Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона перебувала з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах. Сторони мають спільного сина [PERSON], [INFO]. [PERSON] потребує відпочинку та оздоровлення за кордоном та має право на розвиток особистості та пізнання світу, однак, у позасудовому порядку згоду на виїзд дитини за кордон у її супроводі відповідач не надає. З огляду на викладене, позивач просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] в період з 01.06.2018 р. по [INFO] в наступні країни світу: до Королівства Іспанії, Італійської Республіки, Французької Республіки, Республіки Польща, Арабської Республіки Єгипет, Республіки Туреччина, Республіки Болгарія, республіки Кіпр, Грецької республіки, Республіки Хорватія, Чорногорії, Республіки Словенія, Держави Ізраїль, Обєднаних Арабських Еміратів, Домініканської Республіки, Російської Федерації, Азербайджанської Республіки, Грузинської республіки, Сполученого королівства Великої Британії та Північної Ірландії, а також до всіх країн Шенгенської угоди та будь-яких інших країн світу, що не зазначені вище,з правом оформлення проїзного та всіх інших документів, пов'язаних з виїздом дитини за кордон. 03.03.2018 р. ухвалою суду відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 07.05.2018 р. закрито підготовче судове засідання, справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, зазначаючи про те, що її син [PERSON] мріє побачити світ, проте без дозволу батька це є неможливим. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, а саме через розміщення повістки про виклик до суду на офіційному веб-сайті Судової влади України. За даних обставин суд приходить до висновку, що відповідач належним чином повідомлений про розгляд справи, причини своєї неявки в судове засідання не повідомив, тому визнає причини його неявки неповажними та вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі матеріалів. Дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. У відповідності до свідоцтва про народження [PERSON], його батьками є [PERSON] та [PERSON] Статтею 33 Конституцією України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини. Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Пунктами 1,2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Правила перетинання державного кордону громадянами України (зі змінами і доповненнями) передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до підпункту 1 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення, а не встановлює постійне місце проживання дитини за межами України. Надання дозволу на виїзд за межі України малолітньої дитини з її матір'ю на постійне місце проживання до іншої країни без згоди та супроводу батька суперечить положенням цього Закону та статтям 141, 153, 157 СК України. Внаслідок виїзду дітей за межі України на постійне місце проживання батьки таких дітей будуть позбавлені можливості брати участь у їх вихованні та особистому спілкуванні з ними, що порушує рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей. Судами може бути ухвалене рішення на разовий виїзд дитини без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, натомість надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за межі України без згоди батька суперечить чинному законодавству, яке визначає рівність прав та обов'язків обох батьків відносно виховання дитини, унаслідок чого батько фактично позбавляється можливості брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року (справа № 6-15цс17) та постанові Верховного суду від 14 лютого 2018 року. Діючим законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі. Чинним законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні. Ратифікувавши в 1991 році Конвенцію ООН про права дитини, Україна не тільки поклала на себе зобов'язання щодо захисту прав дітей, але й визнала свою відповідальність перед світовим співтовариством щодо забезпечення на своїй території всіх положень цього документа, підтвердила свій курс на підтримку загальнолюдських цінностей та розбудову демократичної держави. Так, відповідно до статей 5, 7, 9, 18 зазначеної Конвенції дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування. Тобто в контексті спілкування дитини з тим з батьків, хто проживає окремо від неї, йде мова не тільки про забезпечення права дитини на спілкування, алей на забезпечення можливості реалізувати цим з батьків свого обов'язку щодо піклування про дитину. У разі відсутності згоди одного з батьків чи інших законних представників дитини інший із батьків суд має право прийняти рішення про надання згоди на виїзд дитини за межі України або про відмову у наданні згоди, враховуючи найкращі інтереси дитини. Відповідно до Закону України «Про охорону дитинства» забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров'я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Суд може прийняти рішення про надання згоди на тимчасовий виїзд дитини за межі України, без врахування її права на спілкування з іншим з батьків, позбавивши останнього можливості щодо реалізації свого батьківського обов'язку, виключно у разі необхідності (наприклад для лікування, участі у міжнародних олімпіадах, музичних, художніх та інших творчих конкурсах, екологічних, наукових, технічних, художньо-естетичних, туристичних, освітньо-культурних заходах, міжнародних дитячих змаганнях) або для забезпечення оздоровлення та відпочинку дитини, якщо відмова у наданні дозволу на це іншого з батьків необґрунтована. При розгляді терміну тимчасового виїзду дитини за межі України без згоди одного з батьків чи інших законних представників слід також враховувати положення Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, до якої Україна приєдналася у 2006 році (Закон України від 11.01.2006 № 3303-IV), відповідно до якої державами-учасницями не може бути прийняте рішення про повернення дитини в державу її постійного проживання у разі, якщо минуло більше року після її переміщення та є відомості про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі. Тобто, згода на тимчасовий виїзд дитини за кордон більше ніж на рік може нести загрозу щодо неповернення дитини до держави її постійного проживання та порушення її права на спілкування з іншим з батьків, позбавлення можливості останнього на реалізацію своїх батьківських обов'язків до досягнення дитиною повноліття. У зв'язку з вказаним вимоги позову щодо надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька до [INFO] не підлягають до задоволення. При цьому, вимоги позову щодо надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька з 01.06.2018 р. по 23.06.2018 р. також не підлягають до задоволення у зв'язку з втратою актуальності станом на день ухвалення рішення суду. При цьому, позивач зазначає про те, що має намір виїжджати з дитиною за кордон для його відпочинку та оздоровлення, та про те, що дитина потребує вказаного оздоровлення, бажає подорожувати та побачити світ. В той же час, для виїзду дитини за межі України необхідно оформити відповідні документи, на що відповідач не надає дозволу. Позивачем надано до суду Договір на туристичне обслуговування №2018/110 від 07.06.2018 р. та Лист бронювання/програма туристичного обслуговування, у відповідності до яких позивач планує здійснити з сином тур в Іспанію з 12.08.2018 р. по 20.08.2018 р. Враховуючи вказане, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги частково, а саме надати дозвіл на виїзд [PERSON] на тимчасову поїздку за межі України - за кордон без нотаріально посвідченої згоди та супроводу батька [PERSON], у супроводі матері - [PERSON], яка буде забезпечувати проїзд, перебування за кордоном та повернення дитини в Україну на період з 10 серпня 2018 року до [INFO] до Іспанії.ю, оскільки вказані позовні вимоги відповідають наведеним вимогам законодавства, позовні вимоги спрямовані на якнайкраще забезпечення інтересів дитини, оскільки метою заявлених вимог є подальший її відпочинок, оздоровлення та розвиток. Суд вирішує питання про розподіл судових витрат на підставі ст. 141 ЦПК України, тобто з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені нею витрати по сплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial