Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що перебуваючи з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 04.06.2011 року по 29.03.2013 року, із спільних доходів вони накопичили грошові кошти в сумі 123 000 грн., які відповідач 30.01.2013 року передав у позику [PERSON], третій особі по справі, відповідач не визнає її права на половину цих коштів, а тому позивач просила суд поділити між нею та відповідачем грошові кошти, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, і стягнути з відповідача на її користь кошти в умі 77 272,58 грн. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги. Відповідач і його представник позов не визнали. 3-я особа [PERSON] позов підтримав. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, третьої особи, дослідивши матеріали даної справи, оглянувши матеріали цивільної справи № 357\\5330\\13-ц, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення. Так, по справі встановлено, що позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 04.06.2011 року, мають сина [PERSON] [INFO], що стверджується копіями свідоцтв про шлюб та про народження дитини (а.с.4,6). Згідно рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 29.03.2013 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.5). В судовому засіданні встановлено, що 30.01.2013 року під час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі відповідач позичив [PERSON] 123 000 грн., які останній зобов'язувався повертати протягом 2013 року з 25 по 30 число кожного місяця у розмірі 10250 грн., кінцевий термін повернення коштів до 30.01.2013 року . Також, встановленим є те, що в зв'язку з неможливістю вчасно повернути борг за вказаним договором позики, 12.02.2014 року [PERSON] склав ще одну розписку де ствердив суму боргу, отриманого в січні 2013 року та відбулося перерахування даної заборгованості з гривні в долар США. Наведені обставини стверджуються копіями розписок в матеріалах справи (а.с.9,10). Встановленим є те, що 13.06.2014 року за рішенням Білоцерківського міськрайонного суду було задоволено позов [PERSON] про стягнення боргу та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок заборгованості за договором позики від 30.01.2013 року, уточненого в лютому 2014 року, суму - 154 545 грн. 16 коп. Наведене підтверджується копією рішення Білоцерківського міськрайонного суду (а.с.11-13). Також, встановлено, що на даний час зазначене рішення суду набрало законної сили, але не виконано, виконавчий лист по ньому перебуває на виконанні в ДВС Білоцерківського МУЮ. При вирішенні даного спору суд виходить з наступного. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку /доходу/. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За ч.1 ст.61 СК України, об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. А за ч.2 цієї статті об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Як роз'яснено в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби, грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі, грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Згідно зі ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст.70 СК України). За ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Згідно рекомендацій, викладених в п.24 наведеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11, до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. В обґрунтування позовних вимог, позивач та її представник послалися на те, що 123000 грн., які були позичені відповідачем [PERSON], це об'єкт спільної сумісної власності подружжя, оскільки кошти були накопичені за рахунок доходів, одержаних сторонами спільно, в період шлюбу, а тому, позивач має право на половину цих коштів, які на даний час знаходяться у 3-ї особи, термін позики вже закінчився, та відповідач одноособово передав дані кошти ще раз в позику [PERSON], що підтверджується розпискою від 12.02.2014 року, а тому, позивач просила суд поділити це спільне майно шляхом стягнення з відповідача 77272,58 грн. Відповідач та його представник позов не визнали, зазначивши, що кошти, позичені [PERSON] належать особисто [PERSON] і крім того, в натурі цих коштів не існує, що унеможливлює їх поділ. [PERSON] не виконав свої зобов'язання щодо належного і вчасного виконання повернення боргу та не виконує рішення суду від 13.06.2014 року про стягнення з нього цього ж боргу, а тому є безпідставною вимога про стягнення частини заборгованих коштів з [PERSON] За приписами ч.ч.1,2 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Слід зазначити, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 10.07.2013 року встановлено факт укладення договору позики від 30.01.2013 року між відповідачем та [PERSON], за згодою позивача, оскільки вона цей договір в суді не оспорювала. Також, даним рішенням суду встановлено, що кошти передані в позику [PERSON] є об'єктом спільної власності подружжя, оскільки позика відбувалася в період перебування сторін в зареєстрованому шлюбі, а тому ці гроші вважаються спільним майном подружжя, якщо не доведено інше. Відповідачем не надано жодних безспірних доказів, які б свідчити про те, що це були його особисті кошти. Стаття 61 СК України встановлює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя щодо майна, набутого за час шлюбу. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Позивач та її представник зазначають, що на даний час вже закінчився строк дії договору позики, а тому є всі підстави поділити спільне майно подружжя, і крім того, третя особа склав нову розписку про позику і дане не було погоджено з позивачем. При цьому позивачу відомо, що [PERSON] не повернув боргу [PERSON] та інших коштів відповідач не передавав [PERSON] Так, кошти, які є об'єктом спільної власності подружжя, на даний час відсутні, а поділу підлягає майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи. Також, є необґрунтованими посилання позивача стосовно того, що дане майно знаходиться у 3-ї особи. Встановлено, що грошові кошти були передані відповідачем у позику 3-й особі зі згоди позивача. А 12.02.2014 року [PERSON] не передавав в позику [PERSON] коштів, а, лише, було змінено валюту цього ж боргу. За ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Таким чином, кошти, які просить поділити позивач, не знаходяться у 3-ї особи, ці кошти були передані фактично у власність [PERSON], які він мав повернути в певний час, але порушив свої зобов'язання і рішення суду про стягнення цього боргу, теж, ще не виконано. Порушення [PERSON] свого зобов'язання щодо повернення позики не створює обов'язку [PERSON] сплачувати частину цього боргу бувшій дружині в рахунок поділу спільного майна подружжя. Тобто, як предмет поділу грошові кошти на даний час відсутні, та частина цих коштів не може бути стягнута з відповідача [PERSON], хоча позивач й має відповідні майнові права на ці кошти, як і відповідач. Отже, даючи аналіз наявним доказам, суд приходить до висновку, що вказані вище грошові кошти є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, але не можуть бути предметом поділу на даний час між сторонами по справі з наведених вище підстав.

Outcome: dismissed