Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідачів [PERSON] та Брусівської сільської ради Устинівського району Кіровоградської області про встановлення факту її спільного проживання зі спадкодавцем [PERSON] однією сім?єю не менше п?яти років до часу смерті останнього 22.03.2014 року та факту прийняття нею спадщини після його смерті. Заявлені вимоги обгрунтовані тим, що, починаючи з 1965 року позивач по справі та спадкодавець [PERSON] проживали однією сім?єю, як дружина та чоловік без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, були пов?язані спільним побутом та взаємними правами і обов?язками. Відповідач по справі [PERSON] є рідним сином спадкодавця [PERSON] , на користь якого останній за життя склав заповіт щодо земельної ділянки площею 7,36 га, розташованої на території Брусівської сільської ради Устинівського району Кіровоградської області. Разом з тим, постановою приватного нотаріуса від 05.11.2020 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом з огляду на те, що останній не проживав зі спадкодавцем на день його смерті та пропустив шестимісячний строк для прийняття спадщини. За вказаних обставин, позивач, проживаючи зі спадкодавцем за його життя однією сім?єю, звернулась до приватного нотаріуса із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом, однак їй було відмовлено у вчиненні даної нотаріальної дії у зв`язку з недоведеністю факту проживання разом із спадкодавцем однією сім?єю більше п?яти років до моменту його смерті. Встановлення фактів проживання зі спадкодавцем однією сім?єю не менш як п?ять років до часу відкриття спадщини та прийняття спадщини необхідне позивачу для реалізації її прав, як спадкоємця четвертої черги, на отримання у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину за законом відповідно до положень ст.1264 ЦК України. В судовому засіданні по розгляду справи по суті позивач підтримала позовні вимоги та прохала суд їх задоволити. Суду пояснила, що з 1965 року і по день смерті [PERSON] у 2014 році вони спільно проживали з ним по [ADDRESS] , як чоловік і дружина, та мали відносини, притаманні подружжю. У шлюбі зі спадкодавцем вона не перебувала. За життя [PERSON] вони разом обробляли присадибну ділянку (город), тримали домашнє господарство, здійснювали ремонт житлового будинку, в якому проживали. Крім того, зі спадкодавцем вони мають двох спільних дітей: відповідача [PERSON] та дочку [PERSON] .. Представник позивача адвокат Проценко О.М. підтримала викладені в позовній заяві вимоги та прохала суд їх задоволити. В судовому засіданні по розгляду справи по суті відповідач [PERSON] не заперечував проти задоволення позову з огляду на те, що позивач по справі [PERSON] , яка являється його рідною матір?ю, дійсно проживала разом з його батьком [PERSON] в будинку [ADDRESS] до дня його смерті. Коли померла його баба (мати батька) йому було три роки і з цього часу він пам?ятає, що батьки весь час проживали разом та спільними зусиллями обіклали кирпичем хату, збудували літню кухню, сарай, разом обробляли город. Із позовом про продовження строку для прийняття спадщини він, як спадкоємець за заповітом, до суду не звертався і такого наміру на даний час не має, оскільки розуміє, що поважність причин пропуску вказаного строку він довести не зможе. В судове засідання по розгляду справи по суті представник відповідача Брусівської сільської ради Устинівського району Кіровоградської області не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином у порядку, передбаченому ст.128 ЦПК України (а.с.112, 121). Про причини неявки суд не повідомив. Відзиву на позовну заяву разом з доданими до нього письмовими доказами на обгрунтування своїх заперечень проти позовних вимог [PERSON] у встановлений судом строк не подав. Заяв та клопотань від представника відповідача в порядку ст.ст.43,183 ЦПК України, в тому числі, про розгляд справи за його відсутності чи відкладення судового розгляду, а також в порядку ч.4 ст.206 ЦПК України - про визнання позову, на дату проведення судового засідання не надходило. З огляду на неявку в судове засідання представника відповідача Брусівської сільської ради, як учасника справи, суд, відповідно до положень ч.1 ст.223 ЦПК України, приходить до висновку про можливість розгляду справи по суті в даному судовому засіданні без його участі. На виконання вимог п.п.2, 3 ч.3 ст.265 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд зазначає заяви та клопотання, що подавались під час судового розгляду справи, та процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 25.02.2021 року визначено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с.45-48). Ухвалою суду від 30.03.2021 року задоволено клопотання позивача та витребувано від приватного нотаріуса Устинівського районного нотаріального округу Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Трутня О.Я. копію спадкової справи на майно померлого [INFO] [PERSON] .. Одночасно судом продовжено строк підготовчого провадження для забезпечення належної підготовки справи до розгляду по суті не більше ніж на тридцять днів з ініціативи суду та оголошено перерву в підготовчому засіданні у зв`язку з витребуванням доказів (а.с.63). Ухвалою суду від 07.06.2021 року задоволено заяву представника позивача - адвоката Проценко О.М. про забезпечення її участі у судовому засіданні 08.06.2021 року в режимі відеоконференції (а.с.127). Ухвалою суду від 08.06.2021 року, постановленою в порядку ч.5 ст.259 ЦПК України (без виходу суду до нарадчої кімнати із занесенням її до протоколу судового засідання) задоволено заяву представника позивача про виклик в якості свідка гр-нку [PERSON] з огляду на перебування раніше викликаного судом свідка [PERSON] на лікуванні (а.с.139). Заслухавши пояснення позивача та її представника, відповідача [PERSON] , безпосередньо дослідивши письмові докази у справі та показання свідків, судом встановлені наступні фактичні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Судом по справі встановлено, що [INFO] в с.Брусівка Устинівського району Кіровоградської області у віці 80 років помер [PERSON] , про що 24.03.2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Устинівського районного управління юстиції у Кіровоградській області було складено відповідний актовий запис про смерть №30 (а.с.10). Згідно довідок, виданих виконавчим комітетом Брусівської сільської ради Устинівського району Кіровоградської області 27.11.2020 року за вих.№330/02-24 та №336/02-24, гр-н [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований та постійно проживав в с.Брусівка Устинівського району Кіровоградської області. З 1965 року і по день смерті [PERSON] проживав разом із [PERSON] , [INFO] , як чоловік та дружина, без реєстрації шлюбу по [ADDRESS] , вели разом особисте господарство (а.с.17, 18). Згідно довідки №175, виданої 01.12.2020 року виконавчим комітетом Брусівської сільської ради Устинівського району Кіровоградської області, позивач по справі користується земельною ділянкою площею 7,36 га, належною покійному [PERSON] (а.с.19). Згідно витягу із погосподарської книги №1 Брусівської сільської ради за період з 1996 по 2000 роки (особовий рахунок № 83 ), членами одного домогосподарства зазначені: голова - [PERSON] та дружина - [PERSON] (а.с.22-23). Згідно витягу із погосподарської книги №2 Брусівської сільської ради за період з 2011 по 2015 роки (номер об'єкта погосподарського обліку 0077-1), членами домогосподарства, розташованого за адресою: [ADDRESS] з реєстрацією місця проживання зазначені: голова - [PERSON] , який вибув у зв'язку зі смертю, та [PERSON] , [INFO] . Одночасно у відомостях про [PERSON] міститься запис про родинні стосунки до голови домогосподарства - дружина (а.с.24-27). Як вбачається із заповіту, посвідченого 12.07.2013 року секретарем Брусівської сільської ради Устинівського району Кіровоградської області Літвін Ю.О., за життя [PERSON] заповідав належну йому земельну ділянку площею 7,36 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала йому на підставі Державного акту на право приватної власності на землю (серії ІІІ-КР №020519) своєму сину [PERSON] (а.с.13). Постановою приватного нотаріуса Устинівського районного нотаріального округу Кіровоградської області Трутня О.Я. від 05.12.2019 року за №797-02-31 відповідачу по справі [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті батька [PERSON] з урахуванням того, що він не проживав разом зі спадкодавцем на день смерті, доказів прийняття спадщини у строк, визначений ст.1270 ЦК України не надав, а тому спадщина вважається ним не прийнятою (а.с.15). Постановою приватного нотаріуса Устинівського районного нотаріального округу Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Трутня О.Я. від 05.11.2020 року за №390-02-31 позивачу по справі [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] з урахуванням того, що нею не доведено факту проживання разом зі спадкодавцем однією сім'єю більше п'яти років, як підставу спадкування в порядку ст.1264 ЦК України (а.с.16). Зі змісту дослідженої судом копії спадкової справи №211-2019, заведеної до майна померлого [INFO] [PERSON] , судом встановлено, що із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до нотаріуса звернулись відповідач [PERSON] та позивач [PERSON] .. Свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] не видавались (а.с.80-95). Під час безпосереднього дослідження доказів у справі судом, в порядку ст.ст.91, 229, 230 ЦПК України, в судовому засіданні були допитані свідки: [PERSON] та [PERSON] , які дали суду показання про відомі їм обставини справи. Так, свідок [PERSON] дала суду показання про те, що [PERSON] проживала в с.Брусівка Устинівського району разом з [PERSON] як своїм чоловіком, до дня його смерті. Станом на 1994 рік, коли вона приїхала в с.Брусівку, вказані громадяни вже проживали як одна сім`я. За час роботи в сільській раді землевпорядником вона особисто спілкувалася з ними, коли приносила їм додому повідомлення про необхідність сплати земельного податку. Проживали в одному будинку вдвох. Мають спільних дітей: дочку [PERSON] та сина [PERSON] , який присутній в залі судових засідань. Ні з ким іншим гр-н [PERSON] не проживав (а.с.143-144). Свідок [PERSON] дала суду показання про те, що після закінчення технікуму вона в 1974 році повернулась в с.Брусівку Устинівського району, де працювала обліковцем в колгоспі ім.Франка. [PERSON] працювала в той час телятницею, а [PERSON] - фуранжиром, розвозив худобі корми та завжди допомагав своїй дружині прогонити телят. Знала їх як одну сім`ю, які вели спільне господарство, завжди разом ходили на весілля. Вони мають двох спільних дітей: [PERSON] та [PERSON] .. Постійно проживали разом в одному будинку по [ADDRESS] до дня смерті [PERSON] , а після його смерті в цьому будинку продовжує проживати [PERSON] .. Під час її особистого спілкування з [PERSON] останній називав [PERSON] «моя [PERSON] » та розповідав, що коли вони разом сапають город, вона для нього співає. За час роботи на посаді голови ветеранської ради вона також відвідувала їх обох за одним місцем проживання. Поховання [PERSON] здійснювали [PERSON] разом з дітьми (а.с.144-147). Виконуючи приписи ч.1 ст.264, ч.4 ст.265 ЦПК України та даючи мотивовану оцінку аргументам, наведеним позивачем та відповідачем, як учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, в тому числі вирішуючи питання про те, чи було порушено право позивача, за захистом якого він звернувся до суду, а також доказам, якими вони підтверджуються, зазначаючи норми права, які були застосовані судом та мотиви їх застосування, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ст.1222 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст.1261-1265 цього Кодексу. Судом під час дослідження доказів була встановлена наявність заповіту, складеного спадкодавцем [PERSON] за життя на користь відповідача [PERSON] .. Разом з тим, з урахуванням того, що відповідач по справі [PERSON] , як спадкоємець за заповітом, який не проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, не подав протягом шестимісячного строку, встановленого ст.1270 ЦК України, заяви про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (ч.1 ст.1272 ЦК України). Доказів звернення відповідача [PERSON] до суду з позовом про визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини матеріали цивільної справи не містять. Відсутність такого звернення була безпосередньо підтверджена відповідачем [PERSON] і в судовому засіданні під час надання пояснень суду у вступному слові. З огляду на викладене, спадкування належного спадкодавцеві [PERSON] майна у виді земельної ділянки здійснюється за законом. За змістом ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст.1259 цього Кодексу. Черговість спадкоємців за законом встановлено статтями 1261-1265 ЦК України. З досліджених судом документів спадкової справи, заведеної на майно померлого [INFO] [PERSON] , вбачається, що його син - відповідач по справі [PERSON] , який відповідно до положень ст.1261 ЦК України належить до спадкоємців за законом першої черги, звернувся до приватного нотаріуса із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом лише 05.12.2019 року, тобто не прийняв у шестимісячний строк з дня смерті свого батька [PERSON] спадщину, яка відкрилась внаслідок його смерті, в тому числі і спадкове майно, не охоплене складеним на його користь заповітом. Таким чином, відповідач [PERSON] не реалізував своє право на спадкування за законом, як спадкоємець першої черги. Відповідно до ст.1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до положень ч.ч.2, 4 ст.3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Для набуття права на спадкування за законом на підставі ст.1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення з спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 21 березня 2019 року в цивільній справі №461/4689/15-ц та у постанові від 12 серпня 2019 року у справі №521/16365/15, який відповідно до положень ч.4 ст.263 ЦПК України враховується судом при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, такими засобами: письмовими доказами, показаннями свідків. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підставі викладеного, надавши оцінку зібраним у справі доказам в цілому, а також кожному доказу окремо, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] в частині встановлення факту її проживання однією сім`єю зі спадкодавцем [PERSON] не менше як п`ять років до часу смерті останнього [INFO] , про що свідчить реальність сімейних відносин між ними, підтверджена дослідженими судом письмовими доказами та показаннями свідків, а саме: пов`язаність спільним місцем проживання, побутом та наявністю взаємних прав і обов`язків. Крім того, судом при розгляді даної справи приймається до уваги те, що норми ст.ст.15, 16 ЦК України не містять посилань на обмеження захисту в суді цивільного права чи інтересу у спосіб, що встановлений законом. В даному випадку у спосіб, встановлений п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, шляхом встановлення факту, що має юридичне значення. Таким чином, заявник [PERSON] наділена правом на захист свого цивільного права в судовому порядку, оскільки підстави її звернення до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, свідчать про наявність обмеження її права на подання нотаріусу документів щодо підтвердження права спадкування у встановленому законом порядку після смерті спадкодавця [PERSON] .. Щодо позовної вимоги про встановлення факту прийняття позивачем [PERSON] спадщини після смерті [PERSON] суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, спадкодавець [PERSON] помер [INFO] , а тому відносини спадкування після його смерті регулюються відповідними правилами ЦК України, оскільки спадщина відкрилась після набрання ним чинності 01.01.2004 року. Відповідно до роз`яснень п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» (далі - Постанови №7 від 30.05.2008 року) якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів. У такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилась до 1 січня 2004 року тощо. Отже, відповідні норми ЦК Української РСР (1963 року), у тому числі щодо прийняття спадщини та кола спадкоємців, підлягають застосуванню лише у разі, якщо спадщина відкрилася до 01.01.2004 року. На обгрунтування вимоги про встановлення факту прийняття спадщини позивач [PERSON] зазначає: положення п.211 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністерства юстиції України №20/5 від 03.03.2004 року, відповідно до якого доказом постійного проживання зі спадкодавцем може бути, крім іншого, копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини, та п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», за змістом якого діями, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ заявника в управління чи володіння спадковим майном в межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини. Разом з тим, зазначена позивачем Інструкція від 03.03.2004 року №20/5 втратила чинність 07.03.2012 року відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», внаслідок чого викладені в ній нормативні приписи не можуть бути застосовані судом до спірних правовідносин сторін, а наведений позивачем зміст п.16 Постанови від 31.03.1995 року №5 був вибірково виокремлений нею із загального контексту наведених в цьому пункті роз`яснень, які стосуються необхідності врахування судом при вирішенні вимог про встановлення факту прийняття спадщини та місця її відкриття положень ст.ст.526, 549 ЦК Української РСР, який діяв на дату прийняття вказаної Постанови та визначав, які дії спадкоємця свідчать про прийняття ним спадщини. Крім того, за змістом ст.ст.529-535 ЦК Української РСР позивач взагалі не належала до числа спадкоємців, які мали право на спадкування за законом. З огляду на викладене, враховуючи, що на час відкриття спадщини [INFO] (день смерті [PERSON] ) норми ст.549 ЦК Української РСР, якою було передбачено вчинення спадкоємцем певних дій, які б свідчили про прийняття ним спадщини, у тому числі шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини), втратили чинність, встановлення факту прийняття позивачем [PERSON] спадщини після смерті спадкодавця [PERSON] не відповідає передбаченому законом способу захисту її права, як спадкоємця відповідно до вимог ч.1 ст.5 ЦПК України. Натомість відповідно до положень ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Аналогічна норма передбачена і п.п.3.21 п.3 глави 10 розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5. Доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути довідка відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем або довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем (п.3.22 п.3 глави 10 розділу ІІ Порядку в редакції, чинній на час відкриття спадщини та на дату звернення позивача з заявою до нотаріуса відповідно). Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини (п.23 Постанови №7 від 30.05.2008 року). Як вбачається з матеріалів цивільної справи, позивач [PERSON] на день смерті [PERSON] проживала разом з ним по [ADDRESS] та зареєстрована за вказаною адресою і після смерті спадкодавця. Відмова приватного нотаріуса у видачі позивачу [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] була обумовлена недоведеністю факту її проживання разом зі спадкодавцем однією сім'єю більше п'яти років, як підстави спадкування в порядку ст.1264 ЦК України, а не відсутністю документів на підтвердження факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. З огляду на викладене, враховуючи встановлення судом факту проживання позивача [PERSON] із спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, тобто одержання нею права на спадкування за законом як спадкоємцем четвертої черги, позивач [PERSON] в силу положень ч.3 ст.1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину після смерті [PERSON] , а тому заявлена нею позовна вимога про встановлення факту прийняття спадщини після смерті останнього, як спадкодавця, задоволенню не підлягає. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати, складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п.5 ч.3 ст.2, ч.1 ст.13 ЦПК України до основних засад (принципів) цивільного судочинства належить диспозитивність, згідно якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно наданих позивачем та її представником в судовому засіданні пояснень, позивач не бажає стягувати з відповідачів судові витрати у виді сплаченого нею судового збору (а.с.1, 2). З огляду на викладене, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, судом не здійснюється розподіл судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, відсутні.

Outcome: dismissed