Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON], просить ухвалити рішення, яким здійснити поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме визнати право власності побудованого за час шлюбу житлового будинку [ADDRESS], загальною площею 226,7 кв.м., у рівних частках між нею та відповідачем на 1/2 частку житлового будинку за кожним. Також просить скасувати державну реєстрацію права власності відповідача на ? частку вказаного будинку. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 02.10.2004р. між нею та відповідачем зареєстровано шлюб, який в подальшому виявився невдалим, і як наслідок, спільне проживання та ведення спільного господарства між ними припинилось. За період спільного проживання, у 2006 році ними був збудований житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 226,7 кв.м., право власності на яке визнано за відповідачем згідно рішення Личаківського районного суду м. Львова від 15.05.2009р. В такому випадку, згідно з вимогами чинного законодавства, будинок являється об'єктом спільної сумісної власності подружжя, і частки кожного з них вважаються рівними. З метою захисту своїх прав, даним позов бажає в судовому порядку здійснити поділ спільного майна подружжя та визнати за кожним право власності на 1/2 частку житлового будинку. В судовому засіданні представник позивача згідно належної довіреності від 22.09.2014р. [PERSON] позовні вимоги підтримала, дала пояснення аналогічні вищенаведеним та просить позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився повторно, про розгляд справи повідомлений належним чином, в тому числі через ЗМІ. Про причини неявки не повідомив. Зі згоди представника позивача та на підставі наявних у справі доказів суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані в ній докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 02.10.2004р. між позивачем та відповідачем зареєстровано шлюб, в підтвердження чого до матеріалів справи долучено копію відповідного свідоцтва (а.с.12). Однією з вимог даної позовної заяви, яка під час постановлення ухвали про відкриття провадження від 18.07.2014р. (а.с.20) роз'єднана в самостійне провадження, була вимога про розірвання шлюбу. Отже, станом на дату подання позовної заяви, шлюбні відносини між сторонами припинені не були, і відповідно, права та обов'язки учасників процесу, як подружжя, продовжували існувати. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Поняття спільної сумісної власності наведено в ч. 1 ст. 368 ЦК України, згідно з якою це власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності. Як зазначено в ч. 1 ст. 61 СК України, об'єктом спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно вимог ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Судом встановлено, що згідно з рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 15.05.2009р., яке не оскаржувалось та набрало законної сили (а.с.8), за відповідачем визнано право власності на самочинно збудований житловий будинок на [ADDRESS] загальною площею 226,7 кв.м. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 182, ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації. Згідно копії відповідного витягу (а.с.7), реєстрація права власності відповідача на вказаний житловий будинок мала місце 22.06.2009р. Враховуючи те, що набуття права власності відповідача на згаданий вище будинок мало місце у період його перебування в шлюбі з позивачем, за правилами ст. 60 СК України, відносно такого майна в них виникла спільна сумісна власність, тобто майнове право іншого з подружжя, в даному випадку позивача, на поділ такого будинку. Поділ майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя врегульовано нормами ст. 69-72 СК України, а також приписами ст. 372 ЦК України. Принцип рівності часток кожного з подружжя в праві спільної сумісної власності закріплено в ч. 1 ст. 70 СК України та в ч. 2 ст. 372 ЦК України. Оскільки зі сторони відповідача не було представлено доказів протилежного, при тому, що про наявність цивільного-правового спору останнього було повідомлено через засоби ЗМІ, суд вважає позовну вимогу про проведення поділу спільного майна підставною та ухвалює рішення про її задоволення. Разом з тим, не підлягає задоволенню вимога про скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок за відповідачем. Органом державної влади, який уповноважений здійснювати реєстрацію права власності на нерухоме майно, є Державна реєстраційна служба України та її територіальні підрозділи, які здійснюють свої повноваження виключно в межах та на підставі законів України. Рішення про визнання за позивачем та відповідачем права власності на 1/2 частки житлового будинку за кожним, само-по-собі є підставою для скасування державної реєстрації за попереднім власником. Додатково, скасовувати таку реєстрацію потреби немає, і при цьому, для її скасування ще й відсутні будь-які правові підстави, оскільки здійснювалась вона згідно з вимогами чинного законодавства та на підставі рішення суду, за яким право власності визнавалось лише за відповідачем у даній справі. Тому в цій частині, позов слід залишити без задоволення. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, суд присуджує судові витрати з відповідача.

Outcome: partial