Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, вказавши, що 07 грудня 2015 року вона виявила зникнення грошової суми в розмірі 75000,00 грн., які, як виявилося згодом, її донька [PERSON] позичила відповідачу та які він повинен був повернути до кінця грудня 2015 року. При розголошенні вказаної ситуації батьки відповідача попросили не писати заяву до поліції, пообіцявши все повернути, про що відповідачем було складено розписку про повернення 50\~000,00 грн. в строк до 13.12.2015 р. Однак в результаті їх переговорів та на усні звернення відповідач не реагував, так і не повернувши вказані кошти, в звязку з чим вона 17 грудня 2015 року змушена була звернутися до поліції. 11 січня 2016 року [PERSON] був викликаний до поліції з цього приводу, де надав пояснення, визнавши вищевказані факти. Тому просить стягнути з відповідача на свою користь грошову суму по розписці в розмірі 50 000,00 грн., моральну шкоду в розмірі 15000,00 грн. та проценти прострочки за увесь період користування позикою у розмірі 10\~000,00 грн. Ухвалою суду від 22 березня 2018 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 12 червня 2018 року витребувано з Довгинцівського відділення поліції Криворізького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області належним чином завірені копії письмових доказів в рамках кримінального провадження № 12015040720003564: письмових пояснень учасників кримінального провадження ([PERSON], [PERSON] та їх батьків); в разі наявності в матеріалах кримінального провадження - розписок щодо отримання чи повернення грошових коштів. В судове засідання сторони не з'явилися. В матеріалах справи міститься заява представника позивача [PERSON] про розгляд справи за його відсутності, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином в порядку, встановленому п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України, не повідомив причини неявки, відзиву не подав. Згідно вимог ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з'явився в судове засідання, не повідомив причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно копії розписки без дати, яка надана позивачем, [PERSON] позичив 50\~000,00 грн. у [PERSON] [INFO], 06.12.2015 р. , для приїзду матері [PERSON] та зобовязується віддати до 13.12.2015 р. (а.с. 21 копія розписки). Згідно зі ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Відповідно до положень статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Вказане підтверджується правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постановах від 08 червня 2016 р. (справа № 1103цс16), від 12 квітня 2017 року (справа № 442/8157/15-ц). З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] надав розписку про отримання в борг грошей, а отже сторони дотримались письмової форми договору. Верховний Суд України у постановах від 18 вересня 2013 року, 2 липня 2014 року та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, виклав правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від його найменування і з огляду на установлені результати - робити відповідні правові висновки. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року по справі № 308/3824/16. Таким чином, встановивши, що укладений між сторонами письмовий договір позики та боргова розписка підтверджують не лише факт укладення договору, а й факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, суд дійшов висновку про виникнення між сторонами правовідносин з договору позики. При цьому, наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов'язання з повернення позики позичальниками не виконано (постанова Верховного Суду від 01 серпня 2018 року по справі № справа № 654/2275/16-ц). Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій саме сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Ст. 526 ЦК України визначає, що зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов позики та Цивільного Кодексу, інших актів цивільного судочинства, а при відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Нормами ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми. Так, за період з 13.12.2015 р. по 16.02.2018 р. за 796 днів прострочення сума 3% річних складає 3271,00 грн., пені - 34102,75 грн. та інфляційного збільшення в сумі 15858,99 грн. Разом з тим, позивачем заявлено вимогу про стягнення 10 000,00 грн., які підлягають стягненню з відповідача, оскільки суд не може вийти за межі заявлених вимог відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України. Наданий позивачем 26 листопада 2018 року розрахунок процентів заборгованості, суд не приймає до уваги в якості доказу, оскільки розрахунок здійснений за період по 23.10.2018 р., в той час як до суду з позовом [PERSON] звернулася 16.02.2018 р. Заяви про збільшення позовних вимог в порядку статті 49 ЦПК України, до суду не надходило, тому суд розглядає заявлені вимоги в редакції позову від 16.02.2018 р. Враховуючи викладене, суд вважає, що з відповідача підлягають стягненню проценти за користування кредитом в сумі 10 000,00 грн. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Положеннями ч. 1 статі 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідач [PERSON] згідно наданої суду розписки, отримав позовну заяву з додатками (а.с. 57) та мав змогу звернутися за правничою допомогою в разі невизнання позову чи оспорювання розписки та факту наявності боргових зобовязань. Наданих йому цивільно-процесуальним законодавством прав шляхом надання відзиву на позов чи принаймі письмових пояснень, відповідач не реалізував, що свідчить про факт визнання ним існування боргу. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилаються позивач, як на підстави для задоволення позову, частково знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, належним чином повідомлений про дату слухання справи відповідач відзиву на позов та доказів на його підтвердження, суду не надав, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково та з відповідача на користь позивача підлягають стягненню загальна сума боргу за договором позики в розмірі 50\~000,00 грн. та проценти в розмірі 10 000,00 грн. Що стосується вимоги про стягнення моральної шкоди, то вказана вимога задоволенню не підлягає, оскільки чинним законодавством не передбачено відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок невиконання грошового зобовязання. Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат: судового збору в сумі 2115,00 грн., сплачений нею при подачі позову (а.с.1-3), тому оскільки позов підлягає задоволенню частково, суд з врахуванням положень ст. 141 ЦПК України вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати в сумі 1409 грн. 60 коп. (за дві вимоги, задоволені судом), стягнувши їх з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial