Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON], треті особи: Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, орган опіки і піклування Вінницької міської ради про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг повноліття, яка в процесі судового розгляду зменшила позовні вимоги, мотивуючи свої вимоги тим, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07.07.2014 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Від шлюбу мають двох дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Позивач зареєстрована та проживає з молодшим сином в [ADDRESS]. [PERSON] в даний час навчається У Вищій комерційній школі у м. Радом, Республіка Польща та проживає за місцем навчання. Крім того, дідусь та бабуся [PERSON] проживають в Республіці Білорусь. Позивач має матеріальну можливість здійснювати з сином тимчасові поїздки для його відпочинку, розвитку та оздоровлення за межі України, в тому числі в період канікул та свят. В зв'язку з навчанням старшого сина позивачу відкрито візу до країн Європейського союзу, куди одночасно вона має бажання повезти на відпочинок і молодшого сина. Однак після розірвання шлюбу з відповідачем через його відмови або ухилення в наданні згоди на тимчасовий виїзд [PERSON] за кордон, виникли проблеми з організацією відпочинку для сина, поїздки зриваються. Через відсутність згоди батька на тимчасовий виїзд, [PERSON] не мав можливості відвідати свого брата з 27.09 - 04.10.2016 року в м. Радом, Республіка Польща. Використовуючи свою можливість надання чи не надання дозволу відповідач позбавляє дитину відпочинку, розвитку та оздоровлення. Зазначені обставини змусили позивача звернутись до суду з даним позовом, в якому просила надати дозвіл неповнолітньому громадянину України [PERSON], [INFO], на тимчасові неодноразові виїзди за межі державного кордону України до Республіки Польща, Республіки Білорусь, Турецької Республіки, Республіки Болгарії, Республіки Кіпр, у супроводі його матері [PERSON], без згоди та супроводу батька [PERSON] в період протягом семи років з дня набрання рішенням суду законної сили; надати дозвіл [PERSON] на оформлення всіх необхідних візових (або інших) документів та паспорту громадянина України для виїзду за межі державного кордону України [PERSON], [INFO], без дозволу (згоди) батька [PERSON] в період протягом семи років з дня набрання рішенням суду законної сили. Позивач в судове засідання не з'явилась, хоча про місце та час розгляду справи повідомлялась завчасно та належним чином. До суду подала заяву про розгляд справи у її відсутність із зазначенням, що проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач та представники третіх осіб: Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, органу опіки і піклування Вінницької міської ради в судове засідання, також, не з'явились, про дату та час розгляду справи повідомлялись завчасно та належним чином. Суд, враховуючи думку позивача, ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07.07.2014 року розірвано (а.с.11). Від даного шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають двох дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. (а.с.12, 13) [PERSON] на даний час проживає у м. Радом, Республіка Польща, де навчається у Вищій комерційній школі, а [PERSON] проживає разом із позивачем за адресою: [ADDRESS]. (а.с.14-16). Також, судом встановлено, що батьки [PERSON]: [PERSON] та [PERSON] проживають в м. Лепель, Республіка Білорусь. Згідно із ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток Стаття 152 СК України передбачає гарантоване право дитини на належне батьківське виховання. Відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч.2 ст.155 СК України). З пояснень позивача вбачається, що відповідач участі у вихованні та догляді за малолітнім сином [PERSON] не приймає, не цікавиться його життям, здоров'ям, розвитком, навчанням. Більш того, позивач в судовому засіданні стверджувала, що відповідач безпідставно чинить їй перешкоди у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, її фізичного, духовного та морального розвитку, шляхом відмови надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон для відпочинку та оздоровлення останнього у передбаченому чинним законодавством порядку, про що свідчить повідомлення, яке направлялось відповідачу з проханням зустрітись та оформити дозвіл на виїзд за кордон малолітнього [PERSON]. (а.с. 20), зокрема до Республік Польща та Білорусь, де проживають батьки позивача та навчається старший син і є всі необхідні умови для комфортабельного відпочинку разом із дитиною. Згідно із ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. У відповідності до ч. 1 ст.8 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради №789 від 27.02.1991 року, держави-учасниці зобов'язуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім'я та сімейні зв'язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання. Відповідно до ст.ст. 3,6 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Положеннями ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно із ч. ч. 7-8 ст.7 Сімейного Кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Частиною 1 статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Згідно із ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст.1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 року, громадянин України має право виїхати з України і не може бути обмежений у праві на в'їзд в Україну. Відповідно до ч.2 ст.16 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, інші члени сім'ї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобов'язані гарантувати повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання. Як вбачається зі змісту вищевказаних норм, важливим фактором в процесі виховання дитини, становлення її фізичного, духовного та морального розвитку, становлення духовного світу дитини, становлення останньої як особистості є спілкування з дитиною не лише батьків, а й інших близьких родичів. І лише той факт, що останні проживають за межами України та той факт, що батько дитини здійснює свої батьківські права всупереч інтересам дитини, не піклуючись про її розвиток, створює перешкоди для цього, не надаючи дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за межі державного кордону України до Російської Федерації, не може позбавляти дитину наданих їй таких прав та гарантій. З урахуванням вищезазначених обставин, суд зважує на те, що позбавлення можливості малолітнього [PERSON] виїхати за кордон порушує його законні права та інтереси. Окрім того, суд вважає, що виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на його духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, та не порушить прав відповідача як батька дитини і не позбавить останнього можливості брати участь у вихованні малолітнього сина. Частина 1 статті 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини (ч.2 ст.141 СК України). Разом з тим, суд не може погодитись із вимогою позивача щодо надання дозволу малолітній дитині на тимчасові неодноразові виїзди за кордон до Республіки Болгарії та Республіки Кіпр у супроводі матері без згоди та супроводу батька у в період протягом семи років, оскільки відповідач не позбавлений батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON], а тому має право на здійснення своїх батьківських прав та виконання своїх батьківських обов'язків, зокрема щодо погодження конкретних держав та відповідного часового проміжку перебування у даних державах дитини. Окрім того, багаторазове вивезення дитини за кордон без надання згоди батька чинним законодавством не передбачено. З огляду на вищенаведене, суд вважає за можливе надати дозвіл малолітньому [PERSON], [INFO], на тимчасові неодноразові виїзди за кордон у супроводі матері [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] до Республіки Польща, Республіки Білорусь та Турецької Республіки в період протягом трьох років з дня набрання рішенням суду законної сили, а також надати дозвіл на виготовлення всіх необхідних документів для виїзду за кордон малолітньому [PERSON], [INFO], без згоди батька [PERSON], задовольнивши позовні вимоги частково. Згідно із ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до п. 6 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Тому, витрати, понесені позивачем щодо сплати судового збору у розмірі 551,20 гривень, підлягають частковому стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 275,60 гривень, пропорційно до задоволених позовних вимог. Також, з відповідача підлягають стягненню витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача в сумі 180, 00 гривень, пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial