Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], треті особа, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Яреськівська сільська рада Шишацького району Полтавської області, приватний нотаріус Шишацького районного нотаріального округу Полтавської області [PERSON], про визнання договору дарування таким, що відбувся, визнання права власності на квартиру. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що за договором дарування від 24 грудня 2003 року отримала в дарунок від гр. [PERSON] 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських споруд, що розташований в [ADDRESS]. Фактично ж вона стала власником квартири [ADDRESS], оскільки в селі Яреськи взагалі відсутній житловий будинок за адресою [ADDRESS], а вказаний нею будинок був розділений та перебудований на двоквартирний. Зазначає, що в розділі експлікація до плану будинку технічного паспорту від 12.11.1999 року зазначено, що в житловому будинку знаходяться дві квартири [ADDRESS] та [ADDRESS]. В квартирі під [ADDRESS] проживали батьки позивача, після смерті яких її успадкувала та зареєструвала на своє ім'я її сестра - [PERSON]. Маючи намір зареєструвати своє право власності на квартиру позивач звернулась до реєстраційної служби Шишацького РУЮ Полтавської області, але у здійсненні реєстрації їй було відмовлено оскільки за договором дарування вона стала власником 1/2 житлового будинку по [ADDRESS], а не квартири [ADDRESS] у вказаному селі. З метою реалізації свого права на реєстрацію належного їй житла позивач, посилаючись на ст.ст. 328, 628, 640 ЦК України, ст.ст. 3, 118-119 ЦПК України, просить суд визнати таким, що відбувся договір дарування квартири [ADDRESS] між нею та відповідачем [PERSON] та визнати за собою право власності на вказаний об'єкт нерухомості. Ухвалою суду від 22 травня 2014 року до участі у справі у якості третьої особи , яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача залучено [PERSON], власника квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, прохали їх задовольнити. Позивач надала пояснення аналогічні викладеним нею у позовній заяві. Відповідаючи на питання учасників засідання та головуючого зазначила, що в 2003 року за договором дарування отримала у власність 1/2 житлового будинку по [ADDRESS], але фактично у її власність перейшла квартира [ADDRESS] у вказаному будинку, який має [ADDRESS]. Другу половину будинку, а фактично квартиру [ADDRESS], придбали для проживання її батьків [PERSON] та [PERSON] Після смерті батьків їхню квартиру отримала у спадок в 2014 році її сестра [PERSON], яка оформила її на себе саме як квартиру [ADDRESS]. Слідуючи прикладу сестри та маючи намір привести до ладу документацію на вказане житло вона, за порадою нотаріуса та представника Миргородського БТІ, вирішила звернутись до суду з позовом про визнання за собою права власності саме на квартиру [ADDRESS], а не на 1/2 будинку по [ADDRESS]. Зазначила, що в установленому законом порядку, з питання зміни адреси належного її об'єкту нерухомості до органів місцевого самоврядування або державної влади вона не зверталась. Не змогла назвати жодних об'єктивних обставин, які негативно впливаючи чи перешкоджають її праву власності, в зв'язку з тим, що у правопосвідчуючих документах за нею значиться 1/2 житлового будинку по [ADDRESS] , а не квартира [ADDRESS]. Крім того з пояснень позивача встановлено, що у належній їй частині житлового будинку без відповідних дозвільних документів проведені роботи щодо його перепланування, зокрема збудовано перегородку, якою розділено житлову кімнату на дві окремі кімнати, закладено одне вікно, перенесено вхід до приміщення. Вказані факти підтвердив у своїх поясненнях свідок [PERSON], який є чоловіком позивача. Приватний нотаріус [PERSON] та представник Яреськівської сільської ради Шишацького району Полтавської області, які приймаючи участь у справі у якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору, в судове засідання не з'явились, до суду надіслали письмові заяви про розгляд справи без їх участі, при цьому приватний нотаріус [PERSON], у розгляді спірного питання поклалась на розсуд суду, а представник сільської ради просив задовольнити позовні вимоги. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] вважала, що позов підлягає задоволенню. Пояснила, що вказаний будинок по [ADDRESS], що складався із двох ізольованих приміщень, кожне з яких містило окремий вхід та відповідні комунікації, був придбаний для потреб її та позивача батьків. Власником однієї половини, а саме квартири [ADDRESS] стала позивач, а другої половини або квартири [ADDRESS] - їх батько. При оформленні документації на вказане житло була допущена помилка в його адресі, що суттєво ускладнила процес оформлення нею на своє ім'я успадкованої після смерті батьків квартири [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] позов визнав та пояснив, що в період з 1999 по 2004 рік був власником 1/2 частини спірного житлового будинку по [ADDRESS], вказану частину будинку разом з відповідною часткою господарських будівель він в подальшому подарував позивачу за договором дарування посвідченим нотаріально. У відповідних документах на будинок за ним значилось саме 1/2 житлового будинку, поштова адреса, якого була: [ADDRESS], що зокрема підтверджується відмітками про реєстрацію його міста проживання, які містяться в паспорті на його ім'я. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №? 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову. В судовому засіданні судом постановлено ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову оскільки, на думку суду, це може суперечити вимогам закону, інтересам держави та територіальної громади за місцем знаходження об'єкта нерухомості в частині дотримання будівельних норм та стандартів. Заслухавши пояснення сторін, третьої особи [PERSON], свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності та взаємозв'язку суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Як встановлено судом із пояснень свідка [PERSON], її матір'ю та батьком було збудовано спірний житловий будинок по [ADDRESS], який відразу складався з двох ізольованих приміщень - квартир, що мали різні входи та окремі комунікації. Після розірвання шлюбу між ними кожному з них дісталось по 1/2 вказаного будинку з відповідною частиною господарських будівель, які в подальшому були відчужені ними. Назвати поштові адреси вказаних приміщень свідок самостійно не змогла. Як встановлено судом 24 грудня 2003 року між відповідачем [PERSON] та позивачем [PERSON] було укладено договір дарування будинку серії ВВА № 477854, посвідчений 24.12.2003 року приватним нотаріусом Шишацького районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 2650 (а.с.5). Згідно даного договору даруватель [PERSON] подарував, а обдарована [PERSON] прийняла в дар 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських споруд за [ADDRESS] (п.1). Згідно п. 3 договору документом, який підтверджує право власності дарувателя на відчужувану ним 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами є рішення Шишацького районного суду від 23.10.2003 року, яке зареєстроване в Полтавському бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» в реєстрову книгу № 3 за реєстровим № 63 від 09.12.2003 року (а.с. 42). До обдарованої переходить частина будинку загальною площею 34,2 кв.м., житловою площею 27,8 кв.м., що складається з прихожої пл. 6,4 кв.м., жилої кімнати пл. 20.4 кв. м., жилої кімнати площею 7.4 кв. м., сіней площею 5.1 кв.м., кухні пл. 5.4. кв.м., 1/2 частина сараю з саману 1970 року побудови, сарай цегляний в цілому 1993 року побудови, гараж 1993 року побудови, 1/2 огорожі дощаної з прозорами. Згідно 4. Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Враховуючи те, що договір дарування було укладено 24 грудня 2003 року (до набрання чинності ЦК України), а його реєстрації проведено 30 січня та 02 лютого 2014 року (після набрання чинності ЦК України) суд розглядаючи спірні правовідносини керується, як нормами ЦК УРСР, так і ЦК України. Згідно приписів ст. 227, 244 ЦК УРСР договір дарування жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір дарування жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно ч.ч. 1-2 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відповідно до ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом. Таким чином, як ЦК УРСР, так і ЦК України встановлено, що договір дарування житлового будинку (квартири) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню та подальшій державній реєстрації (за ЦК УРСР - у виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів, за ЦК України - у визначеному законом органі). Крім того саме з держаною реєстрацією ЦК України пов'язує виникнення права власності на нерухомість. Позивачем були виконанні, як приписи ЦК УРСР, так і приписи ЦК України, а саме 30 січня 2004 року КП Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» зареєстровано право приватної власності позивача на 1/2 частину житлового будинку по [ADDRESS] (а.с. 6), 02.02.2004 здійснено реєстрацію договору дарування вищевказаного об'єкта нерухомості у Яреськівській сільській раді Шишацького району (а.с. 5 зворотній бік). Згідно ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції від 11 лютого 2010 року із подальшими змінами та доповненнями державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно ч. 4 ст. 3 вказаного Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Таким чином договір дарування 1/2 житлового будинку між відповідачем [PERSON] та позивачем [PERSON] укладено у належній формі, належним чином відповідно до вимог цивільного законодавства нотаріально посвідчено та зареєстровано в уповноважених органах, його дійсність ніким не оспорюєтся. Досліджені судом правовстановлюючі та технічні документи свідчать про те, що за вказаним договором було вірно відчужено саме 1/2 житлового будинку по [ADDRESS], на квартиру [ADDRESS]. Враховуючи приписи Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності позивача на належний їй об'єкт нерухомості, реєстрація якого була проведена Полтавським БТІ до набрання чинності редакцією закону від 11.02.2010 визнається дійсним державою. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку про відсутність спору про право між позивачем та відповідачем з приводу укладання даного договору. Крім того цивільним законодавством не передбаченого такого захисту права як визнання договору дарування нерухомого майна таким, що відбувся. Так, відповідно до приписів ст. 47 ЦК УРСР і вимог ст. 218 ЦК України правочин (договір, угода) можуть бути визнані судом дійсними, в разі недодержання вимог щодо його форми та нотаріального посвідчення, чого в даному випадку не потребується оскільки всі вимоги щодо форми договору, його посвідчення та реєстрації сторонами виконані. Обраний позивачем спосіб захисту в суді її прав та інтересів у вигляді визнання права власності на належний їй об'єкт нерухомості, передбачений п.1 ч.1 ст. 16 ЦК України. Проте згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як вже констатувалось судом право власності позивача на 1/2 житлового будинку по [ADDRESS] підтверджується відповідними правовстановлюючими документами, які не втрачені, ніким не порушено, не оспорюєтся та не є таким, що не визнається. Суд вважає, що звернення позивача до суду з позовом про визнання договору дарування таким, що відбувся та визнання за собою права власності на квартиру є ні чим іншим, як спробою узаконити та ввести в експлуатацію самочинно переплановано нею житлове приміщення в обхід визначеної законом адміністративної процедури. Вказані висновки суду ґрунтується на наступному. При порівнянні технічних паспортів на 1/2 житлового будинку по [ADDRESS], а саме технічного паспорту виготовленого 12.11.1999 року КП «Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», реєстраційний номер 3-63 (а.с 7-9) з технічним паспортом на вказане приміщення, яке вже значиться як квартира [ADDRESS], виготовленим ПП «Миргородське підприємство технічної інвентаризації та експертиз «Інвентаризатор», складеним 18.12.2013 року, інвентарний номер 4009, реєстраційний номер відсутній (а.с.10-13), судом встановлено, що у вказаному житлі проведено перепланування, а саме одну з житлових кімнат площею 20,4 кв. м. (а.с.8 позн. 1-2) за допомогою перегородки розділено на дві кімнати площею 8.8 кв.м. та 11.7 кв.м. (а.с.12 позн. 1-4,1-5). У кімнаті 1-4 (а.с.12) закладено віконний отвір, перенесено вхід до будинку (а.с. 8 позн. І, а.с. 12 позн. І). Внаслідок цього змінилась кількість та найменування жилих та інших приміщень у вказаному об'єкті нерухомості та його житлова площа з 27,8 кв.м. за первинним технічним паспортом до 20,5 кв.м. за поточним. Проведення даних робіт підтверджується також особистими поясненнями позивача та свідка [PERSON] До твердження позивача та свідка про те, що вказані роботи вони проводили з дозволу сільської ради суд відноситься критично та вважає їх надуманими, оскільки жодними документами, за наявності обов'язку доказування встановленого ст.ст. 27 та 60 ЦПК України, вони не підтверджуються, а позивач та свідок не можуть навіть назвати вид або назву даних дозвільних документів. Згідно п. 1.4.1., 1.4.3. Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 р. за № 927/11207 переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів відповідно до законодавства. До елементів перепланування жилих приміщень належать: перенесення і розбирання перегородок, перенесення і влаштування дверних прорізів, улаштування і переустаткування тамбурів, прибудова балконів на рівні перших поверхів багатоповерхових будинків. Вказана норма закріплена також у Житловому кодексі України. Так, згідно ст. 152 ЖУ України переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів. Згідно ст. 187 ЖК України особи, винні у самовільному переобладнанні та переплануванні жилих будинків і жилих приміщень та використанні їх не за призначенням несуть кримінальну, адміністративну або іншу відповідальність згідно з законодавством. Згідно ст. 25 Закону України «Про основи містобудування» особи, винні у самовільній зміні архітектурного вигляду споруди в процесі експлуатації несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством. Як встановлено судом позивачем, за наявності покладеного на неї ст. 60 ЦПК України обов'язку доказування, не надано суду жодних належних доказів того, що з питань приведення до ладу поштової адреси належної їй 1/2 житлового будинку вона зверталась до відповідних компетентних органів, як-то органів архітектурно-будівельного контролю, Яреськівської сільської ради чи Шишацької райдержадміністрації. Так, у матеріалах справи дійсно містяться довідки Яреськівської сільської ради Шишацького району про те, що адреси [ADDRESS] не існує, а при реєстрації прав власності на вказане житло допущена помилка та позивачу [PERSON] належить [ADDRESS] (а.с. 15-17). Проте вказані довідки суд у якості належних доказів, які підтверджують право власності позивача саме на квартиру [ADDRESS], а не на 1/2 житлового будинку не приймає, оскільки у довідках відсутнє посилання на підставі яких саме обліків їх видано (посилання на відповідні плани, номери погосподарських книг, особові рахунки тощо), не зазначено ким, коли та в якій саме документації допущено помилку в частині поштової адреси спірного будинку. Крім того довідка від 17.12.2013 № 2977 року містить ознаки механічного виправлення номеру будинку, що викликає сумнів у її дійсності та відповідності фактичним даним. Посилання позивача на те, що працівниками Реєстраційної служби Шишацького РУЮ їй було відмовлено у реєстрації за нею права власності на квартиру [ADDRESS] як на одну з підстав звернення до суду суд вважає надуманими, а дії працівників реєстраційної служби в цій частині правомірними, оскільки позивач, будучи згідно наявних правовстановлюючих та технічних документів власником одного об'єкта нерухомості розташованого за адресою: [ADDRESS], замість того щоб внести зміни у відповідну документацію у встановленому законом порядку, намагалась зареєструвати за собою право власності на інший об'єкт, а саме квартиру [ADDRESS], загальна та житлова площа, якої після проведеного позивачем перепланування змінилась та не відповідає площі, зазначеній у правовстановлюючих документах. . Так суду не було надано жодного доказу того, чи був будинок по [ADDRESS], що згідно пояснень позивача, третьої особи та свідків складається з двох ізольованих приміщень, в установленому законом порядку поділений на самостійні об'єкти нерухомого майна з наданням кожному з них поштової адреси відповідно до вимог Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 06 липня 2007 року за № 774/14041, або документів, що були чинними до видання вказаної Інструкції. В той же час п. 2.3. зазначеної Інструкції визначено, що не підлягають поділу об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна. Як вбачається з приписів п.3.2. Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 р. № 127, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 р. за № 582/5773 проведені позивачем роботи щодо перенесення входу до будинку та закриття віконного прорізу у зовнішніх капітальних стінах у належному їй будинку, який відноситься до будинків садибного типу, є самочинним будівництвом. На підставі вищевикладеного суд приходе до висновку, що вирішення питання про присвоєння спірному об'єкту нерухомості, який перебуває у власності позивача, поштової адреси: «[ADDRESS]» можливо лише після узаконення зробленого позивачем самочинного перепланування об'єкта нерухомості. Відповідно до статті 26 Закону України «Про основи містобудування» спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК). У зв'язку із цим суд вважає, що звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Таким чином, враховуючи те, що до жодних компетентних державних органів позивач з вищевказаних питань не зверталась, суд вважає, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, а звернення позивача до суду передчасним, а отже приходе до висновку, про відсутність підстав для задоволення позову. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed