Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-14 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Позовні вимоги мотивує тим, що з відповідачем вони зареєстрували шлюб 08 травня 1993 року у виконкомі Новодавидківської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області. Від даного шлюбу у них народився син - [PERSON], [INFO]. Однак, шлюб з відповідачем бажає розірвати, оскільки вони зовсім різні по характеру люди, в сім'ї постійно виникали сварки, у них різні погляди на життя. Вважає, що шлюб носить тільки формальний характер. Тому на підставі вищенаведеного вона ([PERSON]І.) звертається до суду та просить суд шлюб зареєстрований між нею та [PERSON] у виконкомі Новодавидківської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області - розірвати, а також стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн., щомісячно і до досягнення ним повноліття. Позивач - [PERSON] подала до суду заяву, в якій зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі і просить суд їх задоволити. Відповідач - [PERSON] подав до суду заяву, в якій зазначає, що позовні вимоги визнає частково, не заперечує проти розрівання шлюбу, а також не заперечує проти стягнення з нього аліменти на утримання дитини в розмірі 1000 грн.. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про укладення шлюбу серії ІІ-ФМ №291814 виданого виконкомом Новодавидківської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області 08 травня 1993 року, між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб 08 травня 1993 року, про що складено відповідний актовий запис за №5 (а.с.5). Відповідно до копії Свідоцтва про народження Серії 1-ФМ №140386 виданого виконкомом Новодавидківської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області 08 квітня 2003 року, у [PERSON] та [PERSON], 29 березня 2003 року народився син - [PERSON] (а.с.6). Відповідно до вимог статті 24 Сімейного кодексу України шлюб гарантується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування чоловіка та жінки до шлюбу не допускається. Правилами статтей 104 та 105 Сімейного кодексу України встановлено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Суд постановлює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (частина друга ст.112 Сімейного кодексу України). Відповідно до статті 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. -2- Батьки зобовязані утримувати своїх неповнолітніх дітей і непрацездатних повнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги, незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), чи визнаний шлюб недійсним, чи позбавлені вони батьківських прав, чи дитина від них відібрана тимчасово без позбавлення батьківських прав. Цей обовязок закріплений в Конституції України, а також в Сімейному кодексі України, оскільки одним із найголовніших та найважливіших обовязків батьків, що випливає не тільки з усталених моральних принципів нашого суспільства, а й чинного законодавства, є моральне виховання та матеріальне утримання дитини. Це, зокрема, виявляється в забезпеченні неповнолітньої дитини мінімально необхідними благами, що потрібні для її життя та виховання. Відповідно до частин 1 та 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей, і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8 Закону України Про охорону дитинства також передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх змінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно дол законів України. Відповідно до частини 2 статті 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. У відповідності до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобовязані утримувати дітей до досягнення ними повноліття, а на підставі частини 3 статті 181 цього Кодексу, за рішенням суду кошти на утримання дитини(аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно частини 1 статті 184 Сімейного кодексу України - якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Нормою частини 2 статті 182 Сімейного кодексу України (із змінами і доповненнями), розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Аліменти на дитину відповідно до статті 191 Сімейного кодексу України присуджуються за рішенням суду з дня предявлення позову. Відповідно частини 1 пункту 1 статті 367 Цивільно - процесуального кодексу України рішення про стягнення аліментів підлягає негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць. Судом встановлено та знайдено підстави задоволення позовних вимог [PERSON] про розірвання шлюбу з [PERSON], оскільки позивачем доведено, а відповідачем не спростовано та визнано, що шлюб між подружжям існує формально, примирення та збереження їх сімї є неможливим, подальше спільне їх життя і збереження шлюбу суперечить їхнім інтересам, та інтересам дитини, яка для повного і гармонійного розвитку його особистості повинна рости і виховуватися у атмосфері любові та розумінні. Також суд приходить до висновку, що з [PERSON], необхідно стягнути аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн., але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, яка виходячи з моральних засад суспільства, є виважена, розумна, справедлива і об'єктивна. Так, позивачем доведено, а відповідачем не спростовано та визнано частково, що діти у будь-якому випадку повинні бути захищені та отримувати належне утримання від батьків, яке гарантоване як частиною 2 статті 51 Конституції України,як Сімейним кодексом України, так і частинами 1 та 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, це зокрема, виявляється в забезпеченні малолітньої дитини мінімально необхідними благами, що потрібні для її життя та виховання. Тому, незалежно від того, що відповідач [PERSON] проживає від дитини окремо, його обов'язок, як батька, утримувати та надавати сину матеріальну допомогу. На підставі статті 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Після розірвання шлюбу, позивачу по справі [PERSON] залишити прізвище - Гасинець. -3- Згідно частини 4 статті 174 Цивільно - процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З урахуванням наведеного, всебічного, об'єктивного та безпосереднього дослідження доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів підлягають до часткового задоволення. Згідно статті 88 Цивільно - процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: approved