Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовною заявою до відповідачів Чернівецької міської ради, [PERSON] про визначення частки у спільній власності та встановлення фактів, що мають юридичне значення, мотивуючи позовні вимоги тим, що [INFO] померла її мати [PERSON] , [INFO] , яка залишила заповіт, відповідно до якого заповіла їй все своє майно. Після смерті матері [PERSON] відкрилась спадщина на Ѕ частину одноквартирного будинку [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,1000 га за цією ж адресою. Вона вчасно звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте їй було відмовлено у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують родинні стосунки між нею та її матір`ю та неможливістю визначити частку спадкодавця у земельній ділянці, що перебувала у спільній сумісній власності з позивачем [PERSON] Оскільки в документах допущено помилки в написанні її прізвища, імені та по батькові, зокрема: вказано « [PERSON] , [INFO] », « [PERSON] , [INFO] », « [PERSON] , [INFO] », « [PERSON] , [INFO] », а матері « [PERSON] ». Помилка в написанні її прізвища виникла при видачі свідоцтва про народження в 1980 році при перекладі з румунської на російську мову. Посилаючись на норми законодавства, просить позовну заяву задовольнити. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату та час розгляду справи була повідомлена належним чином, від останньої до суду поступила письмова заява з клопотанням справу розглянути у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини зазначені в позовній заяві, просила позовні вимоги задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Представник відповідача Чернівецької міської ради Осовська М.М.в судове засідання не з`явилася, про дату та час розгляду справи була повідомлена належним чином, від останньої до суду поступила письмова заява з клопотанням справу розглянути у її відсутність, не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про поважні причини неявки суд не повідомив. Вивчивши матеріали справи, розглянувши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом, належними і допустимими доказами, встановлено, що у відповідності до свідоцтва про народження позивача на російській мові « [PERSON] » народилася [INFO] в м.Чернівці Чернівецька область Українська РСР, її батьками зазначено: « [PERSON] » та « [PERSON] » на російській мові (а.с.9). Позивач зареєструвала шлюб з громадянином [PERSON] , як [PERSON] , прізвище після одруження [PERSON] (а.с.10). В тимчасовій посвідці на постійне проживання серія [NUMBER] зазначено: [PERSON] , [INFO] , громадянка Казахстану (а.с15), що також підтверджується карткою платника податків (а.с.16). У відповідності до Державного акта на право власності на земельну ділянку виданого [PERSON] , яка проживає в [ADDRESS] , на підставі рішення 32 сесії Чернівецької міської ради V скликання від 11.09.2008 року №676, є власником земельної ділянки площею 0,100 га за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: [NUMBER] , співвласниками якої зазначено [PERSON] та [PERSON], частка у спільній власності - спільна сумісна (а.с.14). Згідно свідоцтва про право власності від 13.06.2007 року виданого Департаментом житлово-комунального господарства Чернівецької міської ради, одноквартирний будинок по [ADDRESS] належить на праві приватної спільної сумісної або часткової власності [PERSON] та [PERSON] в рівних долях, загальна площа становить 48,50 кв.м., відновна вартість на момент приватизації 404,01 грн., зареєстрована на праві спільної сумісної власності у реєстрову книгу №46205 (а.с.11). Із Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що власниками одноквартирного будинку по [ADDRESS] : [PERSON] та [PERSON] , форма власності приватна спільна часткова, частка Ѕ, загальна площа будинку 48,50 кв.м, житлова площа 39,20 кв.м. (а.с.12, 13). За життя [PERSON] , [INFO] зробила заповіт на випадок смерті стосовно свого майна, в тому числі Ѕ частку житлового будинку [ADDRESS] своїй дочці [PERSON] , [INFO] (а.с.6). [INFO] померла мати позивача [PERSON] , [INFO] , згідно свідоцтва про смерть (а.с.8). Відповідно до Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №11296912 було проведено реєстрацію заповіту №43225688, заповідач - [PERSON] (а.с.7). 04.12.2018 року позивач звернулася до приватного нотаріуса Чернівецького нотаріального округу Ткач Н.В. з питання видачі їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом, проте позивачу постановою було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки не визначено частки спадкового майна на частку житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами та на відповідну частку земельної ділянки за адресою [ADDRESS] та виявлено ряд розбіжностей в написанні прізвища ім`я по батькові позивача та її матері (а.с.5). Відповідно до п.224 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 року № 20/5 (зі змінами), нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного учасників спільної сумісної власності, після виділення (визначення) частки померлого у спільному майні. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) у відповідності до ст. 1216 ЦК України. Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину або відповідно до ст. 1269 ЦК України подали до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини, вважаються такими, що прийняли спадщину, якщо протягом строку, встановленою ст. 1270 ЦК України, не заявили про відмову від неї. Перешкодою в одержанні свідоцтва про спадщину за законом стало те, що спадкове майно знаходиться у спільній сумісній власності без визначення часток кожного із співвласників. У зв`язку зі смертю одного зі співвласників, укласти договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності не можливо, оскільки за життя [PERSON] , як співвласником майна не визначено були їхні частки в спільній сумісній власності. Згідно ст.319 ч.1 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності, є спільною сумісною власністю. Статтею 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У відповідності до ст.370 ч.ч.1-2 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками. Вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно абз. 2 п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України за №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Аналогічно згідно п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника. У відповідності до роз`яснень, що містяться в інформаційному листі Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутись з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності, тобто, після отримання від нотаріуса постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій щодо видачі свідоцтва на частку у спільному сумісному майні спадкоємець може звернутись до суду і просити визначити частку померлого у спільній сумісній власності та відповідно визначити свою частку в такому майні. Згідно ст. 67 Закону України «Про нотаріат», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Без звернення спадкоємців до нотаріальної контори за одержанням свідоцтва про право на спадщину збільшується ймовірність порушення прав інших осіб, спадкоємців за заповітом, спадкоємців, які прийняли спадщину (п.3.1. Інформаційного листа ВССУ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 ). В правовій позиції у справі № 6-1203цс15 від 16 вересня 2015 року Верховний Суд зазначив наступне. Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», - визначено можливість встановлення факту, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Перелік фактів, які підлягають встановленню судом в окремому провадженні викладений в ч. 1 ст. 315 ЦПК України та не є вичерпним (ч. 2 ст. 315 ЦПК України). Зокрема суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами (п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України). Позивачу необхідно встановлення факту родинних відносин для прийняття спадщини після померлої матері. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. У відповідності до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Згідно положень ст. 12, 13 ЦПК України, учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. На основі всебічно з`ясованих обставин, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved