Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], за участю третьої особи - Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], разом із\~матірю [PERSON], яка проживає за адресою: [INFO]. В обґрунтування свого позову посилається на те, що з травня 2016 року вона проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з відповідачем [PERSON], в період якого народився син [PERSON], [INFO]. На початку листопада 2017 року фактичні шлюбні відносини між нею та відповідачем було припинено. Після цього їхній малолітній син залишився поживати разом з матір'ю, відповідач проживає окремо. 26 червня 2018 року позивач звернулась до Служби у справах дітей Одеської міської ради із заявою про визначення місця проживання малолітнього [PERSON], [INFO], разом матірю [PERSON], яка проживає за адресою: [INFO].. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, просила суд задовольнити їх в повному обсязі. Представник відповідача вимоги в частині визначення місця проживання дитини з матір'ю визнав в повному обсязі. Представник Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради не з'явився, про день, місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином, третя особа просила розглядати справу за їх відсутності. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що\~[PERSON] з 28 травня 2016 року по 9 листопада 2017 року проживали спільно однією сім'єю з [PERSON] Шлюб між ними зареєстрований не був.\~30 серпня 2017 року у вказаних осіб народився син [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серія І-ЖД №513360, виданим 04 вересня 2017 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис\~№ 6000.\~Після припинення фактичних шлюбних відносин їхній малолітній син залишився поживати разом з матір'ю,\~відповідач проживає окремо. Позивач за місцем проживання характеризується позитивно. При вирішенні справи по суті суд бере до уваги, що батько дитини, [PERSON], не заперечує проти визначення місця проживання малолітнього сина\~[PERSON], [INFO], разом матірю [PERSON]. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. Сімейне право закріплює в обов'язковому порядку, що місце проживання дитини визначається тільки виходячи з її інтересів. Під інтересами дитини треба розуміти забезпечення умов, необхідних для її повноцінного фізичного, психічного і духовного розвитку, що є неодмінним атрибутом належного сімейного виховання. Принципи Конвенції про права дитини 1989 року визначають, що дитина повинна перебувати під особливим захистом, їй повинні бути надані всі можливості та умови для фізичного, психічного та соціального розвитку. Відповідно до\~ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»,\~кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За приписом ч.1\~ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистостей дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ч.ч. 4-6\~ст. 19 СК України\~при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до висновку Київської районної адміністрації Одеської міської ради № 1612/01-11від 04.09.2018 року «Про визначення місця проживання малолітнього [PERSON], [INFO]» вбачається, що рада опіки та піклування вважає доцільним визначити місце проживання дитини разом з матір'ю [PERSON]. Відповідно до ч. 1\~ст. 161 СК України\~місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. При цьому згідно ч. 2\~ст. 161 СК України\~орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Місце проживання - це житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово (ч.1ст.29\~ЦК). Кожна особа має право на вільний вибір місця проживання (ч.1ст.33\~Конституції). Однак визначення місця проживання дітей має свою специфіку, оскільки діти, як правило, в силу своєї психічної та фізичної незрілості, фактичної нездатності проживати самостійно мають проживати разом зі своїми батьками або з особами, які їх заміняють. Отже чинне законодавство, встановлює особисте немайнове право батьків визначати місце проживання дитини. Крім того, суд при ухваленні рішення враховує практику Верховного Суду (постанова КЦС ВС у справі № 343/1500/15-ц від 30 травня 2018 року) та Європейського суду з прав людини: Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада\~\~1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада\~1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини.\~Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об'єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов'язань, існують позитивні зобов'язання, пов'язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов'язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13). Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Такими чином, враховуючи встановлені вище судом обставини, що свідчать про те, що дитина проживає з матір'ю, яка належно нею опікується і утримує, діючи насамперед в інтересах малолітньої дитини, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову [PERSON]

Outcome: approved