Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Львівські автобусні заводи» (далі [PERSON] «Львівські автобусні заводи») на його користь невиплачену заробітну плату за період із жовтня 2008 року по січень 2013 року в сумі 32\~647 грн. 28 коп., а також суму середньої заробітної плати за період затримки розрахунку у розмірі 64\~264 грн. 20 коп. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 01.04.2007 р. прийнята на посаду техніка з планування в цех кузовного виробництва [PERSON] «Львівські автобусні заводи». 01.04.2011 р. була переведена у відокремлений структурний підрозділ [PERSON] «Львівські автобусні заводи» на посаду провідного інженера-технолога в пресово-кузовний цех. 23.01.2013 р. була звільнена згідно із п. 1 ст. 37 КЗпП України за згодою сторін, однак, при звільненні відповідач не в повній мірі провів з нею розрахунок. Таким чином, невиплачена заробітна плата за період із жовтня 2008 року по січень 2013 року становить 32 647 грн. 28 коп. На її неодноразові звернення з проханням виплатити заборгованість по заробітній платі відповідач не реагує. Оскільки відповідач порушив термін проведення розрахунку просить також стягнути з нього середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 64\~264 грн. 20 коп. Позивач у судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву, в якій просить розглядати справу у її відсутності, позов підтримує в повному обсязі, просить такий задовольнити та не заперечує проти заочного розгляду справи. Представник відповідача в судове засідання повторно не зявився, причин своєї неявки не повідомив, належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Згідно із ч. 4 ст.\~169, ч. 1 ст.\~224 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. На підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Зясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільнення працівника виплата всіх сум, що належать йому, провадиться в день звільнення, або якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач [PERSON] перебувала в трудових відносинах з відповідачем [PERSON] «Львівські автобусні заводи», з 01.04.2007 р. працювала на посаді техніка з планування в цеху кузовного виробництва товариства, 01.04.2011 р. була переведена у відокремлений структурний підрозділ [PERSON] «Львівські автобусні заводи» на посаду провідного інженера-технолога в пресово-кузовний цех, а 23.01.2013 р. звільнена згідно із п.1 ст. 37 КЗпП України за згодою сторін, що стверджується копією трудової книжки позивача. Також встановлено, що при звільненні відповідач не виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі і не провів з нею повного розрахунку. Оскільки відповідачем, попри неодноразові звернення позивача, не видано відповідної довідки щодо невиплаченої заробітної плата, останнім проведено такий розрахунок згідно із наданими управлінням Пенсійного Фонду України у Галицькому районі м. Львова індивідуальних відомостей про застраховану особу (облікова картка: [NUMBER]). Так, згідно із наданим позивачем розрахунком, заборгованість по заробітній платі за період з жовтня 2008 року по січень 2013 року становить 32\~647 грн. 28 коп., яка і підлягає стягненню з відповідача в користь позивача. З огляду на те, що відповідачем не надано іншого розрахунку заборгованості із виплати заробітної плати чи відомості про відсутність такої, суд, ухвалюючи заочне рішення у справі, приймає вказаний розрахунок як належний та допустимий доказ. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як видно з наданого позивачем розрахунку сума середнього заробітку за час затримки розрахунку по день звернення з даним позовом до суду становить 64\~264 грн. 20 коп. (1123 дні (кількість днів затримки розрахунку) * 7, 15 грн. ставка * 8 год). Враховуючи те, що відповідач не провів із позивачем розрахунок у строк визначений ст. 116 КЗпП України, а також те, що відповідачем доказів щодо неправильного нарахування вказаної суми не подано, суд приходить до висновку, що у відповідності до положень ч.ч. 2, 3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, з [PERSON] «Львівські автобусні заводи» на користь [PERSON] слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку по день звернення з даним позовом до суду в сумі 64\~264 грн. 20 коп. Відповідно до розяснень, які містить п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» не проведення розрахунку з працівником в терміни передбачені ст. 116 КЗпП України є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Аналогічна позиція висвітлена в рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 року №4-рп/2012, щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозвязку з положеннями статей 117, 237-1 КЗпП України. У відповідності до вимог ст.ст. 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобовязана довести за допомогою належних та допустимих доказів ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням положень ст.ст. 57 59 Цивільного процесуального кодексу України. Зважаючи на вищевикладені обставини, а також те, що відповідач не навів будь-яких даних щодо спростування заявлених позивачем вимог, не представив суду жодних доказів та не довів відсутності своєї вини у затримці виплаті заробітної плати та розрахунку при звільненні позивача, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі. Разом з цим, п.6\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. У відповідності до положень п. 2 ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Відповідно ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору при подачі позову до суду, з відповідача в дохід держави слід стягнути 969,11 грн. судового збору.

Outcome: approved