Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-11 00:00:00

позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус КМНО Марченко Олена Іванівна, [PERSON] в якому просить, з урахуванням уточнених позовних вимог: - визнати незаконною нотаріальні дії приватного нотаріуса КМНО Марченко Олени Іванівни щодо посвідчення договору дарування 13/100 частини квартири [ADDRESS] , за реєстровим №99 від 28.03.2013. - визнати недійсними наступні договори дарування належного [PERSON] нерухомого майна на користь [PERSON] , укладені гр. [PERSON] , посвідчених приватним нотаріусом КМНО Марченко Оленою Іванівною: - договір дарування 1/2 частини квартири [ADDRESS] , за реєстровим №122 від 28.03. 2013. - договір дарування 1/2 частини машиномісця [ADDRESS] , за реєстровим №126 від 28.03.2013. - договір дарування 13/100 частини квартири [ADDRESS] , за реєстровим №99 від 28.03.2013. Застосувати наслідки недійсності правочинів. Визнати [PERSON] недобросовісним набувачем вищезазначеного нерухомого майна. Свої вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] помер її чоловік - [PERSON] . 13.09.2011, третьою особою - приватним нотаріусом КМНО Марченко Оленою Іванівною була заведена спадкова справа №12/2011. Від належної спадщини за законом позивач відмовилася, спадкоємцями за законом стали її два сини [PERSON] і [PERSON] у рівних долях. Станом на 2013 рік позивачу належало право власності на 13/100 частини квартири [ADDRESS] . Зазначена частина квартири (кімната у комунальній квартирі) була придбана нею у шлюбі, тобто була спільною сумісною власністю подружжя. Заяви про виділення належній їй частки зі спільного майна подружжя позивач нотаріусу не подавала. Окрім того вона, як дружина померлого чоловіка, мала право на 1/2 частку від всього спільного майна подружжя, сумісно набутого під час шлюбу, у тому числі на: 1/2 частину квартири [ADDRESS] ; 1/2 частину машиномісця [ADDRESS] . Заяв про видачу на її ім`я свідоцтв про право власності на це майно позивач нотаріусу не подавала. 27.03.2012 позивач видала на ім`я [PERSON] та старшого сина [PERSON] (відповідача) довіреність, котрою уповноважила останніх виключно на оформлення її права на належну їй 1/2 частину грошових вкладів у банківських установах, які залишилися після смерті її чоловіка та були спільним майном подружжя. Довіреність була посвідчена третьою особою - нотаріусом Марченко О.І. за реєстровим №450. Як вказувалося у позовній заяві та додаткових поясненнях по справі, у 2014 році з`ясувалося, що нотаріусом Марченко О.І. за відсутності на це волі позивача були внесені виправлення та дописки у довіреність №450 на підставі спільної заяви, поданої повіреними особами [PERSON] та відповідачем 28.03.2013. Після чого Марченко О.І. прийняла від [PERSON] , котрий діяв від імені позивача на підставі вже зміненої довіреності №450, заяву про видачу на ім`я позивача двох свідоцтв про право власності на частку у спільному майні подружжя, а саме на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та на 1/2 частину машиномісця [ADDRESS] . Дізнавшись про те, що без її відома була подана заява про внесення змін до довіреності № 450 і отримання всупереч її волі представниками правовстановлюючих документів, на належне їй на праві спільної сумісної власності подружжя нерухоме майно, [PERSON] скасувала змінену без її відома довіреність №450, довіреність на дарування №454, в зв`язку з порушенням її представниками умов усного договору та незаконним заволодінням всім спадковим майном на підставі підробленого заповіту №341, та скасувала всі інші довіреності, видані на ім`я [PERSON] .. Крім того, коли [PERSON] зрозуміла, що її правовстановлюючими документами, на належне їй на праві спільної сумісної власності подружжя нерухоме майно, незаконно заволоділи особи, яким вона не надавала права подавати заяви про їх видачу та отримання, нею також було подано позовну заяву до Печерського районного суду міста Києва про визнання незаконними нотаріальних дій приватного нотаріуса КМНО Марченко О.І. щодо внесення виправлень у довіреність №450 та видачі на підставі цієї довіреності на ім`я [PERSON] її представнику - [PERSON] свідоцтв про право власності на частку у спільному майні подружжя. Рішення Печерського районного суду м. Києва у справі №752/900/15-ц від 17.09.2015 позовні вимоги [PERSON] були задоволені в повному обсязі, було залишене без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23.12.2015, однак у подальшому згадані рішення були скасовано ухвалою ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.06.2016, а справу було передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Під час нового розгляду справи рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03.07.2018 № 752/900/15-ц у задоволенні вимог позивача було відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 10.12.2018 у справі №752/900/15-ц вказане рішення Печерського районного суду міста Києва від 03.07.2018 скасовано та постановлено нове рішення, яким позовні вимоги [PERSON] були задоволені в повному обсязі та серед іншого: визнано недійсними наступні свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, виданих приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марченко Оленою Іванівною на ім`я [PERSON] за заявою [PERSON] , котрий діяв на підставі довіреності від 27.03.2012, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марченко Оленою Іванівною за реєстровим № 450, в котру внесені зміни (дописки, закреслення слів) 28.03.2013, а саме: 1) Свідоцтво за реєстровим № 110 від 28.03.2013 на 1/2 частки квартири [ADDRESS] , 2) Свідоцтво за реєстровим № 113 від 28.03.2013 на 1/2 частки машиномісця [ADDRESS] . Постанова набрала законної сили з дня її прийняття - тобто - 10.12.2018. Таким чином, позивач вважає, що оскільки рішенням суду встановлено недійсність вказаних правочинів на підставі яких нотаріусом Марченко О.І. було посвідчено договір дарування 1/2 частини квартири [ADDRESS] , за реєстровим №122 від 28.03.2013 та договір дарування 1/2 частини машиномісця [ADDRESS] , за реєстровим №126 від 28.03.2013, вказані договори мають бути визнані також недійсними. Крім того, станом на момент укладення договорів у 2013 році за позивачем було зареєстровано право власності на 13/100 частини квартири [ADDRESS] . Зазначена частина квартири (кімната у комунальній квартирі) була придбана нею у шлюбі, тобто була спільною сумісною власністю подружжя, тобто їй належала лише ? від 13/100 частини квартири [ADDRESS] , не залежно від того, на кого був зареєстрований даний об`єкт. Договорів про поділ спільного сумісного майна подружжя між [PERSON] та її чоловіком не існувало, заяви про виділення належної їй частки зі спільного майна подружжя позивач нотаріусу не подавала. Отже, ? частина від 13/100 квартири [ADDRESS] , яка за законом повинна була успадковуватися порівну спадкоємцями першої черги спадкування за законом - [PERSON] та [PERSON] , оскільки заповіт, виданий начебто на ім`я [PERSON] як єдиного спадкоємця було визнано недійсним у судовому порядку рішенням Печерського районного суду міста Києва від 22.05.2017 у справі №757/24826/14-ц. Посилаючись на ч. 5 ст. 1268 ЦК України, позивач вважає, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, - таке майно належало на момент посвідчення правочину на праві спільної часткової власності позивачу (? від 13/100), [PERSON] (1/4 від 13/100) та відповідачу (1/4 від 13/100), а тому вся частка у 13/100 майна, з якої не було виділено частку, належну [PERSON] не могла бути відчужена, враховуючи також і те, що таке відчуження здійснювалося без згоди інших співвласників. Тому укладення договору дарування на вказане майно, було вчинене особою, яка не мала права відчужувати відповідний об`єкт, що є порушеннями ч.1 ст. 358, ст. 361, ч. 2 ст. 203 ЦК України. За таких обставин, позивач вважає що у даному випадку відбулося порушення її прав, а тому потрібно відновити передуюче порушенню її прав становище та визнати недійсними договори дарування, котрі були укладені після цього. У зв`язку з чим, позивач звернулась до суду з вказаним позовом. Ухвалою суду від 11.04.2016 у справі відкрито провадження 12.12.2016 позивач подав до суду заяву про зміну предмету позову. Ухвалою від 17.05.2017 відстрочено [PERSON] сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі. 06.12.2016 третя особа направила на адресу суду пояснення по справі, відповідно до яких вважає, що підстав для задоволення позову немає, оскільки діяла відповідно до вимог чинного законодавства при видачі свідоцтв, обсяг та зміст повноважень повіреного позивача якими він був наділений цією довіреністю, давав йому право отримати видані на ім`я [PERSON] свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя: на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та на 1/2 частину машиномісця [ADDRESS] . Крім того, вказала, що позивач в довіреності від 01.03.2013 вказувала про належність їй на праві приватної власності на 13/100 частин квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] майна, а отже підстав, ставити цю обставину під сумнів при посвідченні договору дарування вказаного майна не було. Набуття майна в період перебування осіб у шлюбі не виключає того, що це майно може бути приватною власністю одного з подружжя. У разі, якщо 13/100 частин квартири [ADDRESS] , входили до складу спільного майна подружжя, то укладенням договору про їх дарування могли бути порушені права спадкоємців, але ніяк не позивача, яка, з урахуванням відмови від спадщини, до кола таких осіб не входить. Згідно змісту довіреності реалізація прав і повноважень наданих позивачем своїм повіреним була безумовною і не ставилася в залежність від настання чи ненастання будь-яких обставин, а тому безпідставними є посилання в позовній заяві на те, що укладення посвідчених нею договорів дарування майна, які оспорює позивач, ставилось в залежність від того, ким будуть отримані правовстановлюючі документи на це майно, оформлення синами [PERSON] спадкових прав після смерті її чоловіка і їх батька та розподілу спадкового майна між ними. 15.11.2018 відповідачем надано заперечення на позовну заяву, відповідно до яких вважає позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними, посилаючись на те, що нотаріусом не було порушено прав позивача внесенням дописок та виправлень в довіреність №450 від 27.03.2012, оскільки вказані дії не розширили повноважень повірених осіб позивача, крмі цього отримуючи свідоцтва на ім`я позивача про право власності на частку у спільному майні подружжя та розпорядження нерухомим майном діяли в інтересах позивача та в межах наданих їм повноважень. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав заяву про перенесення розгляду справи. Представник третьої особи - приватного нотаріуса КМНО Марченко О.І. в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, посилаючись на безпідставність позовних вимог. Вважав відсутніми правові підстави для визнання договорів дарування недійсними. На підставі ст. 280 ЦПК України суд визнав можливим розгляд справи у відсутності відповідача , та ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [INFO] помер чоловік позивача - [PERSON] . 13.09.2011 приватним нотаріусом КМНО Марченко О.І. була заведена спадкова справа №12/2011. 27.03.2012 позивач видала на ім`я [PERSON] та [PERSON] довіреність № 450, посвідчену відповідачем на оформлення спадкових прав позивача на майно спадкодавця; оформлення, отримання та подання необхідних документів для оформлення та отримання свідоцтва про право на спадщину; оформлення, отримання та подання всіх необхідних документів для переоформлення грошових коштів у банківських установах; після оформлення спадкових прав на майно проведення їх державної реєстрації; на представництво її інтересів. Також у довіреності був зазначений перелік прав, які були надані повіреним. 28.03.2013 [PERSON] та [PERSON] , які діяли від імені позивача, звернулися до приватного нотаріуса КИНО Марченко О.І. із заявою про внесення виправлення до довіреності, яка посвідчена 27.03.2012, а саме: «власності на частку у спільному майна подружжя» та «отримувати свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя». На підставі вказаної заяви нотаріус Марченко О.І. внесла виправлення у довіреність, яка видана позивачем 27.03.2012 на ім`я [PERSON] та [PERSON] , викресливши слова «на спадщину на майно» та замінивши їх на «власності на частину у спільному майні подружжя», а також дописавши «отримувати свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя». На підставі заяви [PERSON] від 28.03.2013 та внесених виправлень до довіреності від 27.03.2012 відповідач видала повіреним свідоцтва про право власності на 1/2 частини у праві спільної сумісної власності на майно подружжя, яке складається з квартири [ADDRESS] , машиномісця [ADDRESS] . В подальшому 12.06.2013 позивач звернулася до приватного нотаріуса Сікуцького О.А. із заявою про видачу дублікатів свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя, але останній листом повідомив позивача, що він видав ці свідоцтва її сину - [PERSON] на підставі довіреності від 27.03.2013, посвідченою приватним нотаріусом Марченко О.І. за реєстровим номером 450. 22.06.2013 позивач написала заяву про припинення дії довіреності № 450 від 27.03.2012. Як вбачається із матеріалів справи, Постановою Київського апеляційного суду від 10.12.2018 у справі №752/900/15-ц : визнано незаконною нотаріальну дію приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Марченко Олени Іванівни щодо внесення змін (дописок, закреслення слів) у довіреність, видану [PERSON] на ім`я [PERSON] та [PERSON] , за реєстровим №450, посвідчену 27.03.2012 р. на бланку ВРР [NUMBER] , за заявою [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованої за №27/02-18 від 28.03.2013 р. Визнано незаконними нотаріальні дії приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Марченко Олени Іванівни щодо видачі на підставі заяви [PERSON] , котрий діяв на підставі довіреності, в котру внесені зміни (дописки, закреслення слів) 28.03.2013 за реєстровим № 450, посвідченої від 27.02.2012 р., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марченко Оленою Іванівною на ім`я [PERSON] наступних свідоцтв про право власності на спільне сумісне майно подружжя: Свідоцтво за реєстровим № 110 від 28.03.2013 р. на 1/2 частки квартири [ADDRESS] ; Свідоцтво за реєстровим № 113 від 28.03.2013 на 1/2 частки машиномісця [ADDRESS] . Визнано недійсними наступні свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, виданих приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марченко Оленою Іванівною на ім`я [PERSON] за заявою [PERSON] , котрий діяв на підставі довіреності від 27.03.2012, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марченко Оленою Іванівною за реєстровим № 450, в котру внесені зміни (дописки, закреслення слів) 28.03.2013, а саме: Свідоцтво за реєстровим № 110 від 28.03.2013 на 1/2 частки квартири [ADDRESS] ; Свідоцтво за реєстровим № 113 від 28.03.2013 на 1/2 частки машиномісця [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обв`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути як правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України), так і інші юридичні факти (п. 4 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України). Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України). За приписами положення ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України, правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Так, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з встановлених обставин справи, враховуючи вказані норми закону, надані позивачем належні та достатні докази, наявні в матеріалах справи та письмові пояснення по суті справи, суд приходить до висновку про нікчемність договорів дарування на 1/2 частини квартири [ADDRESS] , за реєстровим №122 від 28.03.2013 та дарування 1/2 частини машиномісця [ADDRESS] , за реєстровим №126 від 28.03.2013, посвідчених приватним нотаріусом Марченко О.І. Крім того, з матеріалів позовної заяви вбачається, що станом на момент укладення договорів у 2013 році за позивачем було зареєстровано право власності на 13/100 частини квартири [ADDRESS] . Зазначена частина квартири (кімната у комунальній квартирі) була придбана нею у шлюбі, тобто була спільною сумісною власністю подружжя, тобто їй належала лише 1/2 від 13/100 частини квартири [ADDRESS] , не залежно від того, на кого був зареєстрований даний об`єкт. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Судом встановлено, що спірна частина квартири набута позивачем за час шлюбу. Крім того, матеріали справи не містять договорів про поділ спільного сумісного майна подружжя між [PERSON] та її чоловіком чи заяви позивача про виділення належної їй частки зі спільного майна подружжя. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Якщо майно, яке є спільною сумісною власністю, відчужене без згоди інших співвласників, то наявність цих обставин свідчить про невідповідність договору дарування цього майна актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень частини першої статті 203, частини першої статті 205 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (частина 1 статті). Згідно з ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (частина третя статті 1223 ЦК України). Частиною першою статті 1226 ЦК України визначено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Відповідно до ч. 5 ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Суд погоджується із доводами позивача, що відчужене майно 13/100 частини квартири [ADDRESS] належало на момент посвідчення правочину на праві спільної часткової власності позивачу (1/2 від 13/100), [PERSON] (1/4 від 13/100) та відповідачу (1/4 від 13/100), а тому вся частка у 13/100 майна, з якої не було виділено частку, належну [PERSON] . Враховуючи положення вказаних норм закону, суд приходить до висновку, що частка майна одного з подружжя у спільній сумісній власності ввійшла до спадщини після смерті цього подружжя, а тому до моменту оформлення відповідних прав на такий об`єкт усіма співвласниками та отримання згоди від них позивач не мала права одноосібно приймати рішення про відчуження чи уповноважувати на це інших осіб. За таких обставин, вказаний правочин укладено з порушенням вимог ч.1 ст.358, ст.361, ч.2 203 ЦК України, а отже має бути визнаний недійсним. З урахуванням викладеного, даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам у їх сукупності, беручи до уваги докази, що містяться в матеріалах справи, які протягом розгляду справи не були спростовані відповідачем, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved