Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] , у якому, просить провести поділ спільного майна подружжя, а саме: квартири [ADDRESS] , загальною площею 68,8 кв.м., нежилого приміщення загальною площею 53,4 кв.м., яке знаходиться у [ADDRESS] , нежилого приміщення загальною площею 47,0 кв.м., яке знаходиться у [ADDRESS] , визнавши за кожним із них право власності на Ѕ ідеальну частку даного майна. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, що із 21 липня 1994 року вона перебував із відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який, рішенням Зборівського районного суду Тернопільської області від 03 лютого 2020 року, розірвано. За час шлюбу, ними, за рахунок спільних коштів подружжя, придбано квартиру [ADDRESS] , загальною площею 68,8 кв.м., нежилі приміщення, загальною площею 53,4 кв.м., яке знаходиться у [ADDRESS] , а також по [ADDRESS] загальною площею 47,0 кв.м.. Сторонами не досягнуто згоди щодо поділу спільно придбаного майна. Враховуючи вищенаведене, [PERSON] вважає, що її ідеальна частка у майні, що є об`єктом права спільної сумісної власності, становить - Ѕ. Відповідач [PERSON] відзиву на позов не подавав. 12 жовтня 2020 року судом у даній цивільній справі проведено підготовче судове засідання, за наслідками якого закрито підготовче провадження у справі, а дану справу призначено до розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] - адвокат Вальчук М.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю та просить суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечив. Дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив 21 липня 1994 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане 10 червня 2010 р. Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопілсьького міського управління юстиції) і після реєстрації шлюбу останній присвоєно прізвище « [PERSON] ». Рішенням Зборівського районного суду Тернопільської області від 03 лютого 2020 року, шлюб між сторонами - розірвано. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №207552217 від 26.04.2020 року, 31 липня 2013 року за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 68,8 кв.м., житловою - 36,8 кв.м. Підстава для державної реєстрації права власності: свідоцтво про право власності, серія та номер: [NUMBER] , видане 19.08.2013, державним реєстратором Підперигора М.Б.; 03 листопада 2006 року за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на нежиле приміщення, загальною площею 53,4 кв.м., розташоване в [ADDRESS] , підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу, ВЕВ №416655 від 13.09.2006 р., посвідчений приватним нотаріусом Зборівського районного нотаріального округу Мельник О.С. за реєстром №2337; 08 лютого 2008 року за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на нежиле приміщення, магазину, загальною площею 47,0 кв.м., розташоване в [ADDRESS] , підстава виникнення права власності: рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 06.11.2007 р. справа №2-708/07. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Статтями ч.1 ст. 60, 63, ч.1 ст. 69, ч.1 ст.70 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 3 статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.1 ст.61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Крім того, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного, сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (п. 30 Постанови). Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній, власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Проаналізувавши та оцінивши надані сторонами докази, суд вважає, що позов слід задовольнити та провести поділ спільного майна подружжя, а саме: квартири [ADDRESS] , загальною площею 68,8 кв.м., нежилого приміщення загальною площею 53,4 кв.м., яке знаходиться у [ADDRESS] , нежилого приміщення загальною площею 47,0 кв.м., яке знаходиться у [ADDRESS] , які належить сторонам на праві спільної сумісної власності, визнавши за кожним із сторін право власності на Ѕ ідеальну частку спірного майна. Відповідно до вимог ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору у розмірі 5 255 грн. На підставі наведеного,

Outcome: approved