overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона є власником земельної ділянки площею 5,7944 га, яка розташована на території Злинської сільської ради. Позивач стверджує, що вона не підписувала спірний договір і не зверталась за його реєстрацією, тому вважає його недійсним. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно статті 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року N 9 «Про судову практику з розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно частини 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Частиною 1 статті 14 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ч. 2 ст. 207 ЦК України). Відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до частини 1 статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником земельної ділянки площею 5,7944 га, кадастровий номер 3523181600:02:000:0645, яка розташована на території Злинської сільської ради, що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку (а.с. 6). Від імені позивача [PERSON], як орендодавця і ТОВ «СТОВ «Авангард», як орендаря укладено договір оренди земельної ділянки від 10 липня 2015 року, що підтверджується копіями договору та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права. Відповідно до висновку експерта № 256 від 16.09.2015 року підписи у графі «Орендодавець» договору оренди земельної ділянки, у графі «Передав» акту приймання передачі обєкта оренди, виконані не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням підпису [PERSON] (а.с. 12-15). Враховуючи, що позивач [PERSON] власноручно не підписувала договір оренди земельної ділянки, даний договір не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Судові витрати слід віднести за рахунок відповідача.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона є власником земельної ділянки площею 5,79 га, кадастровий номер 3523181600:02:001:0361, яка розташована на території Злинської сільської ради. Позивач стверджує, що вона не підписувала спірний договір і не зверталась за його реєстрацією, тому вважає даний договір недійсним. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно статті 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року N 9 «Про судову практику з розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно частини 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Частиною 1 статті 14 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ч. 2 ст. 207 ЦК України). Відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до частини 1 статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником земельної ділянки площею 5,7941 га, кадастровий номер 3523181600:02:001:0361, яка розташована на території Злинської сільської ради, що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку. Від імені позивача [PERSON], як орендодавця і ТОВ «СТОВ «Авангард» укладено договір оренди земельної ділянки від 22 липня 2015 року, що підтверджується копіями договору та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права. Відповідно до висновку експерта № 254 від 30.08.2015 року підпис від імені [PERSON] в договорі і акті приймання-передачі виконані не [PERSON], а іншою особою. Враховуючи, що позивач [PERSON] власноручно не підписувала договір оренди земельної ділянки, даний договір не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Тому, спірний договір слід визнати недійсним і скасувати державну реєстрацію. Судові витрати слід віднести за рахунок відповідача.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона є власником земельної ділянки площею 5 га, яка розташована на території Злинської сільської ради. Позивач стверджує, що вона не підписувала спірний договір, тому вважає його недійсним. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно статті 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року N 9 «Про судову практику з розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно частини 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Частиною 1 статті 14 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ч. 2 ст. 207 ЦК України). Відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до частини 1 статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником земельної ділянки № 608, площею 5,00 га, кадастровий номер 3523181600:02:001:0608, яка розташована на території Злинської сільської ради, що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку. Від імені позивача [PERSON], як орендодавця і ТОВ «СТОВ «Авангард» укладено договір оренди земельної ділянки від 08 липня 2015 року, що підтверджується копіями договору та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права. Відповідно до висновку експерта № 56 від 11.04.2016 року підпис від імені [PERSON] в договорі виконано не [PERSON], а іншою особою. Враховуючи, що позивач [PERSON] власноручно не підписувала договір оренди земельної ділянки, даний договір не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Тому, спірний договір слід визнати недійсним. Судові витрати слід віднести за рахунок відповідача.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона є власником квартири [ADDRESS]. В квартирі зареєстрований відповідач [PERSON], який за місцем проживання фактично не проживає на протязі останніх трьох років. Дослідивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобовязані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Судом встановлено, що дійсно позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло (а.с. 5). Відповідач [PERSON] дійсно зареєстрований з 05 липня 2005 року в квартирі, яка належить позивачеві, але з квітня 2014 року фактично не проживає, що підтверджується копією домової книги, тимчасової посвідки на постійне проживання та актом обстеження житлово-побутових умов проживання (а.с. 7-8, 21, 23). Таким чином, відповідачем порушено вимоги частини 1 статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Відповідно до частини 2 статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Тому, вимоги позивача правомірні.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона є донькою відповідача [PERSON]; на даний час навчається на 1 курсі ВНЗ «Кіровоградський технікум механізації сільського господарства» денної форми навчання і потребує матеріальної допомоги. У судовому засіданні позивач підтримала пред'явлений позов, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Заслухавши пояснення позивача та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до статті 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Судом встановлено, що дійсно відповідач [PERSON] записаний батьком повнолітньої [PERSON], [INFO] року, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 3). Повнолітня [PERSON] є студентом першого курсу Вищого навчального закладу «Кіровоградський технікум механізації сільського господарства», термін закінчення навчання - 30 червня 2018 року (а.с. 4). Відповідач [PERSON] працює, у період з 1 червня 2015 року по 1 березня 2016 року його середньомісячний заробіток становив 3165 гривень, що підтверджується довідкою за місцем роботи. Тому, відповідач може надавати повнолітній доньці матеріальну допомогу. Суд визначає розмір аліментів, які стягуються на повнолітню [PERSON], враховуючи наступні обставини. За рішенням від 14 червня 2007 року Маловисківського районного суду Кіровоградської області по справі № 2-560/2007 відповідач [PERSON] продовжує сплачувати аліменти на неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) щомісячно до 15 травня 2020 року. Тому, розмір аліментів на повнолітню доньку [PERSON], з урахуванням положень статті 182 СК України, слід визначити у 1/8 частку заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 23 листопада 2015 року і до закінчення навчання у Вищому навчальному закладі «Кіровоградський технікум механізації сільського господарства».

Outcome: partial
Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-03 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона з січня 2011 року проживала однією сім'єю з відповідачем - [PERSON], проте в зареєстрованому шлюбі сторони не перебували. Від цивільного шлюбу у них народились діти - доньки [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], які на даний час проживають з позивачем та знаходяться на її утриманні. На підставі рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 27.12.2013 року з відповідача стягуються аліменти на користь позивача на утримання старшої доньки [PERSON], [INFO], в розмірі ? частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що відповідач добровільно матеріальну допомогу на утримання дитини не надає, про спосіб та строки матеріальної допомоги сторони домовитись між собою не можуть, тому позивач просить стягувати аліменти з відповідача на її користь на утримання доньки [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку на підставі судового рішення, щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду, а саме з 24.04.2014 року, і до повноліття дитини. Відповідач не працює, є інвалідом III групи, отримує пенсію по інвалідності, іншого шлюбу немає. В судове засідання позивач не з'явилась, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнав повністю, не заперечує проти їх задоволення. В зв'язку з неявкою в судове засідання сторін розгляд справи проводиться відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України. Відповідно до п.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши їх в сукупності, суд вважає позов підставним та підлягаючим задоволенню. Згідно положень ст.ст. 180, 181 Сімейного Кодексу України, відповідач як батько дитини повинен надавати матеріальну допомогу на її утримання. Сторони між собою не можуть домовиться щодо способу та строків утримання, тому аліменти слід стягувати в судовому порядку. Вирішуючи питання щодо визначення розміру аліментів, суд, враховуючи положення ст.ст. 182, 184 Сімейного Кодексу України, інтереси дитини, можливість відповідача як батька надавати матеріальну допомогу своїй дитині, відсутність інших утриманців, вважає, що аліменти слід стягувати з відповідача на користь позивача на утримання доньки [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму на дітей відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви, а саме з 24.04.2014 року, і до повноліття дитини. Судові витрати згідно ст. ст. 79, 88 ЦПК України суд покладає на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона має право на 1/2 частку земельної ділянки № 95 площею 5,21 га, яка розташована на території Лозуватської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області, в порядку спадкування законом після смерті матері [PERSON], яка померла 25 травня 2016 року. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до частини 1 статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частини 3 статті 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Судом встановлено, що 25 травня 2016 року померла [PERSON] (а.с. 8). Після її смерті відкрилась спадщина на 1/2 частку земельної ділянки № 95 площею 5,21 га, яка розташована на території Лозуватської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області, що підтверджується копіями державного акту на право приватної власності на землю та матеріалами спадкових справ до майна померлої 13 вересня 2012 року [PERSON] та померлої 25 травня 2016 року [PERSON] (а.с. 14, 28-43, 52-61). Позивач [PERSON], як спадкоємець за законом першої черги, прийняла спадщину після смерті матері [PERSON] у встановленому порядку (а.с. 53). Нотаріус відмовила у видачі свідоцтво про право на спадщину, посилаючись на відсутність оригіналу правовстановлюючого документу (а.с. 16). Відповідно до частини 2 статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Тому, право позивача на спадщину підлягає судовому захисту шляхом визнання права власності на спадкове майно.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона працювала в КСП ім. Свердлова Злинської сільської ради. Під час розпаювання землі в господарстві вона була включена в списки і отримала відповідний сертифікат. По сімейним обставинам вона втратила оригінал сертифікату, тому вимушена звернутись за судовим захистом. У судовому засіданні представник позивача підтримала предявлений позов, посилаючись на вищевикладені обставини. Заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 16 ЦК України визнання права є способом захисту цивільних прав та інтересів. Судом встановлено, що дійсно позивач [PERSON] має право на земельну частку (пай) КСП ім. Свердлова розміром 5,45 умовних кадастрових гектарів, яка розташована на території Злинської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області, що підтверджується довідками Злинської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області та відділу Держземагенства у Маловисківському районі (а.с. 7-8). Як вбачається з пояснень представника у судовому засіданні, позивачем втрачено оригінал сертифікату на право на земельну частку (пай) серії КР № 0237217 від 17.12.1997 року, можливість відновлення даного правовстановлюючого документу на день розгляду справи відсутня. Тому, право позивача підлягає судовому захисту.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що в період з липня 2003 року по травень 2009 року проживала з відповідачем однією сімєю без реєстрації шлюбу. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO]. Позивач зазначила, що відповідач з 2010 року проживає окремо, не цікавиться життям дитини, не спілкується, не займається вихованням дитини та не сплачує аліменти. Позивач вважає, що відповідач ухилився від виконання своїх обов'язків по вихованню неповнолітнього сина. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов, посилаючись на вищевикладені обставини. Заслухавши пояснення позивача, представника, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] записаний батьком неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], що підтверджується записами в свідоцтві про народження дітей (а.с. 6). Відповідач [PERSON] ухилився від виконання своїх обовязків по вихованню неповнолітньої дитини, що підтверджується показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та матеріалами справи. Так, з показань свідків у судовому засіданні вбачається, що відповідач [PERSON] з народження не спілкувався з неповнолітнім сином, не займається його вихованням та не надає належної матеріальної допомоги. Рада опіки та піклування при виконкомі Смолінської селищної ради від 06.06.2017 року вирішила визнати за доцільне звернутись до Маловисківської районної комісії по захисту прав дітей з питанням про позбавлення батьківських прав відповідача відносно неповнолітнього сина, у звязку з тим, що батько ухиляється від виконання своїх батьківських обовязків (а.с. 12). Таким чином, для задоволення позову є законні підстави. Як вбачається з рішення Маловисківської районної державної адміністрації як органу опіки та піклування від 05.07.2017 року № 01-23/224/1, орган опіки та піклування утримався від винесення рішення про позбавлення батьківських прав відповідача відносно неповнолітнього сина, проте у описовій частині зазначив, що батько жодного разу не відвідував школу та не цікавиться життям сина, що підтверджує факт ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Судові витрати слід віднести за рахунок відповідача.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що в січні 2006 року з дозволу власника [PERSON] вона вселилась в житловий будинок № 24 по вул. Куйбишева в м. Мала Виска Кіровоградської області. Позивач стверджує, що на протязі 11 років вона відкрито і безперервно користується даним будинком і вважає себе повноправним власником. Відповідач визнав позов у повному обсязі, надіславши до суду відповідну заяву. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до частини 1 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач [PERSON], яка з дозволу власника з 2006 року відкрито, безперервно володіє житловим будинком № 24 по вул. Паліївська (Куйбишева) в м. Мала Виска Кіровоградської області, що підтверджується актом обстеження уповноваженої комісії (а.с. 6). Тому, для задоволення позову є законні підстави.

Outcome: approved