Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення моральної шкоди. В обґрунтування свого позову посилається на те, що 21.09.2017р. колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області ухвалила про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою [PERSON] на рішення Старобільського районного суду від 17.12.2013р. Відповідач ніяким чином не довів своїх порушених прав під час розгляду цивільної справи. За досягнутою домовленістю з невстановленими особами підпорядковуя метою звернення з апеляційною скаргою було бажання заподіяти моральні страждання [PERSON] . Відповідач стверджував, що позивач незаконно отримала право власності на гараж, розташований за адресою: [ADDRESS] та це право треба скасувати. При цьому відповідач не надав належних та допустимих доказів своїх вимог. Позивач була змушена звертатися за правовою допомогою до фахівців у галузі права для захисту своїх інтересів. У 2015 році спірне майно (гараж) позивач подарувала іншій людині. Вона була впевнена, що рішення Старобільського районного суду від 17.12.2013р. обґрунтоване та законне. Чотири роки ніяких складнощів не було. Розуміло, що спроба скасування рішення суду про права позивача викликало обурення та стрес. Позивач літня людина, пенсіонер, страждає на хронічні серцево-судинні захворювання. Після отримання інформації про звернення відповідача до суду стан здоров`я погіршився. Позивач був вимушений звертатися до лікарні та додатково витрачати кошти на ліки. Позивач був обурений, у стані постійного стресу відчуває себе дуже хворим, вперше у житті був вимушений доказувати свою невинність за оманою. Відповідач усвідомлював негативні наслідки незаконного переслідування позивача, але довів протиправні дії до кінця. У позивача похитнулася віра у справедливість людей, вона вважала усе життя, що в своєму соціальному оточенні порядні та чесні люди. Негативні наслідки отримані під час судового переслідування похитнули віру в людей, що є базовим для життя. Відповідач у судовому засіданні свідчив, що майно позивача (гараж) перешкоджає мешканцям ОСББ збудувати дитячий майданчик на прибудинковій території. Це твердження є хибним, тому що гараж вбудований в ряд інших гаражів та сараїв. Відповідач шляхом омани та поширення неправдивої інформації намагався оскаржити рішення суду та завдати шкоду позивачу. Наслідки для здоров`я та пережитий стрес і страждання зберігаються та будуть зберігатися до кінця життя, що може бути підставою для його скорочення. У зв`язку з чим, посилаючись на Постанову Пленуму ВСУ від 31.03.95р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», Постанову Пленуму ВСУ №7 від 28.09.90 «Про застосування судами законодавства, що регулює захист честі, гідності і ділової репутації громадян і організацій», лист Мінюсту від 13.05.04 №35-13/797, ст.ст.7, 11,15,16 ЦК України, ст.47 Закону України «Про інформацію», просила суд винести рішення, яким стягнути з [PERSON] на її користь моральну шкоду у розмірі 5\~000 гривень. У судове засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON] повторно не з`явились, про час і місце судового засідання повідомлялись своєчасно та належним чином, про причини неявки не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи не надавали, позивачем [PERSON] подано до суду 16.01.2018р. заяву про розгляд справи за її відсутності, у зв`язку з чим суд на підставі ч.3 ст.211, ч.1, п.2 ч.3 ст.223 ЦПК України вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності позивача та її представника. У судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, пояснив, що він не мав наміру завдати моральних страждань позивачці оскільки скористався своїм правом на підставі ст.15 ЦК України і звернувся до апеляційного суду, він ніяким чином не порушив права позивачки, не принизив її честі, гідності та ділової репутації, не вводив в оману суд і не поширював неправдивої інформації, ні фізичного болю, ні душевних страждань, ні каліцтва, ні ушкодження здоров`я своїми правовими діями позивачці [PERSON] ні членам її сім`ї не завдавав, що саме викликало душевні страждання незрозуміло бо цьому немає підтвердження, за весь цей час ніяких стосунків з позивачем не мав і немає, просив відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача Лаврова Р.І. у судовому засіданні підтримала доводи позивача та просила відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову, пояснив, що не встановлено неправомірність дії відповідача і тому немає підстав для настання відповідальності у виді відшкодування моральної шкоди. Вислухавши відповідача, його представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного: Згідно ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частиною першою статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно ч.2 ст.1167 ЦК України, м оральна шкода\~відшкодовується незалежно\~від вини\~органу державної\~влади,\~органу влади\~Автономної Республіки\~Крим,\~органу місцевого\~самоврядування,\~фізичної або\~юридичної особи,\~яка її\~завдала: 1)якщо\~шкоди завдано\~каліцтвом,\~іншим ушкодженням\~здоров`я\~або смертю\~фізичної особи\~внаслідок дії\~джерела підвищеної\~небезпеки; 2)якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3)в інших випадках, встановлених законом. Як вбачається з позовної заяви, позивач як підстави заподіяння їй моральної шкоди зазначає: 1)звернення відповідача [PERSON] з апеляційною скаргою на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 17.12.2013р., 2) свідчення відповідача у судовому розгляді хибних тверджень; 3) намагання відповідача оскаржити рішення суду шляхом омани та поширення неправдивої інформації. Відповідно до копії ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області від 21.09.2017р. у цивільній справі за позовом [PERSON] до ОСББ «Комфорт» про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності (а.с.5-6), апеляційне провадження за апеляційною скаргою [PERSON] на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 17.12.2013р. закрито; в ухвалі не наведено зміст апеляційної скарги [PERSON] та не наведено пояснення [PERSON] . У п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України N4 від 31.03.1995р. «Про судову практику\~в справах\~про відшкодування\~моральної (немайнової)\~шкоди»,\~роз`яснено,\~що під\~моральною шкодою\~слід розуміти\~ втрати\~немайнового характеру\~внаслідок \~моральних \~чи фізичних\~страждань,\~або інших\~ негативних\~явищ,\~заподіяних фізичній\~чи юридичній\~особі незаконними\~діями або\~бездіяльністю інших\~осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно абз.4 пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України N4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», критична оцінка певних фактів і недоліків, думки та судження, критичні рецензії творів не можуть бути підставою для задоволення вимог про відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Однак якщо при цьому допускаються образа чи порушення інших захищених законом прав особи (розголошення без її згоди конфіденційної інформації, втручання в приватне життя тощо), то це може тягти за собою відшкодування моральної шкоди. У п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009р. №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов`язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України. Відповідно до частини першої статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Рішенням Конституційного Суду України від 25.12.1997р. №9-зп дано офіційне тлумачення ч.1 ст.55 Конституції України, згідно якого частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі статтею 64 Конституції України не може бути обмежене. Таким чином у судовому засіданні було достовірно встановлено, що звернення відповідача [PERSON] з апеляційною скаргою на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 17.12.2013р. не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки відповідачем [PERSON] не вчинялись неправомірні дії, а було реалізовано його конституційне право на захист прав у судовому порядку відповідно до ч.1 ст.55 Конституції України. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках, а відповідно до ч.2 ст.13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Оскільки відповідач [PERSON] у судовому засіданні не визнав обставини, на які посилалась позивач, а саме свідчення хибних тверджень, введення в оману і поширення неправдивої інформації, приймаючи до уваги, що в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області від 21.09.2017р. у цивільній справі за позовом [PERSON] до ОСББ «Комфорт» про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності, яка надана позивачем як доказ її позовних вимог (а.с.5-6), не наведено змісту апеляційної скарги [PERSON] та не наведено дані [PERSON] пояснення під час розгляду скарги, враховуючи, що позивачем не надано інших доказів на підтвердження змісту апеляційної скарги та пояснень відповідача [PERSON] під час розгляду його апеляційної скарги, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості дати оцінку інформації, повідомленій відповідачем [PERSON] в його апеляційній скарзі на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 17.12.2013р. та під час розгляду скарги судом апеляційної інстанції, і таким чином, суд на підставі поданих позивачкою доказів позбавлений можливості встановити чи мало місце порушення її прав при повідомленні цієї інформації. У зв`язку з чим, у задоволенні позову слід відмовити за необґрунтованістю та недоведеністю.

Outcome: dismissed