Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом. Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що вона є власником квартири №165, що знаходиться в будинку №4 по вул.Уварова в м.Херсоні. На теперішній час позивач проживає у вказаній квартирі, однак в ній ще зареєстрований відповідач, який з березня 2000 року жодного разу не зявлявся за місцем своєї реєстрації. Позивач також вказує, що всі обовязки по оплаті за житлово-комунальні послуги, а також утриманню та обслуговуванню житла оплачує самостійно. У звязку з викладеним, позивач звернулася до суду з даним позовом та просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житлом квартирою №165, що знаходиться в будинку №4 по вул.Уварова в м.Херсоні. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Не заперечували ту обставину, що відповідачу на праві власності належить частина квартири [ADDRESS], проте вважали, що він втратив право користування нею. Проти винесення заочного рішення по справі не заперечували. Відповідач у судове засідання не зявився, про слухання справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Заслухавши позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло №6267 від 21.03.2000 року, виданого Фондом комунального майна [ADDRESS], яка знаходиться за адресою: м.Херсон, вул.Уварова, 4, належить на праві приватної, спільної сумісної власності [PERSON] та членам її сімї [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Херсонського державного бюро технічної інвентаризації №20876210 від 11.11.2008 року (а.с.5, 8). Згідно актового запису про народження №14, зробленого 18.01.1995 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Міськвиконкому м.Запоріжжя, батьками [PERSON], [INFO], записані: [PERSON] та [PERSON] (а.с.7). Згідно актового запису про смерть №35, складеного 08.01.2014 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Херсонській області, [PERSON] померла 03.01.2014 року (а.с.51). Згідно актового запису про смерть №480, складеного 27.06.2016 року Комсомольським районним у м.Херсоні відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, [PERSON] помер 27.06.2016 року (а.с.52). Зі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.12.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу [PERSON], вбачається, що [PERSON] прийняла спадщину після померлого батька [PERSON], яке складається із 1/4 частини квартири №165 по вул. професора Уварова, 4 в м.Херсоні, що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №77095515 від 27.12.2016 року (а.с.59, 60). Згідно актового запису про розірвання шлюбу №327, зробленого 21.07.2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Суворовського районного управління юстиції у місті Херсоні, 21 липня 2005 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON]. Прізвища після розірвання шлюбу: йому [PERSON], їй [PERSON] (а.с.95). З відомостей, наданих адресно-довідковим підрозділом ГУДМС, УДМС України в Херсонській області, вбачається, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO] з 23.01.1999 року по теперішній час (а.с.21). Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст.9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статтею 155 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути у них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, встановлених законодавством. Згідно ч.1 ст.383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку (квартири) має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб. Згідно ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1,2 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.1,2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Приймаючи до уваги вищевстановлене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову як такого, що не ґрунтується на законі, оскільки відповідач [PERSON] є співвласником спірного жилого приміщення квартири [ADDRESS] і не може бути обмежений в праві вільно користуватися, володіти та розпоряджатися своєю власністю з тих підстав, що не мешкає в квартирі, співвласником якої він є. Разом з цим, суд критично відноситься до наданих позивачем копій квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг, а також того, що позивач самостійно несе тягар утримання спірної квартири, як доказів на обгрунтування заявлених позовних вимог, оскільки ці обставини не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку позивач вправі захистити своє право, предявивши вимоги про компенсацію іншому співвласникові квартири понесених витрат. Враховуючи зазначене, суд вважає позов [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, необґрунтованим та таким, що непідлягає задоволенню.

Outcome: dismissed