Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за усним договором. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що на початку березня 2012 р. вона позичила на прохання знайомому [PERSON], мешканцю [ADDRESS], 500 євро, які він пообіцяв повернути в найкоротші терміни після отримання ним прибутку. Пізніше, в серпні 2012 року відповідач в черговий раз попросив і вона позичила йому 2700 євро. Вказує, що в жовтні 2012 року відповідач повернув їй 2800 грн.; 16 січня 2013 року відповідач повернув - 500 євро і 650 доларів, тобто приблизно 1000 євро; 04 травня 2013 року відповідач частково повернув - 500 євро. Зазначає, що усі кошти відповідач пересилав на її банківську картку, при цьому, розписок ніяких з нього вона не брала. На її думку, загальна сума невиплаченої позики становить 1435 євро, у зв»язку з чим, вона поставила до відома відповідача, що він повинен виплатити дану суму і ще 5 % з невиплаченої суми, фактично із чим відповідач погодився, однак, на даний момент [PERSON] свідомо не виплачує їй позичені кошти з відсотками, уникає її дзвінків, не реагує на її усні повідомлення про повернення коштів. А, тому, просить стягнути з відповідача [PERSON] на її користь грошові кошти в сумі 20290,70 гривень та стягнути судові витрати. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, повторно незважаючи на визнання її явки в судове засіданні обов»язковою та будучи належним чином повідомленою про день, час і місце розгляду справи, останньою в суд через канцелярію поступила письмова заява з клопотанням розгляду справи у її відсутність; позовні вимоги позивачем підтримано в повному обсязі, заявлені позовні вимоги просить задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явився, будучи належним чином повідомленим про день, час і місце розгляду справи, останнім в суд через канцелярію не надано будь - яких відомостей про поважність причини неявки в судове засідання чи розгляду справи в його відсутність. Згідно вимог ст.. 169 ч.4 ЦПК України у разі повторної неявки відповідача повідомленого належним чином суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. А, оскільки позивачем в наданій суду письмовій заяві, відповідно телеграмі згоди на заочний розгляд справи не надано, суд вважає за можливе в силу наведеної статті ЦПК України розглянути справу у відсутність як позивача, так і відповідача на підставі наявних у справі доказів. Вивчивши і розглянувши матеріали справи, об'єктивно дослідивши і оцінивши докази наявні в матеріалах справи, в їх сукупності, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступних висновків. Згідно ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.ст. 212, 213 ЦПК України, законним є рішення, яки суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно ї законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 16 ЦК України «кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу». Судом, належними доказами по справі, встановлено, що позивач [PERSON] направляла письмову вимогу відповідачу [PERSON] про повернення коштів в сумі 23275,70 грн. (а.с.5). Однак наданими доказами позивачем, зокрема виписки з ПАТ КБ ПриватБанку не спростовують її доводів в частині того, що саме [PERSON] [PERSON] було повернуто шляхом перерахунку на картковий рахунок грошові кошти дружиною відповідача (а.с. 4,5). Відповідно до ч.1 п.3 ст.208 Цивільного кодексу України, правочини фізичних осіб на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян належить вчиняти у письмовій формі. Наслідком порушення письмової форми правочину є те, що у разі заперечення його учасниками факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Визнання існування правочину, встановлення його змісту може грунтуватися на письмових доказах. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, відповідно до ст. 207 ЦК України його укладення може бути здійснено як у формі окремої угоди, так і шляхом обміну листами, телеграмами тощо. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. У відповідності до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладеного договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. З наданих суду позивачем доказів досліджених судом в їх сукупності, не вбачається дотримання вищенаведених вимог закону. Оскільки зі слів позивача [PERSON] за обставинами наведеними в позові, сума позики складає 20290,70 грн., то договір позики повинен був бути укладений у письмовій формі. Стаття 218 ЦК України передбачає , що заперечення однією з сторін факту вчинення право чину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами , засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Частиною 2 статті 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Таким чином, саме розпискою чи іншим борговим документом за вказаним договором позики за нормами матеріального закону, а не іншими засобами доказування, підтверджується передання грошей за договором позики та отримання їх позичальником. Законодавцем визначено, що під час розгляду справи категорії про стягнення боргу за договором позики, підлягає доказуванню факт укладення такого договору та факт невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань щодо повернення позики. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, тому суд не має можливості встановити факт укладення договору позики і факт передачі грошової суми позивачем позичальнику (відповідачу), оскільки позивачем [PERSON] не надано суду на виклад обставин укладення договору позики з відповідачем будь - яких доказів, а з наданої позивачем виписки з основної карти ПАТ КБ «Приватбанк» за період з 01.03.2013 - 24.07.2014 не вбачається, що між сторонами було укладено договір позики, наявність договірних відносин, а також з даної дослідженої виписки не вбачається, що саме відповідач здійснював на означений у виписці рахунок позивача грошові кошти (а.с.4). Відповідно до роз'ясень, викладених у правових позиціях Верховного Суду України про стягнення боргу за договором позики від 18.09.2013 року, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до вимог ст.10 ч.ч.2, 3 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За таких обставин суд вважає та як вбачається з досліджених матеріалів справи, позивач [PERSON] не надала суду докази на підтвердження своїх доводів відносно заявлених позовних вимог згідно наведеної норми закону. Таким чином, виходячи з сукупності досліджених по справі доказів, при їх системному аналізі і співмірності з вимогами чинного закону, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за усним договором не грунтуються на законі і в їх задоволенні слід відмовити. А, відповідно, в силу вимог ст.. 88 ЦПК України не підлягають і задоволенню вимоги позивача про стягнення судових витрат. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed