Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до ФОП [PERSON] про визнання формулювання причин звільнення незаконним, зміну формулювання причин звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування заподіяної моральної шкоди, зазначаючи, що вона працювала у ФОП [PERSON] в меблевому салоні «[INFO]» на посаді продавця. За час роботи у ФОП [PERSON] скарг з його боку на неї не надходило, до дисциплінарної відповідальності не притягувалась. 17.07.2013 року в меблевому салоні «[INFO]» зникли грошові кошти із робочого стола, який знаходився в кабінеті магазину. В магазині сейф відсутній, гроші по розпорядженню відповідача [PERSON] зберігались в робочому столі кабінету, залишались на ніч та не здавались до банківської установи, в магазині було відсутнє відеоспостереження. Двері кабінету по розпорядженню відповідача [PERSON] не замикались, до нього мали доступ всі працівники магазину. Крім неї, як продавця, в цей день на роботі в магазині були продавці [PERSON], [PERSON], грузчики [PERSON], [PERSON], прибиральниця без оформлення [PERSON] та відвідувачі магазину. Також в штатному розкладі посада касира не передбачена та на жодного з працівників магазину, в тому числі і на неї не покладались обов'язки по веденню касових операцій. По факту зникнення грошей вона сповістила [PERSON] та нею була викликана міліція, був складений відповідний протокол огляду та надані письмові пояснення працівникам міліції. За даним фактом відкрито кримінальне провадження та відомості внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань. З моменту зникнення грошей, [PERSON] почав безпідставно обвинувачувати її в крадіжці грошових коштів. Погрожував звільненням з негативним формулюванням, вимагав повернути кошти, вказуючи на те, що навіть якщо вона їх і не брала, але повинна повернути. На звернення об'єктивно розібратися в ситуації, були тільки звинувачення на її адресу, з якими не згодна, оскільки грошей не брала. 29.07.2013 року [PERSON] повідомив щоб вона на роботу може більш не виходити. Зважаючи на обставини, які склалися по місцю роботи, а саме порушення [PERSON] законодавства про працю та умов трудового договору, що виразилось в створенні умов, при яких неможливо було належним чином працювати та постійний тиск на неї щодо вимоги сплатити грошові кошти, яких вона не брала, вирішила звільнитися з роботи за власним бажанням відповідно до ч. З ст. 38 КЗпП України. З цього приводу 31.07.2013 року вона звернулась до ФОП [PERSON] з письмовою заявою про звільнення з роботи за власним бажанням з 01.08.2013 року, в реєструванні якої було безпідставно відмовлено і запропоновано залишити дану заяву без реєстрації. Заява про звільнення була передана нею 31.07.2013 року працівнику магазину [PERSON], про що в телефонному режимі було повідомлено ФОП [PERSON] в присутності [PERSON] За вимогою [PERSON] цього ж дня, 31.07. 2013 року вона передала [PERSON] ключі від магазину, про що свідчить розписка з підписом останньої. Через деякий час після цього на її адресу від [PERSON] почали надходити погрози та залякування різноманітного характеру з запевненням про звільнення не за власним бажанням, а за ініціативою роботодавця за втратою довір'я, а також запевненням про виготовлення актів за ніби то допущені прогули, а також продовженням вимоги про повернення грошей. 12.08.2013 року при черговій зустрічі [PERSON] в приміщенні Кременчуцького МРЦЗ повідомив, що звільнив її не за власним бажанням, про що вона писала заяву, а за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України в зв'язку з недовір'ям. В цей же день, 12.08.2013 року [PERSON] з нею було проведено розрахунок по заробітній платі та зазначив, що наказ про звільнення направлено по пошті. 14.08.2013 року вона отримала лист від [PERSON] з наказом №10 від 07.08.2013 року про її звільнення за п. 2 ч. 1ст. 41 КЗпП України, з яким я не згодна. 10.09.2013 року в Кременчуцькому МРЦЗ нею були отримані документи, подані [PERSON] для зняття з реєстрації трудового договору № 16511102360, з яких стало відомо, що вона нібито 25.07.2013 року відмовилась надати письмові пояснення ФОП [PERSON] з приводу зникнення в магазині грошових коштів, а також що 29.07.2013 року та 30.07.2013 року вона нібито була відсутня на робочому місці без поважної причини. Однак дані обставини не відповідають дійсності, оскільки надавати письмові пояснення з приводу зникнення грошових коштів в магазині [PERSON] не зобов»язував, а з приводу відсутності на роботі 29.07.2013 року та 30. 07.2013 року [PERSON] вказав їй, що вона на роботу може більше не виходити, таким чином особисто ним були створені умови для вимушеного прогулу. Крім того, ФОП [PERSON] 31.07.2013 року було видано накази № 8 та № 9 про притягнення її до дисциплінарної відповідальності за нібито порушення трудової дисципліни, якої вона фактично не порушувала та з даними наказами її не ознайомлювали, а про дані накази стало відомо лише 10.09.2013 року в Кременчуцькому МРЦЗ. Відповідно до наказу № 8 від 31.07.2013 року за невихід на роботу без поважної причини 29.07.2013 року та 30.07.2013 року їй оголошено догану. Відповідно до наказу № 9 від 31.07.2013 року за невиконання своїх обов'язків продавця, не забезпечення зберігання грошових коштів, отриманих за продаж меблів та супутніх товарів, залишення в торговому залі без нагляду ключа від місця зберігання коштів в присутності сторонніх осіб, що призвело до зникнення грошових коштів в сумі 20420 грн. та 2000 євро, а також враховуючи категоричну відмову від надання усних і письмових пояснень з приводу зникнення грошових коштів та не вихід на роботу без поважних причин втратила довір'я з боку власника та оголошено догану. Таким чином відсторонення від роботи 29.07.2013 року, звільнення з роботи за надуманими мотивами про втрату довір'я а не за власним бажанням, про що вона вказувала в своїй заяві, неприбуття на протязі тривалого часу до центру зайнятості для оформлення відповідних документів по її звільненню не дають можливості працевлаштуватися на іншу роботу та фактично є вимушеним прогулом по місцю її роботи у ФОП [PERSON] Дії ФОП [PERSON] щодо порушення її прав у сфері трудових відносин, звільнення з роботи на підставі п.2 ч.І ст.41 КЗпП України принизило її, завдало моральної шкоди та призвели до моральних страждань та інших негативних наслідків морального характеру, у спричиненому їй тяжкому психологічному шоці у момент, коли вона дізналась про своє звільнення через недовіру ФОП [PERSON] до неї, у використанні ним свого домінуючого положення, що призводе до вчинення ним протиправних дій які він дозволяє собі здійснювати, з метою використання своїх можливостей для задоволення його власних потреб. Такі дії ФОП [PERSON] щодо протиправного звільнення з роботи та поновлення її прав вимагає від неї додаткових, раніше непередбачуваних зусиль, по організації свого життя, для того, щоб гідно існувати. Порушенням прав їй завдано душевних страждань, вона постійно знаходиться в пригніченому стані, втратила спокій, її самопочуття та психологічний стан погіршився. Вона хвилюється та нервує з приводу ситуації що мала місце щодо неї. Постійно переслідують думки про вчинене ФОП [PERSON] щодо неї, в переживаннях з приводу розуміння цілковитої незаконності його дій та тверджень, що в свою чергу, призводить до її роздратованості, до замикання в собі та своїх проблемах, а відповідно погіршує відносини з оточуючими людьми, близькими та рідними. Вона також вимушена витрачати свій час на те, щоб поновити свої порушені права, що викликає від неї додаткових, непередбачених раніш, зусиль. Крім того на даний час вона залишилась без роботи та це також завдає значних моральних страждань. З огляду на вищевикладені обставини щодо завдання моральної шкоди, вона визначає її в розмірі 20000 грн., що на її погляд відповідає вимогам розумності та справедливості, як передбачено ст.23 Цивільного кодексу України. Просила суд визнати дії ФОП [PERSON] щодо її звільнення за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України незаконними. Визнати формулювання причини звільнення з посади продавця ФОП [PERSON] за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України незаконним та змінити формулювання, вказавши в рішенні причину звільнення за ч. З ст. 38 КЗпП України за власним бажанням з дня набрання рішення суду законної сили та зобов'язати ФОП [PERSON] протягом 3-х календарних днів з дня набрання рішення суду законної сили внести відповідний запис до її, [PERSON], трудової книжки БТ-II №7601112. Визнати незаконними та скасувати накази ФОП [PERSON] № 8 та № 9 від 31.07.2013 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності. Стягнути з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29.07.2013 року по день набрання рішення суду законної сили. Стягнути з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] завдану моральну шкоду в сумі 20000 грн. Стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] витрати на правову допомогу в розмірі 2000 грн. Зобов'язати Кременчуцький міськрайонний центр зайнятості протягом 3-х календарних днів з дня набрання рішення суду законної сили внести запис до трудового договору № 16511102360 про зміну причини розірвання трудового договору, вказавши в договорі причину звільнення за ч. З ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Судові витрати по справі покласти на ФОП [PERSON] В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали посилаючись на підстави та обставини викладені в позовній заяві і просили суд задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача ФОП [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала посилаючись на обставини викладені в заперечені на позовну заяву і просила суд в позові відмовити. Представник відповідача Кременчуцького міськрайонного центру зайнятості в судове засідання не прибув просив суд справу слухати без їх участі. Дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв'язку, об'єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача слід задовольнити частково з наступних підстав. Правовідносини, які виникли між сторонами у справі, законодавчо врегульовані наступним чином: У відповідність до ч. 6 ст.43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. У відповідність до ст. 2 Кодексу законів про працю України, право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об'єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством. У відповідність до ст. 2-1 Кодексу законів про працю України, Україна забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин. У відповідність до ч.1 ст. 3 Кодексу законів про працю України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. У відповідність до ст. 4 Кодексу законів про працю України, законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. У відповідність до ч. 6 ст. 5-1 Кодексу законів про працю України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Водночас, у відповідність п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. У відповідність до ч. 1 ст. 43 Кодексу Законів про працю України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У відповідність до ст.147 Кодексу законів про працю України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. У відповідність до ч.ч. 1, 3 ст. 149 Кодексу законів про працю України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. У відповідність до п. 2 ч. 1 ст. 232 Кодексу законів про працю України, безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу. У відповідності до ст. 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Оцінюючи докази по справі у їх сукупності, співставленні між собою та наведеними законодавчими нормами, суд виходить з наступного: Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. В судовому засіданні достовірно встановлено, що з 06.01.2004 року позивач [PERSON] була прийнята на роботу продавцем до фізичної особи - підприємця / надалі ФОП / [PERSON] на підставі трудового поговору № 47 від 12.01.2004 року і працювала в меблевому салоні «МООН», що розташований за адресою: м. Кременчук, вул. 60 років Жовтня, 77. Позивачу [PERSON] в липні 2011 року, чоловіком ФОП [PERSON] за її згодою - ФОП [PERSON] відповідачу по справі було запропоновано перейти на роботу до меблевого магазину «[INFO]», який належить відповідачу ФОП [PERSON] та розташований за адресою: [ADDRESS], на, що вона погодилась та в подальшому 29.07.2011 року було розірвано трудовий договір між [PERSON] та ФОП [PERSON] і позивач була звільнена з роботи за згодою сторін згідно п.1 ст. 36 КЗпП України, а з 01.08.2011 року позивач [PERSON] почала працювати продавцем непродовольчих товарів у відповідача ФОП [PERSON] Згідно п.2 трудового договору між позивачем [PERSON] та відповідачем ФОП [PERSON] від 01.08.2011 року, і який укладено на невизначений строк, на позивача [PERSON], як на продавця непродовольчих товарів було покладено обов'язки по обслуговуванню та наданню послуг покупцям, знання асортименту, класифікації, характеристики, призначення роздрібних цін товарів, а також зобов'язано дотримання правил охорони праці та техніки безпеки. За час роботи у відповідача ФОП [PERSON] скарг з боку відповідача на позивача не надходило, до дисциплінарної відповідальності позивач не притягувалась, про що в судовому засіданні не заперечували сторони і було підтверджено показами свідків. 17 липня 2013 року в меблевому салоні «[INFO]» зникли грошові кошти із робочого стола, який знаходився в кабінеті магазину. В судовому засіданні встановлено, що сейф в магазині відсутній, гроші по розпорядженню відповідача ФОП [PERSON] зберігались в робочому столі кабінету, залишались на ніч та не здавались до банківської установи, в магазині було відсутнє відеоспостереження. Двері кабінету по розпорядженню відповідача ФОП [PERSON] не замикались, і до нього мали доступ всі працівники магазину, даний факт не заперечувався сторонами та підтверджений показами свідків допитаних в судовому засіданні. Крім позивача [PERSON], як продавця в цей день на роботі в магазині були продавці [PERSON], [PERSON], грузчики [PERSON], [PERSON], прибиральниця без оформлення [PERSON] та відвідувачі магазину. В штатному розкладі відповідача ФОП [PERSON] посади касира не передбачено та на жодного з працівників магазину, в тому числі і на позивача [PERSON] не покладались обов'язки по веденню касових операцій. По факту зникнення грошей позивач повідомила ФОП [PERSON], та викликала міліцію. За даним фактом відкрито кримінальне провадження та відомості внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань. 31.07.2013 року позивач [PERSON] звернулась до відповідача ФОП [PERSON] з письмовою заявою про звільнення з роботи за власним бажанням з 01.08.2013 року, в реєструванні якої їй було безпідставно відмовлено і запропоновано залишити дану заяву без реєстрації. Заява про звільнення передана позивачем 31.07 2013 року працівнику магазину [PERSON], про що в телефонному режимі було повідомлено відповідача ФОП [PERSON] в присутності [PERSON] За вимогою відповідача ФОП [PERSON] цього ж дня, 31.07.2013 року позивач [PERSON] передала [PERSON] ключі від магазину, про що свідчить розписка з підписом останньої. 12 серпня 2013 року, як зазначає в своєму зверненні до Кременчуцького міськрайонного центру зайнятості від 05.09.2013 року, відповідач ФОП [PERSON] в приміщенні Кременчуцького МРЦЗ повідомив про звільнення позивача [PERSON] за п. 2 ч. 1 ст.41 КЗпП України в зв»язку з недовірою та проведено розрахунок по заробітній платі про що [PERSON] розписалась у відомості про виплату грошових коштів. 14 серпня 2013 року позивач [PERSON] отримала лист від відповідача ФОП [PERSON] з наказом № 10 від 07.08.2013 року про звільнення за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. 10 вересня 2013 року в Кременчуцькому МРЦЗ позивачем [PERSON] отримані документи, подані відповідачем ФОП [PERSON] для зняття з реєстрації трудового договору № 16511102360, в яких містилися відомості, що позивач [PERSON] 25 липня 2013 року відмовилась надати письмові пояснення відповідачу ФОП [PERSON] з приводу зникнення в магазині грошових коштів, а також що 29.07.2013 року та 30.07.2013 року позивач була відсутня на робочому місці без поважної причини. Відповідно до вимог ст. 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Згідно зі ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (ст.179 КЗпП України). 31.07.2013 року відповідачем ФОП [PERSON] видано накази № 8 та № 9 про притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності за порушення трудової дисципліни. Відповідно до наказу № 8 від 31.07.2013 року за невихід на роботу без поважної причини 29.07.2013 року та 30.07.2013 року [PERSON] оголошено догану. Відповідно до наказу № 9 від 31.07.2013 року за невиконання своїх обов'язків продавця, не забезпечення зберігання грошових коштів, отриманих за продаж меблів та супутніх товарів, залишення в торговому залі без нагляду ключа від місця зберігання коштів в присутності сторонніх осіб, що призвело до зникнення грошових коштів в сумі 20420 грн. та 2000 євро, а також враховуючи категоричну відмову від надання усних і письмових пояснень з приводу зникнення грошових коштів та не вихід на роботу без поважних причин [PERSON] втратила довір'я з боку власника та оголошено догану. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Відповідно до п. 28. Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», звільнення з підстав втрати довір'я (п. 2 ст. 41 КЗпП) суд може визнати обгрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довір'я до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов'язані з їх роботою. Таким чином, власник або уповноважений ним орган повинні встановити наявність у діях працівника конкретних порушень, і вину працівника в цих порушеннях. Відповідно до класифікатору професій України / ДК 003:2010 / продавець не є керівною посадою, не відноситься до категорії професіоналів, службовців, а відповідно до встановленої законодавством професії є робітничою професією. Відповідно посадова інструкція по даному місцю роботи позивача на [PERSON] не розроблялась та не оголошувалась, договір про матеріальну відповідальність з позивачем [PERSON] не укладався. Також на позивача [PERSON] належним чином не оформлювалось сумісництво по виконанню функцій касира, бухгалтера і позивач безпосередньо не обслуговувала грошові або товарні цінності (не займалась їх прийняттям, зберіганням, транспортуванням, розподілом тощо). Згідно повідомлення СВ Автозаводського РВ Кременчуцького МУ УМВС України в Полтавській області по кримінальному провадженню за фактом нестачі грошових коштів в магазині «[INFO]» особу, яка вчинила злочин не встановлено, позивач в скоєнні даного злочину не підозрюється та відповідно підозра їй не пред'являлась. Таким чином, зазначені ФОП [PERSON] підстави звільнення [PERSON] за недовір'ям фактично не відповідає обставинам справи та прямо вказує на владну управлінську поведінку роботодавця над своїм підлеглим. Відсторонення позивача [PERSON] від роботи 29.07.2013 року, звільнення з роботи за надуманими мотивами про втрату довір'я, а не за власним бажанням, про що позивач вказувала в своїй заяві, неприбуття на протязі тривалого часу до центру зайнятості для оформлення відповідних документів по звільненню не дають позивачу [PERSON] можливості працевлаштуватися на іншу роботу та фактично є вимушеним прогулом по місцю роботи у відповідача ФОП [PERSON] Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. При визначені розміру середньої заробітної плати, яка повинна бути стягнута на користь позивача, суд керується нормами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, згідно якого нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Виходячи з викладеного, суд вважає, що на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 липня 2013 року по 20 травня 2014 року, що становить 208 днів, в розмірі 11390,08 грн., оскільки відповідно до довідки від 31.07.2013 року виданої ФОП [PERSON] середньомісячна заробітна плата становить 1150 грн., тому згідно розрахунку середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 54,76 грн.. На підставі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Стягнення моральної шкоди передбачено ст. 23 ЦК України. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», - «Судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності». У Постанові Верховного Суду України від 25.04.2012 року у справі про відшкодування моральної шкоди у разі порушення прав працівника зазначено, що захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли у результаті душевних страждань, яких зазнала особа у зв'язку з посяганням на її права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст..ст.3,4,11,31 ЦПК України). Компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст..237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. В зв'язку з проведенням незаконного звільнення і порушенням трудових прав, позивач зазнав душевних страждань та хвилювань, зазначені обставини призвели до втрати нормальних життєвих зв'язків, змінили спосіб його життя, оскільки після звільнення він залишився без доходів, та не має можливості утримувати сім'ю, має проблеми у працевлаштуванні, а отже суд приходить до висновку, що діями відповідача позивачу була заподіяна моральна шкода. Вимоги позивача підлягають частковому задоволенню про стягнення на його користь моральної шкоди. Виходячи з принципів законності, розумності, справедливості для компенсації перенесених позивачем нервових страждань, хвилювань, порушення життєвого укладу пов'язаних з незаконним оголошенням стягнення відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України, а також з урахуванням конкретних обставин справи необхідно стягнути на користь позивача 7000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, які є достатніми та необхідними згідно обставин справи. Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються, зокрема, позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. Оскільки суд задовольняє позовні вимоги частково, а позивач був звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду, то з відповідача в дохід Держави підлягають стягненню 243,60 грн. у відшкодування судового збору. У відповідності до ст. 84 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача кошти на надання правової допомоги в розмірі 2000 грн. оскільки позивачем надано докази в обґрунтування затрат адвокатом на надання правової допомоги. В решті вимог слід відмовити за необґрунтованістю.

Outcome: partial