Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON], просить ухвалити рішення, яким зобовязати останнього усунути перешкоди в користуванні квартирою № 5 будинку № 93 на вул. Пекарській у м. Львові шляхом її вселення з сином [PERSON]А до даної квартири та передачі ключів від неї. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 22.10.2005р. зареєструвала з відповідачем шлюб, від якого у них народився син [PERSON] 06.05.2006р.н. Шлюб розірвано рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 12.04.2017р. За час шлюбу придбали спільне майно, а саме квартиру № 5 в будинку № 93 на вул. Пекарській у м. Львові, власником якої є відповідач. Вона та син, а також відповідач зареєстровані у цій квартирі. Відносно такої квартири на даний час триває судовий спір про поділ майна подружжя, в межах якого в порядку забезпечення позову накладено арешт на квартиру. Після вказаних обставин стосунки між сторонами погіршились Відповідач чинить тиск на позивача, перешкоджаючи в доступі до спільного житла, у звязку з чим разом з малолітньою дитиною вимушена шукати тимчасове житло. Незважаючи на припинення сімейних відносин разом з сином має право користуватись вказаною квартирою, у звязку з чим просить усунути відповідні перешкоди в судовому порядку шляхом вселення та передачі ключів. Відзиву на первісний позов не надходило. Натомість, відповідач [PERSON] предявив зустрічний позов до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою № 5 в будинку № 93 на вул. Пекарській у м. Львові. В обґрунтування зустрічного позову покликається на те, що підставою набуття ним у власність згаданої квартири є рішення співвласників квартири № 3а про її розподіл на дві окремі квартири, про що ЛРА ЛМР видала відповідне розпорядження про присвоєння його квартирі номеру «5». Відповідач [PERSON] не була співвласником квартири № 3а, у звязку з чим виділена з цієї квартири окрема квартира № 3а є його особистим майном. Протягом 2016-2018 років спільного господарства вони не ведуть. Зокрема, у період Різдвяних свят 2017р. між ним та мамою відповідача виник конфлікт, в ході якого показав останній на двері, а разом з нею, квартиру разом з сином покинула і відповідач, після чого предявила позови про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та поділ майна подружжя. Дані події свідчать про те, що позивач добровільно залишила спірну квартиру після чого в ній не проживає. Однак, незважаючи на відсутність його згоди, продовжувала приходити в квартиру у робочий час, коли він перебував на роботі та виносила різне майно. Ключі від квартири перебували у відповідача і лише після того, як під час розгляду спору про поділ майна подружжя остання почала претендувати на квартиру, він змінив замки. 13.06.2017р. відповідач прибувши в квартиру забрала свої речі та поїхала. 29.06.2017р. він на її прохання привіз останній телевізор та компютер. Такий перебіг подій свідчить про те, що відповідач самостійно і добровільно перестала проживати в квартирі, у звязку з чим підлягає визнанню такою, що втратила право користування нею, що виключає можливість задоволення первісного позову. В свою чергу, наявність реєстрації відповідача в такій квартирі створює йому перешкоди в отриманні субсидії, оскільки відповідач без його згоди зареєструвалась у спірній квартирі як фізична особа підприємець. Ухвалою суду від 01.06.2018р. прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву та обєднано її в одне провадження з первісним позовом. Повноважний представник відповідача за зустрічним позовом у встановлений судом строк подав відзив на зустрічний позов, долучивши докази його направлення іншим учасникам справи. З обґрунтованістю такого позову не погоджується, оскільки особа втрачає право користування житловим приміщенням виключно у випадку її відсутності без поважних причин, тоді як [PERSON] разом з сином вимушено покинули житлове приміщення через неправомірну поведінку колишнього чоловіка. Крім того, позивач за зустрічним позовом замовчує про строк, протягом якого відповідач відсутня та неповажність причин такої відсутності. Натомість, не відповідають дійсності твердження про те, що сторони протягом 2016-2018 років не ведуть спільного господарства, оскільки шлюб розірвано лише 12.04.2017р. Крім того, у період Різдвяних свят 2017р. конфлікт виник саме між сторонами і на двері позивач показував саме відповідачу, а не її мамі. В цей момент покинула квартиру уникаючи фізичної розправи. Після цього інциденту в квартиру за особистими речами не приходила, оскільки позивач вже на той час змінив замки. Прийшовши у квартиру 13.06.2017р., саме позивач, а не вона, викликав працівників поліції, тоді як вона мала лише намір взяти речі дитини. Квартиру покинула лише 27.04.2017р., проте не добровільно, а у звязку з протиправною поведінкою позивача за зустрічним позовом. Тому, в задоволенні такого позову просить відмовити. Вимоги первісного позову підтримує. Повноважний представник позивача за зустрічним позовом подав до суду відповідь на відзив, який подавався на такий позов. Зазначає, що дата розірвання шлюбу не вказує на дату припинення сімейних відносин, тоді як за мотивами рішення суду про розірвання шлюбу, саме [PERSON] в позовній заяві вказувала на те, що сторони протягом останнього року (2016-2017) не ведуть спільного господарства. Так само, відповідач не надала доказів протиправної поведінки позивача за первісним позовом щодо чинення перешкод у користуванні квартирою, в тому числі до 01.06.2017р., тоді як у період квітень травень 2017р. [PERSON] неодноразово приїжджала в квартиру щоб забрати свої речі. Представник відповідача за зустрічним позовом скерував до суду письмові заперечення, до яких долучив докази їх направлення позивачу за зустрічним позовом. Зазначає, що у 2016р. [PERSON] проживала у спірній квартирі та у 2016р. за власний кошт здійснила у ній ремонт даху. Крім того, здійснила косметичний ремонт кухні студії, приймала участь в утриманні квартири. В свою чергу, позивач за зустрічним позовом почав втручатись в її особистий простір, обладнав квартиру камерами відеоспостереження та робив умови проживання нестерпними, провокуючи конфлікти. Крім того, вимикав опалення в кімнаті де вона з сином проживала. Жодного належного і допустимого доказу на підтвердження обставин, викладених в зустрічному позові позивач не надав. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], повноваження якого підтверджуються належною довіреністю від 27.02.2017р. вимоги первісного позову підтримав з підстав, наведених вище. Просить такий позов задовольнити, що одночасно, виключає можливість задоволення зустрічного позову. Представник відповідача за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні проти обґрунтованості такого позову заперечила з підстав втрати позивачем за таким позовом права користування спірною квартирою. В задоволенні такого позову просить відмовити, а зустрічний відповідно, задовольнити. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає до задоволення, а в задоволенні зустрічного належить відмовити виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 22.10.2005р. сторони зареєстрували шлюб, який розірвано рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 12.04.2017р., яке набрало законної сили (а.с.6). Згідно копії свідоцтва про право власності від 15.08.2013р. (а.с.24), відповідачу [PERSON] на праві приватної власності належить квартира № 5 в будинку № 93 на вул. Пекарській у м. Львові. У вказаній \~ \~ \~ \~квартирі згідно довідки з місця проживання про склад сімї і прописки від (а.с.4), окрім відповідача зареєстровані позивач [PERSON], а також син сторін [PERSON] Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. У статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Аналогічні положення містяться у статті 319 ЦК України. Власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов'язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує дотримання принципу забезпечення балансу між інтересами власника, суспільства та інших власників і користувачів об'єктами власності. Власність зобовязує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, усього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх субєктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власників з боку держави, фізичної чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків. Особи користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення й не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Проте, реалізуючи свої права, власник зобов'язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших об'єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов'язків власник зобов'язаний додержуватись моральних засад суспільства. За правилами статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до статті 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і прибудинкової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Верховний Суд України під час розгляду цивільної справи № 6-60цс12 сформулював правову позицію від 11.07.2012р., де зазначив, що під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен зясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сімї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сімї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Відповідач за первісним позовом не заперечив, що вселення позивача та дітей до будинку відбулось з його згоди. Згідно ст. 396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень Глави 29 цього Кодексу. За правилами ст. 391 ЦК України, власник майна, а у справі яка розглядається, враховуючи положення ст. 396 ЦК України користувач майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як вбачається з акту від 01.06.2017р., складного працівниками ЛКП «№500», доступ до спірного житла у позивача відсутній. Відсутність у позивача доступу до такого житла не заперечується самим відповідачем, який зазначає, що ним після 11.07.2017р. змінено замки у квартирі. В контексті положень ч. ч. 2, 3 ст. 64, ч. 4 ст. 156 ЖК України, за позивачем [PERSON], незалежно від того, чи залишається вона членом сімї власника, право користування житловим приміщенням зберігається, а оскільки такий доступ у неї відсутній, первісний позов в частині усунення перешкод позивачу та сину сторін шляхом вселення та передачі ключів слід визнати обґрунтованим та задовольнити. Вказане виключає можливість задоволення зустрічного позову, однак крім цього, суд також враховує наступне. За змістом ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В контексті цієї норми член сімї власника вважається таким, що втратив право користування житловим приміщенням виключно за наявності двох умов. Перша це відсутність члена сімї понад один рік, а друга, відсутність поважних причин протягом цього строку. За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно матеріалів справи, позов предявлено до суду 06.06.2017р., тоді як позивач за зустрічним позовом, виходячи з його мотивів стверджує про те, що колишня дружина добровільно покинула помешкання після Різдвяних свят 2017р., тобто по спливу менше одного року до предявлення вимоги про усунення перешкод. Крім того, відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.34-35), 21.12.2016р. саме за адресою м. Львів, вул. Пекарська, 93/5 відповідач [PERSON] зареєструвалась як фізична особа-підприємець. Тобто, з одного боку позивач за зустрічним позовом не довів, що відповідач за таким позовом була відсутня за адресою м. Львів, вул. Пекарська, 93/5 без поважних причин, оскільки як позивач, так і відповідач визнають наявність взаємних неприязних відносин. З іншого боку, позивач за зустрічним позовом не довів, що колишня дружина була відсутня за такою адресою більше одного року, тоді як згідно акту ЛКП «№500» (а.с.33), відсутність [PERSON] за спірною адресою встановлено зі слів сусідів на момент перевірки 04.05.2017р., що не може підтверджувати її відсутність більше одного року. За відсутності таких доказів можливість визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням виключається, і тому, в задоволенні зустрічного позову належить відмовити, а що стосується доводів позивача за зустрічним позовом про неможливість отримання субсидії через реєстрацію відповідача за такою адресою, то такі обставини жодним чином не можуть впливати на право користування квартирою колишнім членом сімї, при тому що за змістом ст. 156 ЖК УРСР такий член сімї також зобовязаний брати участь в утриманні квартири. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача за первісним позовом на користь позивача за таким позовом, слід стягнути судовий збір в розмірі 640 грн., сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.1). На підставі наведеного та

Outcome: approved