Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Таврійської сільської ради, в якому просить визнати за нею право власності на житловий будинок [ADDRESS] у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO]. Позов обґрунтовує тим, що [INFO] помер її чоловік [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, до складу якої увійшло право власності на житловий будинок [ADDRESS]. Вона прийняла спадщину та звернулась до нотаріуса за свідоцтвом про право на спадщину за законом на вказаний житловий будинок. У видачі свідоцтва нотаріус відмовила у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу. Відмова нотаріуса порушує її право на спадкування і є підставою для визнання за нею права власності на спірний житловий будинок. Позивач у судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримала. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позов визнав. В зв'язку з тим, що особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з'явились, відповідно до вимог ч.2 ст.197 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. [INFO] помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть. Позивач [PERSON] є дружиною померлого [PERSON], що підтверджується її паспортом, свідоцтвом про укладення шлюбу. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої увійшли всі права і обов'язки, які належали спадкодавцю за життя. Позивач [PERSON] відповідно до ст.529 ЦК УРСР, чинного на час смерті спадкодавця, є спадкоємцем [PERSON] за законом першої черги. Позивач прийняла спадщину відповідно до ст.549 ЦК УРСР, фактично вступивши у володіння спадковим майном, адже вона залишилась проживати у спірному будинку, та подавши нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Зазначені обставини підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 15.08.2018 №873/02-31, витягом з книги погосподарського обліку Таврійської сільської ради (2001-2005 роки), довідкою Таврійської сільської ради від 29.05.2018 №630. За змістом ст.524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Отже, спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому ст.529-535 ЦК Української РСР. Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов'язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності. 15 серпня 2018 року позивач звернулась до державного нотаріуса Токмацької районної державної нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого чоловіка [PERSON], а саме на спірний житловий будинок. Нотаріус відмовила у видачі зазначеного свідоцтва в зв'язку з тим, що спадкоємець не надала правовстановлюючий документ на спірний житловий будинок, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 15.08.2018 №873/02-31. Відмова нотаріуса порушує право позивача [PERSON] на спадкування після смерті [PERSON] та є підставою для визнання за нею права власності на спірний житловий будинок відповідно до ст.392 ЦК України. Таким чином, вирішальним у цій справі є вирішення питання про належність спірного будинку на праві власності спадкодавцю [PERSON] Згідно з ч.1 ст.27 Закону України від 01.07.2004 №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон №1952-IV), правовстановлюючими документами, які підтверджують право власності, є: 1) укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дублікат; 2) свідоцтво про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, видане нотаріусом або консульською установою України, чи його дублікат; 3) свідоцтво про право на спадщину, видане нотаріусом або консульською установою України, чи його дублікат; 4) видане нотаріусом свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікати; 5) свідоцтво про право власності, видане органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дублікат; 6) свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дублікат; 7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 8) державний акт на право приватної власності на землю, державний акт на право власності на землю, державний акт на право власності на земельну ділянку або державний акт на право постійного користування землею, видані до 1 січня 2013 року; 9) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 11) заповіт, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об'єкта нерухомого майна релігійній організації; 13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об'єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 14) інші документи, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно. Цивільно-правовий інститут набуття та виникнення права власності на нерухоме майно в різні періоди по-різному був урегульований на законодавчому рівні. У зв'язку із цим держава задекларувала визнання дійсними прав на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності Законом №1952-IV. Відповідно до положень ч.3 ст.3 Закону №1952-IV права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Згідно з витягом з книги погосподарського обліку Таврійської сільської ради (2001-2005 роки) спірний житловий будинок був побудований у 1957 році. Житловий будинок перебував у приватній власності громадян. Для будівництва та обслуговування спірного будинку спадкодавцю [PERSON] була виділена у користування земельна ділянка площею 0,01 га, що підтверджується витягом з книги погосподарського обліку №6 Таврійської сільської ради (1971-1973 роки), довідкою Таврійської сільської ради від 14.05.2018 №385. У рішенні Таврійської сільської ради від 22.12.1997 №54 спадкодавець [PERSON] значиться як власник спірного будинку. Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Судами встановлено, що спірний житловий будинок був збудований у 1957 році. У 1957 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. У абз.2 п.6 Інструкції зазначено, що не підлягали реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. За змістом зазначених норм права виникнення права власності на житлові будинки, розташовані в сільській місцевості, не підлягало реєстрації, а тому не залежало від державної реєстрації цього права. Відповідно до досліджених доказів спадкодавець [PERSON] був зареєстрований та проживав у спірному будинку з 1971 року по день смерті, був зазначений його власником, спірний будинок обліковувався в Таврійській сільській раді, спадкодавець був внесений у списки власників житлових будинків, а тому суд дійшов висновку, що спадкодавцю [PERSON] належало право власності на спірний будинок. Згідно зі ст.392 ЦК України, особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду як з позовом про визнання права власності. Статтею 16 ЦК України передбачено, що звертаючись до суду позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, які виникають у державі, в разі відсутності правовстановлюючого документа юридичний факт набуття нерухомості у власність за зверненням зацікавлених осіб може бути визнаний, а невизнані державою права спадкоємців - захищені в судовому порядку. Суд встановив, що спір виник у зв'язку з відсутністю умов для оформлення спадщини нотаріально. Відповідно до положень п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування», вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають тільки у тому випадку, якщо наявні умови для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, а при відмові нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, вимоги про визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за законом на спірний будинок є законними, ґрунтуються на вищезазначених нормах матеріального права, підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами, та підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved