Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], третя особа Апостолівський районний сектор Державної міграційної служби у Дніпропетровській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації. В обґрунтування позову посилається на те, що є власником житлового будинку [ADDRESS]. В даному житловому будинку зареєстровані: [PERSON], [INFO], донька - [PERSON], [INFO], колишній чоловік - [PERSON], [INFO]. 20.09.2011 року за рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Зазначає, що з відповідачем з 2011 року разом не проживає, домовленостей стосовно того, що [PERSON] буде проживати в спірному житлі між ними немає. Вважає, що відповідач втратив право користування вказаним житловим приміщенням, оскільки не проживає в ньому тривалий час. Позивач просить про визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], та зняти його з реєстрації за даною адресою. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги, обґрунтувавши їх вищенаведеним та просила їх задовольнити з підстав заявлених у позові, зазначила, що відповідач проживає в [ADDRESS]. Зазначила, що не перешкоджала відповідачу користуватися будинком. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, місце та час слухання справи повідомлений належним чином відповідно до положень ст.ст. 130,131 ЦПК України. Відповідно до ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тому, ураховуючи вказане, суд вважає за можливе на підставі ст.280 ЦПК України розглянути вказану справу у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши письмові докази, з'ясувавши фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, дійшов до висновку, що позов слід задовольнити частково, виходячи з наступного. Свідок [PERSON] пояснила суду, що проживає по сусідству з позивачем. Їй відомо, що відповідач [PERSON] був чоловіком позивача, також відомо, що сторони розлучилися і з 2011 року відповідач не проживає з [PERSON] в [ADDRESS]. Позивач не перешкоджала відповідачу у проживанні за даною адресою. Свідок [PERSON] пояснила суду, що є сусідкою [PERSON] Їй відомо, що відповідач [PERSON] був чоловіком позивача, проживали вони за вищевказаною адресою з 2007 року, також відомо, що сторони розлучилися і з 2011 року відповідач не проживає з [PERSON] в [ADDRESS]. Позивач не перешкоджала відповідачу у проживанні за даною адресою. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO] є власником житлового будинку за адресою [ADDRESS], що підтверджується договором дарування 1/2 частини житлового будинку від 04.03.2016 року та рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 03.02.2012 року (а.с. 8,34). З довідки виданої виконавчим комітетом Апостолівської міської ради встановлено, що у вищезазначеному будинку зареєстровані: [PERSON], [INFO], донька - [PERSON], [INFO], колишній чоловік - [PERSON], [INFO] (а.с.17). З актів депутатського обстеження від 03.10.2016 року, 16.11.2017 року, 16.05.2018 року вбачається, що [PERSON], [INFO], зареєстрований в [ADDRESS], однак фактично за вказаною адресою відповідач не проживає (а.с.14-16). Таким чином, судом встановлено, що відповідач на даний момент дійсно зареєстрований в [ADDRESS], але фактично з 2011 року в зазначеному будинку не проживає. На даний час позивач [PERSON] не може вільно розпоряджатись та користуватись своїм майном на власний розсуд через реєстрацію відповідача [PERSON] у її домоволодінні. Оскільки об'єктом власності особи може бути, зокрема, житловий будинок, садиба, квартира, а права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд, отже обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», ст.321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, зібрані у справі докази та їх оцінка вказують на наявність підстав для визнання відповідача, таким, що втратив право користування житловим приміщенням за вищезазначеною адресою. Що стосується вимог позовних вимог в частині зняття відповідача з реєстрації, то такі вимоги не ґрунтується на законі в даному випадку, оскільки питання та підстави для зняття з реєстрації визначені ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», яка передбачає, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть. З огляду на зазначене, зняття особи з реєстраційного обліку проводиться компетентними, уповноваженими на це органами, зокрема на підставі рішення суду про позбавлення права користування жилим приміщенням. Таким чином рішення суду про втрату права користування житлом є саме по собі достатньої правовою підставою для зняття з реєстраційного обліку відповідача. Лише в разі відмови компетентного органу здійснити зняття особи з реєстраційного обліку на підставі рішення суду, такі дії можуть бути оскаржені до суду в порядку, встановленому чинним законодавством, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Крім того, вказані вимоги заявлені до відповідача [PERSON], який є неналежним відповідачем в цій частині позовних вимог. Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача витрати по оплаті судового збору у розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial