Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення грошових коштів (аліментів) на утримання неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі у розмірі 1000 (одна тисяча) грн. на кожну дитину щомісяця. В позовній заяві вказала, що від шлюбу із відповідачем [PERSON] мають неповнолітніх доньку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO], які проживають із позивачем та перебувають на повному її утриманні. В заяві від 25 вересня 2017 року позивач [PERSON] просила змінити розмір аліментів та стягувати з [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі у розмірі 3000 (одна тисяча) грн. на кожну дитину щомісяця, оскільки відповідач працює за кордоном та отримує високий дохід. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання двічі не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. З урахуванням того, що доказів, які б свідчили про поважність неявки до залу суду відповідача [PERSON] надано не було, враховуючи необхідність дотриманням судом розумних строків розгляду справи, що є вимогою ст.157 ЦПК України та ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, суд вирішив розглянути вказану справу за відсутності відповідача з урахуванням всіх письмових доказів, які були надані позивачем та відповідно до ст.224-226 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення. Суд вислухавши позивача, дослідивши надані письмові докази, вважає можливим позов задовольнити з таких підстав. Відповідно до п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Стаття 51 Конституції України та ст.ст.150 і 180 СК України встановлюють для батьків обов'язок виховувати та утримувати своїх неповнолітніх дітей до їх повноліття. Відповідно до чч.1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками неповнолітньої [PERSON], [INFO] (копія свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER], виданим 13 березня 2009 року Електростальським відділом ЗАГС Головного Управління ЗАГС Московської області) та неповнолітнього [PERSON], [INFO] (копія свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER], виданим 22 січня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кодимського районного управління юстиції в Одеській області). В даний час сторони проживають окремо, шлюб між ними розірвано, діти перебувають на утриманні позивача. Отже, відповідач [PERSON] законодавчо зобов'язаний утримувати своїх неповнолітніх дітей до їх повноліття, проте свій обов'язок належним чином не виконує, що було встановлено в судовому засіданні. Згідно ст.18 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої 27.02.1991 року №789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27.09.1991 року суд, повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У статті 19 Конвенції вказано, що держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобов'язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від неналежного піклування з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Одним із способів захисту прав неповнолітніх дітей при ухиленні батьків від обов'язку їх утримувати є законодавчо передбачена можливість стягнення коштів на їх утримання в судовому порядку. Відповідно до ст. 183 та ст. 184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Сімейний кодекс України передбачає підстави визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі, а саме: нерегулярний, мінливий дохід платника аліментів, одержання частини доходу в натурі та інші обставини, що мають істотне значення (ст. 184 СК України). Відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дітей, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника інших дітей, непрацездатних осіб, інші обставини, що мають істотне значення. Отже, враховуючи те, що відповідач [PERSON] працює та отримує високий дохід, заперечень проти позову не надав, суд вважає можливим позовні вимоги позивача задовольнити повністю. У відповідності до ч.3 ст.88 ЦПК України, в якій зазначено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, суд покладає на відповідача витрати по оплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved