Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення індексації та 3% річних на суму заборгованості зі сплати аліментів, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 18.04.2008 року у цивільній справі №2-2050/2008 за позовом [PERSON] до [PERSON] про зменшення розміру аліментів, зменшено розмір аліментів утримуваних з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON], [INFO], та доньки [PERSON], [INFO], з 1/3 частини на 1/6 частини всіх видів заробітку, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину, щомісячно, починаючи стягнення з дня набрання рішенням суду законної сили до їх повноліття. Постановою старшого державного виконавця Староміського В ДВС м. Вінниці [PERSON] від 26.08.2008 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого Ленінським районним судом м. Вінниці 12.08.2008 року, на виконання вищезазначеного рішення суду. Проте, починаючи з 2008 року і до сьогодні відповідачем рішення суду не виконується у повному обсязі. Станом на 01.05.2018 року заборгованість відповідача перед позивачем зі сплати аліментів становить 78\~924,97 грн. Оскільки, відповідач своїх обов'язків щодо утримання неповнолітніх дітей не виконує, позивач вважає, що з відповідача підлягають стягненню в порядку ч.2 ст.625 ЦК України індексація по аліментам за весь час прострочення у розмірі 114\~523,38 грн., а також 3% річнихза прострочення сплати аліментів у розмірі 12\~691,84 грн., що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові (а.с.1-4). В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав та просив в задоволенні позову відмовити у зв'язку з безпідставністю, своїм правом на подання відзиву на позов не скористався. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Так, в судовому засіданні з достовірністю встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 18.04.2008 року у цивільній справі №2-2050/2008 за позовом [PERSON] до [PERSON] про зменшення розміру аліментів, зменшено розмір аліментів утримуваних з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON], [INFO], та доньки [PERSON], [INFO], з 1/3 частини на 1/6 частини всіх видів заробітку, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину, щомісячно, починаючи стягнення з дня набрання рішенням суду законної сили до їх повноліття. Постановою старшого державного виконавця Староміського В ДВС м. Вінниці [PERSON] від 26.08.2008 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого Ленінським районним судом м. Вінниці 12.08.2008 року, на виконання вищезазначеного рішення суду (а.с.11, 12). Проте, починаючи з 2008 року і до сьогодні відповідачем рішення суду не виконується у повному обсязі. Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів по виконавчому провадженню №20353921, здійсненого державним виконавцем Чорним А.О., станом на 01.05.2018 року заборгованість відповідача перед позивачем зі сплати аліментів становить 78\~924,97 грн. (а.с.9-10). Позивач в судовому засіданні стверджувала, що внаслідок невиконання відповідачем зобов'язань зі сплати коштів за рішенням суду до відповідача (боржника) слід застосувати наслідки, передбачені ч.2 ст.625 ЦК України. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процента річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Однак, суд не погоджується з думками та твердженнями позивача, оскільки останні суперечать існуючим між сторонами правовідносинам, до яких не підлягає застосуванню ч.2 ст.625 ЦК України. Суд звертає увагу, що передбачена статтею 625 ЦК України відповідальність не застосовується до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Зокрема, дія статті 625 ЦК України не поширюється на трудові правовідносини (з приводу заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва тощо) та сімейні правовідносини, про що також зазначено Верховним Судом України в своєму аналізі практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві. А тому, до правовідносин, які виникли між сторонами внаслідок прострочення сплати аліментів, може бути застосовано спеціальну норму права, а саме абз.1 ч.1 ст.196 СК України, який гласить, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобовязана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Також, варто зауважити, що законодавцем у частині 2 статті 184 СК України визначено, що розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Тоді, як з матеріалів справи встановлено, що з відповідача підлягають стягненню на користь позивача на утримання неповнолітніх дітей аліменти у часті від його заробітку (доходу), а відтак до вказаного розміру аліментів взагалі не підлягає застосування індексації відповідно до закону. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ст.ст.11, 15 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють визначені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Стаття 16 ЦК України містить перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів, а саме: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Цей перелік не є вичерпним і суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Отже, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Таким чином, з огляду на вищевикладене, позивачем не вірно обрано спосіб захисту свого порушеного права. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому не підлягають задоволенню. У звязку з відмовою позивачу в позові судові витрати, повязані з розглядом справи, а саме витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5\~000 грн., понесені позивачем, згідно квитанції адвоката [PERSON] до прибуткового касового ордера №18 від 20.04.2018 року (а.с.7), відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України покладаються на позивача та не підлягають стягненню з відповідача. Згідно п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати\~судового збору\~під час\~розгляду справи\~в усіх\~судових інстанціях\~звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів. Як вбачається з матеріалів справи та змісту позову позивач звернулась до суду із вимогою про стягнення індексації, а тому в цій частині позовних вимог остання звільняється від сплати судового збору п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». Разом з тим, за звернення до суду з позовними вимогами про стягнення 3% річних за прострочення сплати аліментів позивач не звільняється від сплати аліментів, а тому зважаючи на ціну позову 127\~215,22 грн., вимогу позивача про стягнення індексації у розмірі 114\~523,38 грн., а також вимогу про стягнення 3% річних у розмірі 12\~691,84 грн., суд вважає за необхідне в силу ч.1 ст.141 ЦПК України стягнути з позивача судовий збір у розмірі 126,91 грн. в дохі держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved