Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача Устимівської сільської ради Семенівського району Полтавської області про визначення додаткового строку, необхідного їй для подання до нотаріуса заяви про прийняття спадщини, що відкрилась внаслідок смерті гр-нки [PERSON] , яка померла [INFO] в м.Хорол Хорольського району Полтавської області. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що встановлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини був пропущений позивачем, як спадкоємцем за заповітом, з поважних причин за сімейними обставинами, оскільки 12.04.2006 року її чоловік [PERSON] був госпіталізований до І-ої міської лікарні м.Кременчук з діагнозом: субарохноідальний крововилив (інсульт), де тривалий час знаходився на лікуванні. В подальшому, як під час лікування, так і під час реабілітації чоловіка, позивач знаходилась поруч з ним, оскільки чоловік потребував стороннього догляду. 11.03.2016 року на письмову заяву позивача про оформлення спадщини на майно померлої [PERSON] приватним нотаріусом Хорольського районного нотаріального округу їй було відмовлено у вчиненні даної нотаріальної дії у зв'язку з пропуском встановленого законом строку для прийняття спадщини. За вказаних обставин позивач прохає суд визначити їй, як єдиному спадкоємцю за заповітом, додатковий строк, достатній для прийняття спадщини після смерті спадкодавця [PERSON] .. В судовому засіданні позивач викладені в позовній заяві вимоги підтримала, прохала суд їх задоволити. Суду пояснила, що з метою догляду за хворою матір'ю вона змушена була переїхати з м.Кременчук до с.Малинівка Семенівського району, де на даний час і проживає. Одночасно з матір'ю вона здійснювала догляд і за гр-нкою [PERSON] , яка проживала по сусідству та з якою вони товаришували. У 2006 році [PERSON] померла. Вона знала про те, що останньою складений заповіт на її користь, оскільки на прохання [PERSON] запрошувала секретаря сільської ради до неї додому для його посвідчення. В подальшому у зв'язку з перебуванням її чоловіка [PERSON] близько місяця на лікуванні через перенесений інсульт та потреби останнього в постійному сторонньому догляді, вона, як спадкоємець, не звернулась протягом шести місяців після смерті [PERSON] до нотаріуса з відповідною письмовою заявою, а тому вважає вказану причину пропуску строку поважною. Про те, що нею пропущений строк для подання заяви до нотаріуса знала ще в 2016 році, тому і звернулась до суду. Підтвердила, що не зверталась до відповідних служб щодо надання їй допомоги по догляду за чоловіком. Також підтвердила, що має дочку, яка є медичною сестрою та неодноразово приїжджала провідувати їх з чоловіком в с.Малинівку. Щодо підстав не звернення її до суду після постановлення судом ухвали про залишення поданого нею позову без розгляду 27.05.2016 року, надати суду пояснень не змогла. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, прохав суд їх задоволити. Суду пояснив, що позивач пропустила строк для звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті [INFO] [PERSON] з поважних причин, оскільки чоловік позивача після лікування потребував постійного стороннього догляду до самої смерті, що позбавило позивача можливості звернутися до нотаріуса з відповідною заявою. Навіть у разі залишення позивачем чоловіка під наглядом інших осіб на декілька годин з метою подання до нотаріуса заяви, не гарантувало б подання такої заяви нотаріусу з урахуванням необхідності дочекатися своєї черги та надання нотаріусу всіх необхідних документів для оформлення спадщини. Підтвердив факти його звернення, як представника позивача, до Семенівського районного суду Полтавської області у 2016 році з аналогічними позовними заявами про визначення додаткового строку для прийняття позивачем спадщини після смерті спадкодавця [PERSON] .. Однак у зв'язку із неможливістю прибуття позивача до суду за станом здоров'я та відсутністю додаткових доказів позовна заява була залишена без розгляду. При цьому зазначив, що залишення позовної заяви без розгляду не перешкоджає повторному зверненню позивача [PERSON] до суду після усунення обставин, які це зумовили, а також те, що заява представника відповідача про застосування строку позовної давності та відмову з цих підстав в задоволенні позову, не може братись до уваги при вирішенні спору, оскільки ЦК України встановлений спеціальний строк для прийняття спадкоємцем спадщини, у разі пропуску якого з поважних причин, суд може визначити спадкоємцеві додатковий строк для прийняття спадщини і жодною правовою нормою не зазначено, що така заява може бути подана спадкоємцем лише в межах строку позовної давності. Представник відповідача Устимівської сільської ради Семенівського району Полтавської області в судове засідання по розгляду справи по суті не з`явився. Відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк не подав. Згідно письмової заяви прохав суд розглянути цивільну справу без його участі та зазначив про підтримання поданої ним заяви про застосування строку позовної давності та відмову в задоволенні позову з цих підстав (а.с.64). На виконання вимог п.2 ч.3 ст.265 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд зазначає заяви та клопотання, що подавались під час судового розгляду справи. 08.11.2019 року під час підготовчого провадження у справі представником відповідача Устимівської сільської ради Семенівського району Полтавської області Молодчин В.П. подано заяву про застосування строку позовної давності відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України (а.с.42). Заслухавши пояснення позивача, її представника, безпосередньо дослідивши письмові докази по справі та показання свідків, судом встановлені наступні фактичні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Судом по справі встановлено, що [INFO] в м.Хорол Хорольського району Полтавської області у віці 89 років померла гр-нка [PERSON] (а.с.7). За життя гр-нкою [PERSON] був складений заповіт, посвідчений 12.07.2004 року секретарем Устимівської сільської ради Семенівського району Полтавської області, за яким все належне їй майно вона заповідала позивачу по справі [PERSON] (а.с.8). Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ПЛ №117283, спадкодавцю [PERSON] належала на праві власності земельна ділянка площею 3,13 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Устимівської сільської ради Семенівського району Полтавської області (а.с.10). Відповідно до довідки №01-483, виданої 24.02.2016 року Хорольським будинком-інтернатом для громадян похилого віку та інвалідів, підопічна [PERSON] , [INFO] , знаходилася на повному державному утриманні в будинку-інтернаті з 29.09.2004 року по день смерті [INFO] (а.с.9). Відповідно до роз'яснень приватного нотаріуса Хорольського районного нотаріального округу Берези Д.В. від 11.03.2016 року позивачу відмовлено в оформленні спадкових прав після смерті [PERSON] у зв'язку з ненаданням позивачем доказів прийняття спадщини у строк, визначений ст.1270 ЦК України, та роз'яснено право звернутися до суду з позовом про визначення додаткового строку для подання нею заяви про прийняття спадщини. Одночасно зазначено, що спадкова справа на майно померлої [PERSON] не відкривалася, що встановлено перевіркою обліку спадкових справ (а.с.12). Згідно відміток у паспорті позивача, 16.02.1974 року Кременчуцьким відділом РАЦС між нею та гр-ном [PERSON] був зареєстрований шлюб (а.с.6). Як вбачається з медичної документації, наданої представником позивача, на підтвердження стану здоров'я чоловіка позивача [PERSON] , зокрема, виписки із історії його хвороби №2277, виданої Кременчуцькою першою міською лікарнею, гр-н [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні з 12.04.2006 року по 02.05.2006 року з діагнозом: спонтанний субарахноідальний крововилив. Після закінчення курсу лікування виписаний додому з рекомендацією щодо нагляду невропатолога та терапевта за місцем проживання, проходження повторного курсу лікування через 6-8 місяців (а.с.11, 51). Під час безпосереднього дослідження доказів у справі судом, в порядку ст.ст.91, 229, 230 ЦПК України, в судовому засіданні були допитані свідки: [PERSON] та [PERSON] , які дали суду показання про відомі їм обставини справи. Свідок [PERSON] суду дала показання про те, що останні дев'ять років вона проживає в смт.Семенівка, а до цього часу проживала на сусідній від позивача [ADDRESS] . Позивач [PERSON] з чоловіком опікувалися [PERSON] .. У 2004 році захворіла мати позивача, а в 2005 році захворів її чоловік, у якого був інсульт. Після цього позивач доглядала двох осіб - матір та чоловіка, а тому [PERSON] була відвезена до інтернату в м.Хорол, де померла у 2006 році. На прохання позивача [PERSON] в інтернаті відвідувала [PERSON] , яка також надавала допомогу сім`ї [PERSON], як місцевий фельдшер. Чоловік позивача [PERSON] спочатку був лежачим, а потім почав потроху ходити. У позивача є дочка [PERSON] , яка працювала медсестрою у дитячому відділенні лікарні в м.Кременчук, та приїжджала в с.Малинівку допомагати позивачу, оскільки батько був після інсульту. На даний час вона також підтримує дружні відносини та спілкування з позивачем, оскільки вони з`їжджаються на свята та відмічають дні народження. Зазначила, що за станом здоров`я позивач може ходити, однак їй це робити важко (а.с.73-74). Свідок [PERSON] суду дала показання про те, що проживає в с.Малинівка Семенівського району з 01.04.1987 року. Її прізвище після першого шлюбу було « [PERSON] ». На даний час вона дев`ять років перебуває у шлюбі з племінником позивача. Працювала фельдшером в даному селі. Мати позивача [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] були приятельками та проживали по сусідству. [PERSON] була бездітна. Мати позивача хворіла на склероз і їй було призначено лікування амбулаторно на дому. Позивач приїхала її доглядати. Одночасно з цим позивач доглядала і [PERSON] , яка в 2004 році впала та отримала перелом головки берцевої кістки. До весни її стан покращився. Весною 2005 року у чоловіка позивача стався інсульт і він спочатку лікувався в смт.Семенівка, а потім в м.Кременчук. Лежав 3-5 місяців. Напротязі наступних 11 років він погано ходив, мав періодичні провали в пам`яті. Його лікування здійснювалось амбулаторно два рази на рік. Дочка [PERSON] , яка працювала дитячою медсестрою в м.Кременчук, приїжджала, допомагала матері. Вона також допомагала переодягати, купати, саджати чоловіка позивача. Чоловік позивача помер у 2013 році. Додатково зазначила, що позивач хворіє на гіпертонію (а.с.74-75). Виконуючи приписи ч.1 ст.264, ч.4 ст.265 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України та даючи мотивовану оцінку аргументам, наведеним учасниками судового процесу щодо наявності підстав для задоволення позову, а також доказам, якими вони підтверджуються, зазначаючи норми права, які були застосовані судом та мотиви їх застосування, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно п.4 ч.1 ст.264, п.6 ч.4 ст.265 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, яка правова норма підлягає застосуванню до правовідносин сторін та зазначає в мотивувальній частині рішення норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, мотиви їх незастосування. Відповідно до ч.3 ст.1272 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст.1269 ЦК України). За загальним правилом, передбаченим ч.1 ст.1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (ч.ч.1, 3 ст.1272 ЦК України). Відповідно до роз'яснень п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді справ про визначення додаткового строку для прийняття спадщини слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця за місцем відкриття спадщини, наявність в матеріалах справи обгрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. За наявності у спадковій справі заяви спадкоємця про відмову від права на спадщину його вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. За змістом правових висновків Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року у справі №6-85цс12 та від 04.11.2015 року у справі №6-148цс15, право на спадщину належить спадкоємцеві з моменту її відкриття й закон зобов'язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Правила ч.3 ст. 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; ці обставини визнані судом поважними. Відповідно до п.2 Листа спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім'єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови. Як вбачається з досліджених судом письмових доказів, позивачем доведена обставина перебування її чоловіка - гр-на [PERSON] на лікуванні в період часу, протягом якого спадкодавець [PERSON] була ще жива, а тому перебіг шестимісячного строку, встановленого законом для подання заяви про прийняття спадщини у зв'язку з її смертю, станом ні на 12.04.2006 року (початок лікування), ні на 02.05.2006 року (дата закінчення лікування) ще не розпочався. Натомість після зазначеного періоду лікування позивачем не були надані суду належні, достатні та достовірні докази на підтвердження викладених в позовній заяві обставин проходження її чоловіком тривалого лікування, перебування останнього на реабілітації та наявності рекомендацій (висновків) лікарів щодо потреби у постійному сторонньому догляді за чоловіком як протягом визначеного законом шестимісячного строку для прийняття спадщини після смерті [PERSON] , перебіг якого розпочався з 19.05.2006 року та відповідно закінчився 19.11.2006 року, так і в подальшому до дати звернення позивача до нотаріуса із відповідною заявою 11.03.2016 року. При цьому судом також враховується, що позивач звернулась до нотаріуса з відповідною письмовою заявою лише 11.03.2016 року, хоча її чоловік, як було зазначено позивачем в судовому засіданні, помер [INFO] . Твердження позивача та її представника про те, що позивач постійно здійснювала догляд за хворим чоловіком та у зв'язку з цим не могла подати заяву до нотаріуса, спростовується дослідженими судом показаннями свідків, які зазначили про надання ними допомоги позивачу у здійсненні догляду за її хворим чоловіком та наявності в позивача дочки, яка є медичною сестрою та приїжджала допомагати матері у догляді за хворим батьком, а також про неможливість чоловіка позивача пересуватись самостійно лише перші три-п'ять місяців після інсульту, а не весь час до дня його смерті. Доказів звернення позивача до відповідних служб з метою надання їй допомоги, як особі, що здійснює догляд за тяжко хворою людиною, суду надано не було. Доказів неможливості інших осіб здійснити догляд за хворим чоловіком на час подання позивачем письмової заяви до нотаріуса, позивачем суду також надано не було. При цьому показання свідків жодним чином не пояснюють відсутність звернення позивача [PERSON] до нотаріуса у 2013 році - після смерті чоловіка, коли потреба у здійсненні стороннього догляду за ним перестала існувати. Стан здоров'я позивача, зокрема, наявність у неї гіпертонічної хвороби та того, що їй важно ходити, про що було зазначено свідками в судовому засіданні та представником позивача, не приймаються судом до уваги при вирішенні спору, оскільки в поданій до суду позовній заяві представник позивача посилається, як на підставу вимог позивача про визнання поважними причини пропуску нею строку для прийняття спадщини після смерті [PERSON] , не стан здоров'я позивача, а здійснення нею постійного догляду за хворим чоловіком. При цьому, жодного належного доказу на підтвердження стану здоров'я позивача [PERSON] протягом шестимісячного строку після смерті спадкодавця [PERSON] та в подальшому - до дати пред'явлення позову суду надано не було, а зазначена позивачем та її представником обставина здійснення нею догляду за хворим чоловіком до дня смерті останнього у 2013 році та особисте прибуття до суду для участі у розгляді справи 29.11.2019 року, свідчать про наявність у позивача можливості особисто здійснити дії, спрямовані на реалізацію нею своїх прав. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про ненадання позивачем [PERSON] доказів на підтвердження наявності поважних причин, які перешкодили їй подати до нотаріуса заяву про прийняття спадщини напротязі майже 10 років з дня її відкриття і відповідних клопотань про витребування таких доказів під час судового провадження позивачем та її представником заявлено не було. У постанові Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року у справі №6-1320цс17 зроблено висновок, що «право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч.3 ст.1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. З огляду на викладене, враховуючи, що період перебування чоловіка позивача на лікуванні в медичному закладі не входив до шестимісячного строку, встановленого законом для прийняття спадщини після смерті [PERSON] , і подальший стан здоров`я чоловіка та догляд за ним не позбавляв позивача можливості звернутись до нотаріуса з відповідною заявою про прийняття спадщини, суд не вважає дану обставиною такою, що створила для позивача істотні, непереборні та об`єктивні труднощі для вчинення нею дій, пов`язаних із поданням до нотаріуса заяви про прийняття спадщини у зв`язку із смертю спадкодавця (після 18.05.2006 року), а тому не визнає її поважною причиною пропуску строку, визначеного ч.1 ст.1270 ЦК України. Такий висновок суду відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом в постанові від 20 лютого 2019 року у справі №317/2938/16-ц, що відповідно до положень ч.4 ст.263 ЦПК України має враховуватись судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Крім того, судом також враховується, що протягом тривалого періоду часу після відкриття спадщини, позивач, будучи достовірно обізнаною про складення спадкодавцем [PERSON] на її користь заповіту, не вживала жодних дій з метою реалізації своїх спадкових прав. При цьому суд вважає безпідставними твердження представника позивача про те, що остання не могла залишити чоловіка без догляду, а подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини та відповідних документів потребувало значного часу, можливо, і не одного дня, з урахуванням необхідності дочекатися своєї черги та надання нотаріусу всіх необхідних документів для оформлення спадщини, оскільки законодавчі норми, що діяли на дату відкриття спадщини, не встановлювали обов'язкового особистого подання спадкоємцем заяви про прийняття спадщини до нотаріуса з одночасним поданням всіх необхідних документів, передбачаючи можливість подання виключно самої заяви за допомогою засобів поштового зв'язку. Так, п.207 Розділу 22 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 року №20/5 (чинної на дату смерті [PERSON] ) передбачалось, що письмова заява про прийняття спадщини та відмову від неї подається спадкоємцем особисто до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Якщо заява, на якій справжність підпису спадкоємця не засвідчена, надійшла поштою, вона приймається нотаріусом, заводиться спадкова справа, а спадкоємцю пропонується надіслати заяву, оформлену належним чином, або прибути особисто до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Аналогічний порядок подання спадкоємцем заяви про прийняття спадщини до нотаріуса передбачений і п.п.3.3, 3.5 п.3 Глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерством юстиції України 22.02.2012 року №296/5, у разі наміру позивача подати заяву про прийняття спадщини до нотаріуса після набрання ним чинності 07.03.2012 року, згідно яких заяви про прийняття спадщини або відмову від її прийняття подаються спадкоємцем особисто нотаріусу за місцем відкриття спадщини у письмовій формі. Якщо заява, на якій справжність підпису спадкоємця не засвідчена, надійшла поштою, вона приймається нотаріусом, заводиться спадкова справа, а спадкоємцю повідомляється про заведення спадкової справи та необхідність надіслати заяву, оформлену належним чином (справжність підпису на таких заявах має бути нотаріально засвідченою), або особисто прибути до нотаріуса за місцем відкриття спадщини. На підставі викладеного, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; приймаючи до уваги не надання позивачем доказів на підтвердження обставин, які об'єктивно та істотно перешкодили реалізації нею права на прийняття спадщини після смерті гр-нки [PERSON] шляхом звернення у встановлений законом строк до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, приходить до висновку про відсутність правових підстав вважати, що позивач пропустила строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, у зв'язку з чим позов не підлягає до задоволення. З огляду на викладене, подана представником відповідача під час підготовчого провадження у справі заява про застосування строку позовної давності відповідно до ч.3 ст.267 ЦПК України, не поширюється на спірні правовідносини та не впливає на висновок суду про відмову в задоволенні позову за результатами розгляду справи по суті, оскільки згідно вимог ч.1 ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Разом з тим, вказаний строк у справах за позовом спадкоємця про визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини не обмежується трирічним чи будь-яким іншим строком позовної давності, виходячи зі змісту спеціальної норми ч.3 ст.1272 ЦК України, якою встановлене безпосереднє право спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, звернутися до суду з позовом для визначення йому додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини. Щодо стягнення з відповідача по справі Устимівської сільської ради Семенівського району Полтавської області на користь позивача судових витрат у вигляді сплаченого нею судового збору при поданні позову, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.5 ч.3 ст.2, ч.1 ст.13 ЦПК України до основних засад (принципів) цивільного судочинства належить диспозитивність, згідно якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Представником позивача в поданому до суду розрахунку суми судових витрат не зазначено про стягнення з відповідача на користь [PERSON] судових витрат у виді сплаченого нею судового збору. На підставі викладеного, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та того, що судовими витратами при розгляді даної справи є сплачений позивачем [PERSON] судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп. за пред'явлення до суду позовної вимоги немайнового характеру, і в задоволенні позову відмовлено, суд приходить до висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача обов'язку відшкодувати на користь позивача вказану суму судових витрат. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом даної справи, відсутні.

Outcome: dismissed