Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Свій позов обґрунтовує тим, що вона перебуває в шлюбі з відповідачем з 15 червня 2007 року, який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції у Волинській області. Від даного шлюбу в них народилось двоє дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Зазначає, що після кількох років подружнього життя між нею та чоловіком почали викати сварки через різні погляди на життя. На даний час вони проживають окремо, відповідач не бере участі в утриманні дітей. Самотужки вона не може в повній мірі забезпечити дітей, а тому змушена звернутись до суду. На підставі наведеного просить шлюб між нею та відповідачем розірвати, стягути з [PERSON] в її користь аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], в розмірі 3000 грн., щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 квітня 2018 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 16 травня 2018 року. Позивач в судове засідання не зявилася, подала суду заяву від 16 травня 2018 року, якою просить зменшити позовні вимоги в частині визначення розміру аліментів, а саме: просить стягувати з відповідача 1500 грн. аліментів на утримання двох дітей. Також просить розгляд справи проводити без її участі, за наявними матеріалами. В судове засідання відповідач не зявився, однак від нього надійшла заява від 16 травня 2018 року, в якій відповідач просить розгляд справи проводити без його участі, позов визнає в повному обсязі, проти його задоволення не заперечує. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.247 ЦПК України. У відповідності до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 15 червня 2007 року, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції Волинської області, актовий запис № 661 (а.с.9). Від даного шлюбу в подружжя народилось двоє дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Відповідно до ч.1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно зі змістом ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобовязані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сімї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобовязаний утверджувати в сімї повагу до матері. Дружина зобовязана утверджувати в сімї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сімї за свою поведінку в ній. Як вбачається зі змісту ч.3 та 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю» встановлено, що проголошена Конституцією охорона сімї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження сімї стали неможливими. Як встановлено судом, сторони тривалий час подружніх стосунків не підтримують, не ведуть спільного господарства, шлюб існує лише формально. Враховуючи особливий характер сімейних відносин, які склалися в даній сімї, та їх обєктивну недоступність для оточуючих, а також беручи до уваги категоричне заперечення позивачем щодо збереження сімї, визнання позову відповідачем, та з врахуванням вимог ст.ст. 24, 55, 56 СК України, суд приходить до висновку, що позов в частині вимог про розірвання шлюбу підсавний та підлягає до задоволення. За змістом частини другої статті 114, статті 115 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Розірвання шлюбу, здійснене за рішенням суду, повинно бути зареєстроване в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та постановлення відмітки в актовому записі про шлюб. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Щодо вимог позивача про стягнення аліментів суд зазначає наступне. Як вже встановлено судом сторони є батьками двоє дітей, а саме: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй 20.11.1959 р., проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння; вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості (принцип 6). Згідно з вимогами ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виходячи з цього сторони, як батьки дитини, повинні спільно вирішувати питання про фізичний, духовний та моральний розвиток дитини. За змістом ч. 2 ст.с150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч. 2 ст. 157 Сімейного кодексу України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Відповідно до вимог ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Стаття 180 Сімейного кодексу України передбачає, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері так і батька до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст. 184 Сімейного кодексу України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» встановлено прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2018 року - 1860 гривень, з 1 липня - 1944 гривні, з 1 грудня - 2027 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що слід стягувати з відповідача в користь позивача аліменти на утримання неповнолітніх [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі 1860 грн. щомісячно, з часу звернення з даним позовом до суду та до досягнення старшою дитиною повноліття, але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача, суд враховує, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а тому заявлений позивачем розмір аліментів в сумі 1500 грн. порушуватиме інтереси дітей. Крім цього, згідно ст. 141 ЦПК України, з відповідача необхідно стягнути на користь держави судовий збір в розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved