проживання малолітньої доньки з матір`ю. Орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] (а.с. 114-115). Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. За нормами статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Статтею 9 Конвенції визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У своїй постанові від 16 січня 2019 року по справі № 487/2480/17 Касаційний цивільний суд у складі Верховного суду визначив, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. Судом встановлено, що малолітня дитини [PERSON] проживає разом зі своєю матір`ю [PERSON] , мати дитини належним чином ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, має постійне місце роботи та стабільний дохід, який може забезпечити дитині належні умови проживання, виховання та навчання, створила належні умови для проживання та розвитку дитини. Батько малолітньої дитини, [PERSON] , не заперечує щодо проживання доньки з матір`ю. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що проживання малолітньої дитини [PERSON] зі своєю матір`ю [PERSON] відповідатиме найкращому забезпеченню інтересів дитини, а тому позовні вимоги про визначення місця проживання дитини є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання малолітньої дитини у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 9 ст. 7 Сімейного кодексу України визначено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно із ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. За вимог ст. 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. У відповідності до ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. За приписами ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» установлено прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня у розмірі 2395 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З матеріалів справи убачається, що позивач проживає разом із малолітньою дочкою, яка перебуває на її утриманні. Відповідач не надає матеріальну допомогу на утримання дитини у необхідному обсязі. При цьому, відповідач є особою працездатного віку, законодавчо на останнього покладено обов`язок забезпечення утримання та виховання власної дитини, у зв`язку з чим враховуючи вимоги ст. 182 Сімейного кодексу України, беручи до уваги заперечення відповідача щодо заявлених позовних вимог у частині розміру аліментів, приймаючи до уваги приписи ст. 183 Сімейного кодексу України, суд доходить висновку про часткове задоволення позову у цій частині та стягнення з відповідача на користь позивача на утримання малолітньої доньки аліментів у розмірі ј частини з усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно і до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що буде необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та відповідатиме принципам розумності та справедливості. Згідно з ч.1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 5 330,00 грн, суд доходить наступного. Право на правничу допомогу в Україні гарантовано ст. 59 Конституції України та ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України. Статтею 133 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. За ч. ч. 1, 2 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правничу допомогу слід враховувати, що представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ч. 2 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Такий правовий висновок сформовано у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 у справі № 372/1010/16-ц. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України). На підтвердження розміру понесених витрат на правову допомогу стороною позивача подано до суду договір про надання правової допомоги № 02/29-01/20 від 29.01.2020 р, укладений між [PERSON] та ТОВ «Адвокатське бюро «Козій Дар`ї», додаткову угоду № 1 від 29.01.2020 р. до вказаного договору та акт приймання-передачі № 01 від 10.06.2020 р. до вказаного договору. Водночас, оскільки у матеріалах справи відсутні відповідні платіжні документи про оплату позивачем послуг адвоката з надання правової допомоги, то суд вважає, що стороною документально не доведено факт понесення витрат на правову допомогу, що є підставою для відмови у цій частині позовних вимог. Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини з матір`ю та стягнення аліментів підлягає задоволенню частково. Згідно з ч.2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. У порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 681,60 грн.

Outcome: partial