Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] , треті особи: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Покровської міської ради, про встановлення графіку спілкування з малолітньою дитиною. Позовні вимоги вмотивовані тим, що з відповідачем вона перебувала у шлюбі, який розірвано 22.07.2015 року рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області, від якого у них з відповідачем народилась донька - [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу дитина проживає разом нею. Вона (позивач) працює на структурному підрозділі «Покровська дистанція колії» регіональна філія «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» технік II ка¬тегорії дільниці з поточного утримання колії № 2, вихідний день субота та не¬діля. Відповідач після розлучення виїхав до Російської Федерації на постійне місце проживання та роботу. 02.01.2017 року він останній раз зустрічався з дитиною особисто, іноді спілкуються за допомогою телефонного зв`язку. 08.05.2020 року, після останнього спілкування дитини з батьком за теле¬фоном, дитина почала переживати, що батько забере її від матері. Донька боїть¬ся виходити гуляти на вулицю, та хвилюється коли дзвонить телефон. Нама¬гання заспокоїти дитину не дали результатів, а тому, щоб врегулювати питання спілкування відповідача з дитиною і стабілізувати психічний спокій дитини, вона змушена звернутись з даним позовом до суду. Відповідно до вищесказаного просить суд встановити відповідачу спосіб участі у спілкуванні та вихованні доньки один раз на місяць у вихідний день у присутності матері у громадських місцях у межах міста з 10 години 00 хвилин до 15 години 00 хвилин за попередньою домовленістю сторін, а також в інший час за наявності домовленості сторін у присутності матері. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, подала суду письмову заяву, згідно якої позовні вимоги підтримала повністю, просить суд розгляд справи проводити у її відсутність, проти ухвалення заочного рішення не заперечила. Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про дату та час розгляду справи повідомлявся своєчасно, шляхом направлення судових повісток. Також, відповідач викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Представник третьої особи Органу опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву про можливість слухання справи у її відсутність. Представник третьої особи Органу опіки та піклування виконавчого комітету Покровської міської ради в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про місце, дату та час був повідомлений належним чином. Враховуючи, що відповідно до положень ст. 128 ЦПК України, з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, а також те, що позивача не заперечує проти заочного вирішення справи, а відповідач відзив не подав, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Таким чином, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність сторін за доказами, що містяться в матеріалах справи, при заочному розгляді справи відповідно до положень ст. 281 ЦПК України. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, оскільки в судове засідання не з`явились всі учасники справи у відповідності до вимог ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що позов [PERSON] до задоволення не підлягає, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з березня 2012 року до липня 2015 року, в період якого у них народилась дитина - донька [PERSON] , [INFO] , яка на даний час проживає з матір`ю, позивачем по справі за адресою: [ADDRESS] . Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Отже, при розгляді справ щодо визначення порядку участі батька у вихованні дитини, суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення від 11.07.2017 року у справі «М. С. проти України»). Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Згідно зі статтею 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо. Статтею 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. У разі, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами (частина перша та друга статті 159 СК України). Положеннями ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до положень ч. 2 ст. 77, ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях Частина 1 ст. 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Надаючи оцінку наданим доказам, суд приходить до висновку, що матеріали справи не містять будь-яких доказів, які б підтверджували наявність між сторонами спору у спілкуванні з дочкою, і таких судом в ході судового розгляду не встановлено. Разом з тим, позивач звертаючись до суду з позовом до відповідача, просить суд встановити відповідачу спосіб участі у спілкуванні та вихованні їх дочки. Проте, згідно ч. 1 ст. 159 Сімейного Кодексу України (далі - СК України), якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. З аналізу зазначеної норми права випливає, що позивачем у даній категорії справ може бути лише той з батьків, який проживає окремо від дитини. Даний висновок повністю узгоджується з правовою позицією Верховного суду, висловленою ним у постанові від 12.02.2019 року по справі № 461/3144/17 (провадження № 61-21215св19), де зазначено що суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог про встановлення порядку участі матері у вихованні дітей, оскільки право ініціювати питання про визначення способу участі одного із батьків у вихованні дитини, має право той із подружжя хто проживає окремо, що відповідає положенням статті 159 СК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed