Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до відповідача [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністраціїпро позбавлення батьківських прав, стосовно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , що є предметом позову 26 червня 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва відкрите провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] звернулася до відповідача [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та призначено розгляд справи у порядку загального позовного провадження. 31 травня 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про закінчення підготовчого провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. 17 липня 2018 року до суду надійшов відзив на позов від відповідача [PERSON] , виходячи зі змісту відзиву відповідач просив відмовити у задоволені позову в повному обсязі. 27.07.2018 року до суду надійшла відповідь на відзив від позивача [PERSON] . Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив відповідача, обґрунтовуючи підстави звернення з цим позовом до суду з вимогою про позбавлення відповідача батьківських прав, позивач посилається на те, що після припинення шлюбу з відповідачем, за взаємною згодою батьків дитина залишилась проживати разом з матір`ю, перебуває на повному її утриманні, присуджені за рішенням суду аліменти відповідач не сплачує та ухиляється від участі у вихованні дитини, не приймає участі у витратах на утримання дитини, що спонукало позивача звернутись до суду з вимогою позбавити відповідача батьківських прав. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував, просив в позові відмовити з підстав, викладених у відзиві на позов, пояснив, що він, будучи обізнаним про рішення суду про стягнення з нього аліментів на дитину, добровільно виконує рішення суду та сплачує визначений судом розмір аліментів, має бажання приймати активну участь у вихованні дитини, спілкуватись з дитиною та надавати матеріальну допомогу на її утримання, однак враховуючи розмір заробітної плати, який на разі відповідач отримує за основним місцем роботи не дає йому змоги виплачувати аліменти в розмірі, який визначено позивачем, також відповідач вважає, що позивачем не доведено наявність обставин, які б свідчити про ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, визначених сімейним кодексом України, тому вимоги про позбавлення його батьківських прав є надуманими та не доведено належними доказами. Представник третьої особи - Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не відомі. До суду надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності, при вирішенні справи по суті покладається на розгляд суду. Представник третьої особи - Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не відомі. До суду надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності. При цьому зазначають, що позовні вимоги не підтримують, оскільки на даний час відсутні підстави для позбавлення батьківських прав [PERSON] . Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін у справі та свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сімї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. При цьому, позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, а також і санкція за протиправну винну поведінку батьків. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, тощо) , що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і грунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до положень ст. 121 Сімейного кодексу України визначено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них. засвідченому державним органом реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Відповідно до положень ст. 133 Сімейного кодексу України, якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір`ю, а чоловік - батьком дитини. [PERSON] народилася [INFO] , у свідоцтві про народження батьками дитини записані: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . (а.с.8, т. 1) Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до положень статті 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом 6 місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно статті 165 Сімейного кодексу України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. На підтвердження обставин, які викладено у позовній заяві, стосовно ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, позивач [PERSON] посилається на наступні докази зібрані до подання позовної заяви до суду та долучені під час розгляду справи. Судом встановлено, що з 24 липня 2007 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який припинено 04 липня 2016 року, відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Києва. [INFO] народилась [PERSON] , у свідоцтві про народження № [NUMBER] , батьками дитини записані: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Згідно інформації, що викладена в довідці виданої директором школи І-ІІІ ступенів № 163 ім. М. Кирпоноса - Овдій Л. за вих. № 26 від 20 лютого 2018 року, відповідно до якої [PERSON] навчається в 1-Б класі вказаної школи з 01.09.2017 року. За час навчання вихованням [PERSON] опікувалась лише мати - [PERSON] . З батьком [PERSON] спілкування не було, він жодного разу не був у школі, вихованням доньки не займався. (а. с. 11, т. 1) Відповідно до довідки, виданої Клінікою загальної практики сімейної медицини від 05 травня 2018 року за підписом лікаря загальної сімейної практики сімейної медицини Пивоварова Я.В. вбачається, що з 05 січня 2018 року [PERSON] обслуговується у даній клініці. За час обслуговування [PERSON] опікувалась лише мати - [PERSON] . З батьком [PERSON] спілкування не було, жодного разу він в клініці не був (а.с. 12, т. 1). За інформацією, що викладена в довідці за вих. № 14/05/01 від 14.05.2018 року, виданою директором Спеціалізованої дитячо-юнацької школи олімпійського резерву м. Києва зі спортивної гімнастики Савицькою Т.І. вбачається, що за час тренування та навчання вихованням [PERSON] опікувалась лише мати - [PERSON] , яка постійно супроводжує доньку, цікавиться її успіхами, поведінкою, відвідує батьківські збору, приймає активну участь в спортивно-масових заходах разом з донькою (легкоатлетичні кроси, показові виступи тощо). Батька дитини тренери-викладачі не бачили, він жодного разу не приходив та не цікавився успіхами своєї дитини (а.с. 15, т. 1). Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання, виданої Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації № 30175946 від 15.05.2018 року вбачається, що - [PERSON] зареєстрована за місцем реєстрації матері (Позивача) за адресою: [ADDRESS] з 14.08.2015 року по теперішній час (а.с. 13-14, т. 1). Згідно Акту про обстеження умов проживання дитини [PERSON] від 18.07.2018 року за адресою: [ADDRESS] , було встановлено, що під час обстеження умов проживання в квартирі перебувала орендар, яка повідомила, що вона орендує дану квартиру на протязі 2,5 років. Громадянка [PERSON] разом з дитиною малолітньою [PERSON] проживають за іншою адресою. Орендар повідомити свої особисті дані відмовилась. (а.с. 75 том. 1) 23.01.2018 року заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітньої доньки у розмірі 4000 грн. щомісячно, починаючи з 29.08.2017 року і до досягнення дитиною повноліття. (а.с. 17-18 т. 1) Відповідно до довідок-розрахунків заборгованості, згідно виконавчого листа 755/12904/17 від 07.02.2018 року виданого Дніпровським районним судом м. Києва, по сплаті аліментів станом на 01.06.2018 року становить 40000 грн. 06.06.2018 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва скасоване заочне рішення від 23.01.2018 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини. 29.01.2019 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва частково задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітньої доньки, а саме [PERSON] необхідно щомісячно сплачувати аліменти на утримання доньки [PERSON] у розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 29.08.2017 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до довідок-розрахунків заборгованості, згідно виконавчого листа 755/12904/17 від 03.04.2019 року виданого Дніпровським районним судом м. Києва, по сплаті аліментів станом на 01.05.2019 року становить 63657,80 грн. Допитані в судовому засіданні свідки зі сторони позивача - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , пояснили, що [PERSON] не займається вихованням доньки, не приділяє їй належної уваги, не цікавиться життям своєї дитини, не приймає участі у вихованні дитини. Крім того, не сплачує аліменти та не відвідує свою доньку. Вихованням та утриманням [PERSON] займається виключно її мати - [PERSON] . Відповідно до ч.4 ст. 19 Сімейного Кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав тощо обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який згідно з ч.5 ст. 19 подає суду письмовий висновок щодо розв`язування спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. При цьому, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст. 19 СК України). Згідно Висновку Органу опіки та піклування Подільської районної в м. Києві державної адміністрації (протокол засідання комісії № 32 від 17.12.2019 року), Орган опіки та піклування вважає, що на сьогодні відсутні підстави для надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав гр. [PERSON] відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з цим орган опіки та піклування Подільської районної в місті Києві адміністрації не підтримує позовні вимоги гр. [PERSON] . Висновок мотивований тим, що за пезультатами роботи психолога у малолітньої [PERSON] визначений надійний тип прив`язаності до матері та близького оточення (бабуся, дідусь). По відношенню до батька дитина відчуває почуття ворожості, образи, злості, емоційне відчуження і як внаслідок - страх близькості. [PERSON] достатньо обережно та вибірково ставиться до людей (висновок № 196 від 27.09.2019 року). У висновку від 27.08.2018 року № 171 психологом зазначено, що через нестабільну участь батька у житті дівчинки та його конфлікт з матір`ю у дитини визначений амбівалентний тип прив`язвності. Однак, за наявності в подальшому взаємостосунків між ними, регулярних зустрічей та підтримання спілкування, спостерігається тенденція до формування надійної прив`язаності. У конфлікті батьків, [PERSON] схильна займати та підтримувати позицію мами. Рекомендовано, зокрема: встановити чіткий графік зустрічей дитини з батьком; на перших етапах зустрічі бажано здійснювати на безпечній території у присутності залученого спеціаліста; позбавлення батьківських прав гр. [PERSON] може чинити травматичний вплив на психічний розвиток дитини (на час психолрогічного обстеження). Комісією з питань захисту прав дитини Подільської районної в місті Києві державної адміністрації надані роз`яснення згідно з чинним законодавством України щодо спільної участі батьків у вихованні доньки. Рекомендовано не залучати дитину до конфліктних взаємовідносин, що існуть між ними, а також усвідомлювати власну відповідальність за фізичний та психологічний розвиток дитини. Гр. [PERSON] разом з цим зауважено, що думка дитини зміниться після зміни думки матері. У відповідності до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При розгляді даної справи судом не встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. У справі відсутні докази застосування до відповідача заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. З наведених обставин, суд критично ставиться до викладених у позові пояснень позивача щодо негативної характеристики відповідача, оскільки вони не найшли своє підтвердження в судовому засіданні та не доведено належними та допустимими доказами. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно своєї дитини в матеріалах справи відсутні. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Як роз`яснено у пункті 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року за №3 «Про застування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи батька, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Однак, з доводами представника позивача щодо ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до своєї малолітньої доньки суд не погоджується виходячи з наступного. Так, з матеріалів справи вбачається, що за спільною домовленістю відповідача з позивачем, після розірвання шлюбу, в якості коштів на утримання дитини (аліментів) відповідачем на картковий рахунок позивача, відкритий в ПАТ КБ «ПриватБанк» регулярно сплачувалися та сплачуються кошти в розмірі 2000 грн., що підтверджується випискою з банківського рахунку відповідача. Крім того, восени 2016 року відповідач разом із донькою та позивачем їздили на відпочинок до Італії (м. Сотто-Маріна), що підтверджується доказами наявними в матеріалах справи. 17.03.2017 відповідачем у нотаріуса надано позивачу дозвіл на вивезення дитини закордон. Влітку 2017 року відповідач надавав позивачеві гроші на оплату курсів англійської мови для їх доньки (готівкою та перераховував на картку). Крім того, на підготовку до всупу до школи відповідач надавав готівкою кошти позивачу та приходив до приймальної комісії школи. Одночасно позивачем не спростовано твердження відповідача про його неодноразові спроби побачитись та поспілкуватись з їх спільною донькою. Так відповідач наголошує на тому, що у березні 2017 року коли відповідач приїхав за місцем мешкання позивача привітати доньку зі святом «8 Березня» та привіз подарунок (телескоп та квіти), позивач зазначила, що телескоп дешевий, необхідно було купувати дорожчий і не захотіла його залишати. Після цього на прохання позивача відповідач придбав для доньки кросівки та купив білети до цирку. Відповідач приїжджав до школи для того, щоб побачити та поспілкуватися з донькою, оскільки позивач не дозволяє їх спільній доньці бачитись з відповідачем та він не може відвідувати її в інших містах. Про те, коли відбуваються батьківські збори у школі відповідачу ніхто не повідомляє. Відповідач стверджує, що позивач налаштовує їх спільну доньку проти нього, постійно дорікає відповідачу що він надає недостатньо коштів на утримання дитини та взагалі хоче, щоб відповідач не спілкувався з їх спільною донькою. Після отримання 13.07.2018 року відповідачем позовної заяви та доданих до неї документів йому стало відомо про те, що його донька з 05.01.2018 року обслуговується в Клініці загальної сімейної медицини. Про те, що позивач поставила на облік у зазначену клініку їх спільну доньку вона відповідачу не повідомляла. Крім того, відповідач зазначає, що позивач ставить до відома його про те, що їх спільна донька відвідує якісь гуртки чи курси лише у тому випадку коли просить у нього гроші. Ці обставини свідчать про піклування з боку відповідача [PERSON] за своєю донькою, а саме намагання здійсненням ним утримування дитини, фізичного і духовного розвитку дитини, спілкування з дитиною, доступ до духовних цінностей, засвоєння загальновизнаних норм моралі, створення умов для отримання освіти в подальшому. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. Згідно ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до положень ст.81 ч.1 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно його доньки є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками, не бажання брати участь у вихованні дитини. В свою чергу, покази свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які надавали пояснення в судовому засіданні, не можуть слугувати беззаперечним доказом ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків відносно неповнолітньої дитини та ухилення від виховання дитини, оскільки покази свідки суд оцінює в сукупності з іншими доказами у справі та їх переконливості та доведеності. Не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків по утриманню дитини факт стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини, оскільки таке є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання. Як роз`яснено в п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. У рішенні Європейського суду від 18 грудня 2008 року по справі «Савіни проти України» зазначається, що: «Хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини». Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Таким чином, в даній конкретній ситуації, суд співставляючи інтереси окремої особи в право якої здійснюється втручання [PERSON] , враховуючи суспільні інтереси та інтереси дитини, суд знаходить, що не позбавлення батьківських прав відповідача буде кращим заходом для дитини ніж зворотне, оскільки позбавлення батьківських прав не вплине ні на обставини щодо виховання і розвитку дитини, не створює додаткових умов щодо її безпечного виховання, захисту її здоров`я, не сприяє захисту її прав взагалі, а не вжиття такої процедури створює умови для дитини і батька для належного спілкування і розвитку дитини, особливо в тій ситуації, коли батько виявив таке бажання, це створить умови для додаткових гарантій для дитини, навіть матеріального характеру. Особливості правовідносин, що склались між сторонами свідчать, що відповідач протягом певного часу недостатньо приділяв уваги дитині, що вимагає від нього зміни свого ставлення до виховання дитини і це підлягає контролю з боку органів опіки та піклування, і головне, що на цьому можливо наголосити в рамках даного провадження і охоплюється компетенцією Суду (пункт 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»), зазначені дії є менш радикальними в порівнянні з позбавленням батьківських прав. Також, в таких правовідносинах важливим буде те, що відповідачу надається можливість виправити ситуацію щодо його участі у вихованні дитини, яка буде знаходитись під постійним контролем органів опіки та піклування і у випадку, якщо він цього не зробить, буде ухилятись від виховання дитини, позивач в подальшому, з врахуванням обставин даної справи, може порушити питання про позбавлення відповідача батьківських прав. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно його доньки не забезпечуватиме інтересів самої дитини. Позивач не довів та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення її батька по відношенню до неї батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. При цьому, під час розгляду справи судом встановлено, що відповідач любить свою доньку, бажає спілкуватися з нею та дбати про неї. Суд, враховуючи психофізіологічний рівень розвитку дитини, її психоемоційний стан, бажання батька приймати активну участь у житті дитини, спілкуватися з нею, при цьому враховуючи, що психоемоційний стан дитини може бути наслідком саме конфліктності інтересів матері та батька, у суду відсутні підстави вважати, що подальше спілкування відповідача з донькою може призвести до виникнення порушення інтересів дитини. В той же час, суд акцентує увагу на необхідності звернути увагу відповідача на побудову взаємовідносин між ним та дитиною на засадах психологічного комфорту малолітньої [PERSON] з метою побудови взаємовідносин на основі довіри, любові та розуміння. В той же час, суд попереджає відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання [PERSON] , поклавши на Органи опіки та піклування Подільської районної у м. Києві державної адміністрації контроль за виконанням [PERSON] батьківських обов`язків. Аналізуючи вищевикладені доводи в їх сукупності, суд приходить до висновку щодо недоведеність з боку позивача факту ухилення відповідача від утримання, вихованні спілкування з малолітньою дитиною, у зв`язку з чим, враховуючи пріоритетність у вирішенні даного спору інтересів дитини, необхідності для гармонійного розвитку дитини спілкуванні доньки як з матір`ю, так і з батьком, позовні вимоги позивача про позбавлення відповідача батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому вважає за необхідне у позові відмовити, однак, враховуючи протиправну поведінку відповідача щодо ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню дочки [PERSON] , його слід попередити, що у разі продовження протиправної поведінки він буде позбавлений батьківських прав.

Outcome: dismissed