Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом (в подальшому уточненим) до товариства з обмеженої відповідальністю «Тернопільбуд», третя особа - [PERSON], про визнання дій ТзОВ «Тернопільбуд» по зарахуванню [PERSON] на підставі договору №36-1 від 25.08.2009р. грошових коштів у сумі 153500,00 грн., сплачених в користь ТзОВ «Тернопільбуд» [PERSON] незаконними. Також просить стягнути з ТзОВ «Тернопільбуд» на її користь 153500,00 грн., що отримані без достатніх правових підстав, та проценти за користування коштами в сумі 83224,45 грн. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 07.12.2005р. між нею та відповідачем укладено договір №36 про дольову участь у будівництві квартири [ADDRESS]. На виконання умов договору позивачем сплачено відповідачу 158565,00 грн. 25.06.2008р., без відома позивача, відповідач розірвав з нею договір в односторонньому порядку. При цьому, зокрема, посилається на факти встановлені рішеннями Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01.08.2013р. та апеляційного суду Тернопільської області від 04.12.2013р. Із сплаченої позивачем на користь відповідача суми, 153500,00 грн. сплачено поза межами дії згаданого договору. В подальшому, відповідач кошти позивачу не повернув, а за заявою колишнього чоловіка позивача зарахував сплачені 153500,00 грн. в рахунок оплати вартості цієї ж квартири для іншого дольовика [PERSON] (третя особа), уклавши з нею договір №36-1 від 25.08.2009р. Про вищезгадані обставини позивач взнала лише під час розгляду справи про поділ спільного майна подружжя. Вважає, що сплачені нею після розірвання договору кошти в сумі 153500,00 грн. відповідач отримав без достатньої правової підстави, а отже дані дії є незаконними, ці кошти на підставі статті 1212 ЦК України слід стягнути із відповідача на її користь. Також просить на підставі статей 1214, 536, 8, 1048 ЦК України стягнути з відповідача на її користь 83224,45 грн. процентів за користування грошовими коштами, отриманими без достатніх правових підстав. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги з підстав наведених у позовній заяві, уточненнях та додаткових письмових поясненнях, а також наданих суду усних поясненнях. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог, надав суду письмові заперечення та усні пояснення, суть яких зводиться до наступного. У зв'язку із неналежним виконання позивачем умов договору від 07.12.2005р. про дольову участь у будівництві квартири, а саме не своєчасною сплатою коштів за дольову участь у будівництві квартири, відповідач, відповідно до умов цього ж договору, нарахував позивачу пеню в сумі 1253156,00 грн. та 25.06.2008р. розірвав договір в односторонньому порядку. 21.08.2009р. до відповідача звернувся [PERSON] (на той час чоловік позивача), який діяв в інтересах подружжя, із заявою про те, щоб сплачені позивачем на виконання цього договору 158545,00 грн. зарахувати в оплату вартості цієї ж квартири на виконання договору між відповідачем та мамою чоловіка позивача [PERSON], а не стягувати дані кошти в рахунок погашення нарахованої позивачу пені. На підставі даної заяви та рішення комісії по роботі з проблемними інвесторами відповідачем було прийнято рішення зарахувати сплачені позивачем кошти в рахунок оплати договору №36-1 від 25.08.2009р. між [PERSON] та відповідачем. Таким чином відповідач пішов назустріч позивачу та її чоловіку, не списавши сплачені 158545,00 грн. в рахунок погашення пені. Окрім того, на думку відповідача, спір між цими ж сторонами вже розглядався Тернопільським міськрайонним судом і апеляційним судом Тернопільської області, внаслідок чого чинним є рішення апеляційного суду Тернопільської області від 04.12.2013р. про стягнення із відповідача на користь позивача 7635,47 грн., які на даний час вже стягнуті. Також просить застосувати до спірних правовідносин позовну давність. Представник третьої особи в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову з підстав, загалом, тотожних викладеним представником відповідача. Також стверджував, що сплачені позивачем кошти на виконання умов договору дольової участі насправді належали не позивачу, а третій особі. Дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне. 07.12.2005р. між позивачем та відповідачем було укладено договір на дольову участь у будівництві житла на 2005-2008 роки, за яким відповідач зобов'язався за рахунок коштів дольовиків збудувати 90-квартирний житловий будинок з вбудовано-прибудованими приміщеннями по [ADDRESS], для виконання якого позивач зобов'язалась здійснити фінансування будівництва трикімнатної квартири [ADDRESS] загальною площею 84,81 кв.м., шляхом перерахування коштів наступним чином: 30% вартості квартири оплатити до 8 грудня 2005 року, а 70% вартості квартири перераховувати поквартально строком до 30 вересня 2008 року. Пунктом 4.5 цього договору передбачено, що у випадку неоплати дольової участі за квартал до здачі житлового будинку в експлуатацію даний договір розривається в односторонньому порядку, а проплачені кошти повертаються дольовику. 25.06.2008р., за ініціативою відповідача, у зв'язку із неналежним виконання позивачем умов договору від 07.12.2005р. про дольову участь у будівництві квартири, а саме не своєчасною сплатою коштів за дольову участь у будівництві квартири, згаданий договір розірвано. Факт розірвання договору визнаний двома сторонами та ніким не оспорюється. Відповідно до ч. 3 статті 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 04.12.2013р. рішення Тернопільського міськрайонного суду від 01.08.2013р. в частині стягнення з ТзОВ «Тернопільбуд» на користь [PERSON] коштів, неповернутих внаслідок розірвання договору про дольову участь, укладеного 07.12.2005р., скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення про стягнення з ТзОВ «Тернопільбуд» на користь [PERSON] 7635,47 грн. коштів, неповернутих внаслідок розірвання договору про дольову участь у будівництві житла на 2005-2008 роки від 07.12.2005р. (5065,00 грн. - кошти сплачені за договором, 1807,39 грн. - інфляційні, 763,08 грн. - 3% річних від простроченої суми). Даним рішенням суду, окрім вищезгаданого факту укладення договору від 07.12.2005р. встановлено наступне. 07.12.2005р. [PERSON] (позивач) оплатила 5065,00 грн., хоча повинна була оплатити 73229,10 грн., інших проплат не здійснювала і 25.06.2008р. ТзОВ «Тернопільбуд» повідомило її про розірвання договору в односторонньому порядку. Таким чином, під час дії договору на дольову участь у будівництві житла на 2005-2008 роки позивачкою було оплачено лише 5065,00 грн., які товариство, розірвавши договір, зобов'язано було повернути [PERSON] З матеріалів справи апеляційний суд також вбачав, що послідуюча оплата коштів від [PERSON] (позивача), як внесок у будівництво квартири по [ADDRESS] згідно договору №36 від 07.12.2005р. надходила з 23.09.2008р. по 23.06.2009р., тобто поза межами дії договору, а тому вказані кошти не можуть підлягати стягненню з ТзОВ «Тернопільбуд» з підстав невиконання останнім пункту 4.5 умов укладеного між сторонами договору. Висновок суду (мається на увазі суд першої інстанції) про те, що ВАТ «Тернопільбуд» не повідомило [PERSON] про розірвання договору на дольову участь у будівництві житла №36 від 07.12.2005р. та продовжувало приймати від неї платежі спростовується наступним. Зокрема, судом апеляційної інстанції встановлено, що станом на червень 2008 року і до листопада 2009 року сторони (у даному випадку [PERSON] і [PERSON]) проживали однією сім'єю та вели спільне господарство. В ході розгляду даної цивільної справи встановлено, що сплата позивачем коштів поза межами дії договору №36 від 07.12.2005р. відбувалась 23.09.2008р. (20000,00 грн. і 34000,00 грн.), 28.10.2008р. (5500,00 грн.), 19.11.2008р. (30000,00 грн. і 30000,00 грн.), 16.12.2008р. (5000,00 грн.), 18.03.2009р. (9000,00 грн.) і 23.06.2009р. (20000,00 грн.), а всього 153500,00 грн. Даний факт встановлений із оригіналів дублікатів квитанцій ПАТ «Приватбанк» на вказані суми і дати, наданих позивачем та оглянутих в судовому засіданні, копії яких долучені до матеріалів справи. Також встановлено, що 25.08.2009р. відповідач ТзОВ «Тернопільбуд» та третя особа [PERSON] уклали договір №36-1 про організацію та проведення будівництва (нова редакція), згідно умов якого ТзОВ «Тернопільбуд» зобов'язується за рахунок [PERSON] вчинити дії із організації та проведення будівництва трикімнатної квартири [ADDRESS], а [PERSON] зобов'язується оплатити визначену договором вартість цільового об'єкту (244097,00 грн.) та прийняти зазначений об'єкт нерухомості в порядку і у строки, визначені цим договором. Відповідно до п. 3.5 цього договору, кошти в розмірі 158545,00 грн., надані відповідачу згідно договору №36 від 07.12.2005р., зарахувати як оплату вартості квартири [ADDRESS] згідно даного договору. Решта коштів загальною сумою 85552,00 грн. надається відповідачу строком до 30.12.2009р. Розглянувши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання про часткову обґрунтованість позовних вимог, підтвердження їх матеріалами справи, однак необхідність відмовити у задоволенні позову, у тому числі, у зв'язку із пропуском строку для звернення з позовом до суду без поважної причини. При цьому, суд виходив із наступних мотивів. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009р. «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Згідно із статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Беручи до уваги те, що кошти в сумі 153500,00 грн. позивачем сплачено на користь відповідача після розірвання договору №36 від 07.12.2005р., у відповідача жодних правових підстав для набуття цих коштів не було. Укладення Договору №36-1 від 25.08.2009р., в якому міститься вказівка про зарахування цих коштів в рахунок сплати третьою особою за квартиру, не може бути законним виправданням утримання цих коштів відповідачем, так як матеріали справи не містять жодного доказу відповідної волі позивача, яка сплатила ці кошти, на таке зарахування. Таким чином, дані кошти в сумі 153500,00 грн. отримані відповідачем від позивача без достатніх правових підстав. Проте, відповідачем до ухвалення рішення зроблено заяву про застосування до спірних правовідносин позовної давності. Згідно статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до частин 3, 4 статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 04.12.2013р. встановлено обставину, яка не потребує доказування у даній справі. А саме, на думку апеляційної інстанції, висновок суду (мається на увазі суд першої інстанції) про те, що ВАТ «Тернопільбуд» не повідомило [PERSON] про розірвання договору на дольову участь у будівництві житла №36 від 07.12.2005р. та продовжувало приймати від неї платежі спростовано. Зокрема, апеляційний суд послався на те, що станом на червень 2008 року і до листопада 2009 року [PERSON] і [PERSON] проживали однією сім'єю та вели спільне господарство, [PERSON] отримував повідомлення від ТзОВ «Тернопільбуд» про розірвання договору. А отже, факт повідомлення відповідачем позивача про розірвання договору від 07.12.2005р. не потребує доведення, так як встановлений судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, у якому брали участь ті самі особи, а також особа, щодо якої встановлено цю обставину. Виходячи з того, що позивач знала про розірвання договору (лист ВАТ «Тернопільбуд» №05/811 від 25.06.2008р. на адресу позивача) та сплачувала кошти на користь відповідача після розірвання договору, перебіг позовної давності починається з дати кожного платежу, починаючи від першого платежу 23.09.2008р. до останнього платежу 23.06.2009р. Отже, строк позовної давності щодо останнього платежу 23.06.2009р. закінчився 23.06.2012р. Позивач звернулась до суду 18.09.2014р., тобто більше ніж через три роки. Суд відхиляє посилання позивача про те, що вона не знала про розірвання договору аж до рішення апеляційного суду Тернопільської області від 04.12.2013р, як таке, що спростовується цим же рішенням. Будь-яких доказів поважності причин пропуску строку позовної давності стороною позивача суду не надано. Таким чином, позивачем пропущено без поважних причин строк звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права, що є підставою для відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення з ТзОВ «Тернопільбуд» на її користь 153500,00 грн., що отримані без достатніх правових підстав. Згідно статті 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Outcome: dismissed