Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на майно, мотивуючи позовній вимоги тим, що 31 жовтня 2009 року позивач на підставі договору купівлі-продажу придбала у власність двохкімнатну квартиру [ADDRESS] . 17.08.2013 між сторонами зареєстровано шлюб у м. Умань. 01.03.2014 позивач вирішила продати належну їй двокімнатну квартиру у м. Умань, бажаючи переїхати до м. Вінниці. Між нею та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, ціна договору 147\~000, 00 грн. 01.04.2014 позивач придбала за кошти від реалізації належної їй квартири, нову нерухомість трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] шляхом укладення договору купівлі-продажу квартири, ціна договору 149\~000, 00 грн. Різницю між вартістю квартир 2000,00 грн позивач доклала з власних заощаджень, оскільки на момент придбання квартири отримувала високу заробітну плату як військовослужбовець. Придбану квартиру позивач вирішила зареєструвати на свого чоловіка відповідача у справі як голову їх сім`ї. Сторони не ведуть спільного господарства, перебувають у неприязних стосунках, на стадії припинення шлюбу. Вищевикладені обставини стали підставою для звернення до суду із цим позовом, в якому позивач просить визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] та стягнути з відповідача понесені нею судові витрати. У судовому засіданні представник позивача адвокат Мишковська Т.М. позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав, викладених у ній (а.с.1-2). У судовому засіданні представник відповідача адвокат Габрук С.М. позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позов (а.с.40-43). Заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні достовірно встановлено, що 17 серпня 2013 року між відповідачем [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис №399 17 серпня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Умані Уманського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 17 серпня 2013 року (а.с.7). Відповідно до рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 лютого 2021 року у цивільній справі №127/27809/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] шлюб між сторонами розірвано. Рішення суду набрало законної сили 04 березня 2021 року (а.с.69). У період шлюбу відповідач у справі [PERSON] уклав з [PERSON] , [PERSON] договір купівлі-продажу квартири від 01 квітня 2014 року, який посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Кметюк С.А. та зареєстровано в реєстрі за №319. На підставі цього договору відповідач набув право власності на квартиру [ADDRESS] . У п.3.2. договору відзначено, що купівля здійснюється покупцем за згодою його дружини [PERSON] , справжність підпису якої на поданій заяві засвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Кметюк С.А. 01.04.2014 за реєстровим №318. Ціна квартири склала 149\~000, 00 грн відповідно до п. 2.5 договору (а.с.8-10). У період шлюбу позивач [PERSON] уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу квартири від 21 березня 2014 року, який посвідчено державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори Кравчук Т.І. та зареєстровано в реєстрі за №2-528. Згідно із вказаним договором позивач продала [PERSON] належну їй квартир [ADDRESS] . Ціна договору 147\~000, 00 грн (а.с.5-6). Згідно із довідкою про доходи №281 від 19.10.2020 у період з січня по червень 2014 року заробітна плата позивача склала 20\~758, 63 грн з відрахуваннями (а.с.12). Відповідно до\~ст.\~41\~Конституції України\~кожен має\~право володіти,\~користуватися і\~розпоряджатися своєю\~власністю,\~результатами своєї\~інтелектуальної,\~творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.3 ст.368 ЦК України). Згідно із ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Однак особистою приватною власністю дружини, чоловіка відповідно до п. 3 ч.1 ст.\~57 СК України є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Зокрема, заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19). Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. У даній справі позивачем не надано достатніх доказів на спростування презумпції права спільної сумісної власності подружжя, адже коштів від продажу двокімнатної квартири [ADDRESS] було недостатньо для придбання трикімнатної квартири у м. Вінниці. При придбанні спірного майна вона добровільно дала згоду на її придбання на ім`я відповідача як на голову сім`ї, що також не спростовує презумпцію спільної сумісної власності подружжя. Доказів дарування позивачу грошових коштів від її батьків суду також не надано. Сторони у судовому засіданні визнали, що спірну квартиру було придбано за спільні кошти обох сторін для сім`ї позивача та відповідача. Питання щодо поділу спільного сумісного майна сторін судом не розглядалось у зв`язку із тим, що відповідні вимоги позивач не заявляла. Суд позбавлений можливості виходити за межі позовних вимог. Таким чином, суд, оцінюючи допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому не підлягають задоволенню. Від представника відповідача адвоката Габруком С.М. заяви про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу чи про надання відповідних доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду не надходило. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed