Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева», в якому, з урахуванням уточнень просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, тобто по 28.11.2013 року. В обґрунтування позову позивач зазначила, що рапортом №21 від 11.06.1998 року була прийнята в відділ « 392» на посаду стрілка в ПО «Завод ім. В.О. Малишева». Наказом №983 від 24.09.1998 року у зв»язку з переіменуванням підприємства була переведена в відділ 92 на посаду стрілка ВОХР в ДП «Завод імені В.О. Малишева». Наказом №52 від 16.09.2012 року була переведена в цех №841 на посаду машиніста насосних установок 4 розряду на вищевказаному підприємстві. Наказом №52 від 18.03.2013 року звільнена з підприємства на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України, але в порушення ст. 116 цього Кодексу з нею не був у день звільнення проведений повний розрахунок - не виплачена заробітна плата. Таким чином, позивач вважає, що відповідач повинен сплатити їй середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за весь час затримки її виплати. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні з 18.03.2013 року по день фактичного розрахунку - 28.11.2013 року. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що [PERSON] звільнена згідно наказу №52 від 18.03.2013 року. За графіком роботи її останній робочий день 18.03.2013 року був вихідним днем, що підтверджується табелем обліку робочого часу. Згідно відомостям про проходи на територію Підприємства 18.03.2013 року позивач не заходила на територію Підприємства. У відповідності до вимог ст. 116 КЗпП України позивач на чинний час не зверталась до Підприємства із заявою про остаточний розрахунок. Таким чином вважають, що відсутня вина відповідача у затримці остаточного розрахунку, яка є необхідною умовою для застосування санкцій ст. 117 КЗпП України. Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач дійсно працювала на ДП «Завод ім. В.О. Малишева» з 11.06.1998 року та була звільнена з підприємства наказом №52 від 18.03.2013 року на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України у зв*язку зі скороченням штатів ( а.с. 39-40). Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошову виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Положеннями ст.115 КЗпП України та ст.24 Закону України «Про оплату праці» передбачено порядок та умови виплати заробітної плати. Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно ч.1 ст.117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмірі підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п.2 р. II «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 р. №100 розрахунок середньомісячної заробітної плати здійснюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передується події з якою пов'язана відповідна виплата. Пунктом 8 розділу IV зазначеного порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів / годин, а у випадках передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути обчислені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі ( календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до довідки №2534 від 09.12.2013 року, виданої ДП «Завод імені В.О. Малишева», [PERSON] звільнена 18.03.2013 року та остаточний розрахунок виплачено 28.11.2013 року в сумі 8009,90 грн. (а.с.55). З довідки, наданої відповідачем вбачається, що середньоденна заробітна плата позивача складає 138,00 грн. (а.с.65). Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач в порушення вимог ст.116 КЗпП не провів з позивачем остаточного розрахунку. Затримка виплати позивачу склала 287 робочих днів, а тому середній заробіток за затримку остаточного розрахунку по виплаті вихідної допомоги складає 138,00 х 287 = 39606,00 грн. Суд не може прийняти до уваги посилання представника відповідача в своїх запереченнях про відсутність вини підприємства в затримці виплати заробітної плати по причині відсутності заяви робітника [PERSON], так як відповідно до роз'яснень, викладених у п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність письмової заяви позивача не виключає відповідальності роботодавця за затримку виплати заробітної плати. Посилання представника відповідача на те, що позивач не заходила на територію підприємства після звільнення не засновані на законі, оскільки з обхідного листа вбачається, що позивач 19.03.2013 року знаходилась на території підприємства та здала пропуск (а.с.56). На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню. Судові витрати суд стягує на підставі ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved