Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача фірми «ІВО+КГ» у формі ТОВ про стягнення боргу, мотивуючи свої вимоги тим, що 30.05.2007 року між сторонами по справі було укладено договір процентної позики №30/05/07, відповідно до змісту якого позивач надала відповідачеві безстроково грошові кошти у розмірі 38 000 дол. США, що на момент укладення договору згідно курсу НБУ становило 191 900 грн. під 2% річних в місяць, які необхідні були фірмі для погашення заборгованості за кредитним договором. Натомість, відповідач зобов'язався повернути таку суму грошових коштів з процентами за користування позикою в порядку та на умовах, визначених цим договором. 30.04.2015 року позивач звернулась з претензією до відповідача в особі генерального директора [PERSON]. з вимогою повернути заборгованість за договором у розмірі 38 000 дол. США та відсотки за користування коштами за 95 місяців у розмірі 72 200 дол. США, а всього 110 200 дол. США, що згідно курсу НБУ станом на 30.04.2015 року складає 2 319 360,80 грн. Проте, до цього часу борг відповідачем позивачу не повернутий, будь-яких пояснень з даного приводу відповідач позивачу не надає. А відтак вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22.06.2015 року до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача було залучено публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (а.с.34). В судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові. Представник відповідача за довіреністю [PERSON]. позовні вимоги визнав в повному обсязі та не заперечував проти задоволення позову. Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - ПАТ КБ «Приватбанк» за довіреністю Олішевський Д.А. заперечував проти задоволення позовних вимог позивача. Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. А тому, на підставі ч.4 ст.174 ЦПК України ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області відмовлено у прийнятті визнання представником відповідача фірми «ІВО+КГ» у формі ТОВ за довіреністю [PERSON]. позову. Заслухавши пояснення сторін в судовому засіданні, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що 30.05.2007 року між сторонами по справі було укладено договір процентної позики №30/05/07, відповідно до змісту якого позивач надала відповідачеві безстроково грошові кошти у розмірі 38 000 дол. США, що на момент укладення договору згідно курсу НБУ становило 191 900 грн. під 2% річних в місяць. Натомість, відповідач згідно п.п.1.1, 4.1 договору позики зобов'язався повернути таку суму грошових коштів з процентами за користування позикою в порядку та на умовах, визначених цим договором, зокрема за першою вимогою позичальника, але не раніше трьох років з моменту надання позики. Відповідно до п.3.1 договору позики позика надається негайно, з моменту підписання цього договору. Позика вважається наданою позикодавцем позичальнику з моменту підписання договору позики та скріплення її підписом та печаткою позичальника (п.3.2 договору позики). Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК України). Будь-яких належних та допустимих доказів, які б свідчили про передачу грошових коштів у відповідному розмірі позикодавцем позичальнику, позивачем не надано. Проте, в судовому засіданні представники позивача та відповідача наголошували на тому, що згідно п.п.3.1, 3.2 договору позики позика надається негайно з моменту підписання цього договору, позика вважається наданою позикодавцем позичальнику з моменту підписання договору позики та скріплення її підписом та печаткою позичальника, а тому дана обставина свідчить про дійсне укладення даного договору та передачу суми позики у відповідному розмірі. Так, дійсно, Верховним Судом України у своїй постанові від 18.09.2013 року у цивільній справі №6-63цс13 висловлена правова позиція, відповідно до змісту якої письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмету позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Проте, суд ставить під сумнів взагалі дійсність даного договору, укладеного між сторонами по справі, оскільки є достатні підстави вважати, що даний договір позики не був спрямований сторонами на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним, з наступних міркувань. Як вбачається з матеріалів справи, а саме постанови старшого державного виконавця Замостянського В ДВС Вінницького МУЮ Дячука В.В. про відкриття виконавчого провадження від 10.09.2013 року, державним виконавцем відкрито виконавче провадження з виконання наказу Господарського суду Вінницької області №902/175/13-г від 12.03.2013 року про стягнення з фірми «ІВО+КГ» у формі ТОВ на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 360 000 грн. штрафу, 7 200 грн. відшкодування витрат, пов'язаних зі сплатою судового збору, всього 367 200 грн. (а.с.30). Зі змісту вищезазначеної постанови про відкриття виконавчого провадження також вбачається, що боржнику надано термін для добровільного виконання рішення суду до 16.09.2013 року. Проте, з пояснень представника третьої особи за довіреністю Олішевського Д.А. встановлено, що на момент розгляду даної справи заборгованість відповідачем не погашена, що не заперечувалось представником відповідача в судовому засіданні. Окрім того, на момент укладення договору позики між сторонами чинними установчими документами фірми «ІВО+КГ» у формі ТОВ був статут, затверджений зборами учасників фірми «ІВО+КГ» у формі ТОВ, протокол №26 від 08.11.2011 року, державну реєстрацію змін до якого було проведено державним реєстратором виконавчого комітету Вінницької міської ради Вінницької області Кузьміною О.В. 10.11.2011 року, та відповідно до п.1.1 якого вбачається, що [PERSON] є учасником фірми «ІВО+КГ» у формі ТОВ (а.с.26-27). А з протоколу №28 Загальних зборів Учасників фірми «ІВО+КГ» у формі ТОВ від 03.06.2013 року вбачається, що позивачу [PERSON] належить 99,98% статутного капіталу, 0,02% статутного капіталу належить [PERSON] (а.с.28). До того ж, позивач [PERSON] є дочкою [PERSON]., який являється директором фірми «ІВО+КГ» у формі ТОВ. А тому, оцінивши зібрані у справі докази, суд дійшов обґрунтованого висновку, що договір позики був укладений між сторонами з метою ухилення від виконання судового рішення - наказу Господарського суду Вінницької області №902/175/13-г від 12.03.2013 року про стягнення з фірми «ІВО+КГ» у формі ТОВ на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 360 000 грн. штрафу, 7 200 грн. відшкодування витрат, пов'язаних зі сплатою судового збору, всього 367 200 грн. Тому, звернення позивача до суду з даним позовом суд розцінює як звернення за захистом порушених прав за фіктивним правочином, з метою обійти певні заборони на операції з майном, обрати більш пільговий режим безоплатних відносин, приховати майно відповідача-боржника від вимог кредитора-стягувача. Окрім того, встановлені родинні відносини між позивачем [PERSON] та [PERSON]., який являється директором фірми «ІВО+КГ» у формі ТОВ, в черговий раз свідчать, що під час укладення договору позики внутрішня воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву, тобто, укладаючи договір позики, сторони знали заздалегідь, що він не буде виконаний. Таким чином, з огляду на вищенаведене, суд дійшов обґрунтованого висновку, що вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду даної справи, а відтак не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed