Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про стягнення заробітної плати у вигляді невиплаченої при звільненні вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки при розрахунку. В процесі розгляду справи позовні вимоги були уточнені. В останній редакції позивач зазначила, що вона з 04.11.1994р. по 23.02.2010р. працювала машиністом конвеєру на дільниці приготування шахти та огрудкування фабрики огрудкування на Криворізькому Центральному гірничозбагачувальному комбінаті,правонаступником якого є відповідач. Наказом по підприємству ВАТ «ЦГЗК» від 23.02.2010р. за №49 вона була звільнена з підприємства за власним бажанням у звязку із виходом на пенсію. Позивач зазначає, що в травні 2017 року вона дізналась, що при її звільненні з підприємства у звязку із виходом на пенсію відповідно до положень п.6.1 [PERSON] угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008р. відповідач був зобовязаний виплатити їй вихідну допомогу в розмірі двомісячної середньої заробітної плати, оскільки вона пропрацювала на підприємстві відповідача 15 років 3 місяця і була звільнена за власним бажанням у звязку із виходом на пенсію. 03.06.2017р. вона звернулась на адресу Генерального директора ПрАТ «ЦГЗК» з проханням надати довідки про розмір її зарплати та копію [PERSON] договору підприємства, який діяв у 2010 році. Позивач зазначає, про зобовязання ПрАТ «ЦГЗК» виплатити їй дві середньомісячні заробітні плати, що складає 3\~513 гривень 68 копійок, однак в добровільному порядку зробити зазначене відмовляється. В звязку з порушенням строку\~\~виплати\~\~вихідної допомоги вона вважає, що підприємство повинно виплатити\~середній заробіток за час затримки розрахунку вихідної допомоги з 01.03.2010 р. по 31.12.2013р ( за три роки) у розмірі 80\~919 гривень 84 копійки (з розрахунку 10,52 грн. середньо годинна зарплата помножена 7692 робочі години). В судовому засіданні представник позивача [PERSON],який діє на підставі довіреності, уточнені позовні\~\~вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на підставі викладені в ній. Представник ПрАТ «ЦГЗК», [PERSON], яка діє на підставі довіреності наданої підприємством, проти позову заперечувала та суду пояснила, що вимоги позивача безпідставні, з трьох підстав. [PERSON] договором встановлено, що одноразову допомогу виплачувати працівникам, що досягли пенсійного віку, а саме жінкам віком 55 років, позивач звільнилась з підприємства в звязку з виходом на пенсію у віці 51 рік, таким чином підстав для отримання одноразової допомоги, які визначені п.7.10 [PERSON] договору не було. Крім того. позивач звільнилась 23.02.2010 року, а до суду звернулась у липні місяці 2017 року, таким чином пропустила строк позовної давності, оскільки стягнення одноразової допомоги працівникам, які виходять на пенсію, не є оплатою праці, а тому до зазначеної вимоги повинна бути застосована позовна давність встановлена в три місяці, як це передбачено ст. 233 КЗпП України. Крім того, вважає, що підприємство ПрАТ «ЦГЗК» не є стороною [PERSON] угоди гірничометалургійного комплексу України на 2007-2008 роки, а тому виконувати вказану Угоду не зобовязані. Вислухавши в судовому засіданні учасників процесу, проаналізувавши обставини справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до паспортних даних. позивач [PERSON] народилась 21 серпня 1958 року в м.Кривий Ріг Дніпропетровської області(а.с.3).\~\~\~\~ Згідно трудової книжки позивач 04 листопада 1994 року по 23 лютого 2010 року працювала машиністом конвеєру на дільниці приготування шахти та огрудкування фабрики огрудкування на Криворізькому Центральному гірничозбагачувальному комбінаті, правонаступником якого є ПрАТ «Центральний гірничозбагачувальний комбінат»(а.с.4-5). Відповідно до наказу №49 від 23.02.2010р. [PERSON] звільнена з роботи за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію, за ст.38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки. Згідно довідки наданої ПрАТ «ЦГЗК» №980 від 11.07.2017р. встановлено, що\~\~середньомісячна заробітна плата за останні два місці перед звільненням склала 1756,84 гривень (а.с.41). [PERSON] Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008рр. встановлено (п.1.13), що Угода набирає чинності\~\~ з 1 січня 2007р. і діє до укладення нової або перегляду цієї Угоди. Угода була підписана Головою Центрального комітету профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України та власниками підприємств, включаючи генерального директора ТОВ «Метінвест холдінг» [PERSON], до складу холдінга входить ПрАТ «ЦГЗК». Відповідно до розяснення Центрального комітету профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості від 13.07.2017 року №03/250, [PERSON] угода гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки поширюється на ПАТ «Центральний-металургійний комплекс України», вказаний документ підписано головою Центрального комітету профспілки [PERSON]. Пунктом 6.1 [PERSON] Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки\~\~ розділу6 «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» передбачено, що власник за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених колективним договором, зобовязується: виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу\~\~ його роботи на підприємстві, але не менше: при стажі роботи від 15 до 20 років двомісячної середньої заробітної плати. середньомісячної заробітної плати. [PERSON] договору ПАТ «ЦГЗК» на\~\~ 2010-2011 рік, наданого Відповідачем\~\~ пунктом 7.10 встановлено виплачувати\~\~ працівникам, які досягли пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60років) при виході на пенсію\~\~ за власним бажанням\~\~ одноразову допомогу в розмірі,\~\~ залежному від непреривного стажу роботи на комбінаті: від 15 до 20 років дві середньомісячні заробітної плати працівника ( а.с.50-51). Вимоги до власників підприємства працівників, передбачені [PERSON] Угодою гірничо-металургійного комплексу\~\~та [PERSON] договором підприємства, в частині Соціальних гарантій (соціального захисту),\~\~ які були чинні на час звільнення позивача із підприємства різняться. [PERSON] угодою передбачено виплачувати при виході на пенсію\~\~ працівнику одноразову допомогу, таж норма передбачена і [PERSON] договором, але [PERSON] договір\~\~ погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умова [PERSON] угоди, а саме: звужує\~\~ коло осіб\~\~ яким необхідно виплачувати вихідну при з звільненні та позбавляє права\~\~ позивача на отримання вихідної допомоги при виході на пенсію. Суд вважає, що слід керуватися\~\~[PERSON] угодою, оскільки\~\~ статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди»\~\~ від 1 липня 1993 року N 3356-XII передбачено,\~\~ що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.\~\~Умови колективних договорів\~\~або\~\~угод,\~\~що\~\~погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і їх забороняється включати до договорів і угод. Статтею 9 зазначеного Закону\~передбачено, що Положення\~\~генеральної,\~\~галузевої (міжгалузевої),\~\~територіальної угод діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Статтею 16 КЗпП України\~\~встановлено, що умови колективного договору, що погіршують\~\~порівняно із чинним законодавством і угодами становище працівників,\~\~є недійсними. За змістом зазначених норм умови, які встановлені в [PERSON] угоді є гарантіями соціального захисту працівників підприємства й безпосереднє застосування таких умов є обовязковим для всіх субєктів, що перебувають\~\~у сфері дії Угоди. Недосягнення позивачем на момент звільнення встановленого пенсійного віку для жінок 55-ти років, в даному випадку, немає правового значення. [PERSON] угода не передбачає вибіркового права застосування нею норм або проявів дискримінації за будь якою ознакою стосовно окремих працівників. [PERSON] договору не можуть суперечити [PERSON] угоді. Суд вважає, що позивач має право на нарахування вихідної допомоги виходячи із\~\~посадового окладу\~\~який,\~\~згідно довідки наданої ПрАТ «ЦГЗК» №980 від 11.07.2017р., становив 1756гривень 84 копійки. При стажі роботи позивача на підприємстві ПрАТ «ЦГЗК» у відповідача більше 15 років 3 місяці, та у відповідності до п. 6.1 [PERSON] угоди на 2007-2008рр.,\~\~позивачу належало виплатити дві середньомісячні заробітні плати що складає - 3513 гривень 68 копійок. Позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні також підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до вимог\~ст.47 КЗпП України\~власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~ст. 116 КЗпП України. \~\~Статтею 117 КЗпП України\~встановлено, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Пунктом 20\~ Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», передбачено,\~\~у разі якщо працівникові не були виплачені належні йому суми при звільнені, суд на підставі\~ ст.117 КЗпП України,\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а не при проведенні його до розгляду справи, по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому його вини. Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коло ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи\~по день прийняття рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до увагу спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи. Оскільки відповідачем заперечується необхідність виплати позивачу суми вихідної допомоги, суд застосовує принцип співмірності між\~\~заявленою сумою та сумою невиплаченої вихідної допомоги, а\~\~тому вважає необхідним зменшити невиплачену суму середнього заробітку до 21 008 гривень 44 копійок за період з 01 березня 2010 року по 01 березня 2011 виходячи з розрахунку: у 2010 році - 1693 робочі години, а саме: березень-176, квітень-167, травень-136, червень-168, липень-176, серпень-167, вересень-176, жовтень-168, листопада-176, грудень-183, у 2011 році: січень-144, лютий-160, що підсумково складає 1997 робочих годин помножених на середньо годинну заробітну плату 10 гривень 52 копійки, що буде відповідати принципам виваженості, розумності та справедливості. Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 07.03.2018 р. у справі № 456/2853/11-ц. В задоволенні іншої частині позовних вимог необхідно відмовити. Посилання представника відповідача про необхідність застосування тримісячного строку позовної давності відповідно до\~ст.233 КЗпП\~України не є обґрунтованими, оскільки позивач дізнався про порушене його право в травні 2017 року, а судом не було встановлено, та відповідачем не доведено, що позивач раніше ніж за три місяця до звернення до суду знав про порушене її право. Окрім того, ч.1\~ст.233 КЗпП України\~передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці щодо вирішення інших трудових спорів. Однак, відповідно до ч.2\~ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. \~Конституційний Суд України у рішенні №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч.2\~ст.233 КЗпП України, у системному зв'язку із положеннями статей\~1,12 Закону України «Про оплату праці»\~дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема і за час простою, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Враховуючи, що вихідна допомога, яка мала бути виплачена позивачу у зв'язку з виходом на пенсію за власним бажанням, входить до виплат на які працівник має право згідно з умовами колективного договору при звільненні на пенсію, суд приходить до висновку, що в даному випадку право працівника на звернення до суду за захистом своїх прав не обмежено будь-яким строком в силу ч.2\~ст.233 КЗпП України, тому доводи представника відповідача про застосування до вимог позивача про стягнення вихідної допомоги наслідків пропуску ним строків позовної давності є безпідставними. Відповідно до\~ст.141 ЦПК України,\~з відповідача необхідно стягнути судовий збір на користь держави, оскільки позивач при зверненні до суду був звільнений від його сплати. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial