Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, який був нею уточнений 14.06.2017 (а.с.28-30), а 19.09.2017 збільшений розмір позовних вимог (а.с.103-105), в обґрунтування якого вказала, що 08.11.2013 [PERSON] отримала від [PERSON] у борг грошові кошти в розмірі 330000грн. та на підтвердження отримання вказаної суми коштів написала розписку. Кошти в розмірі 330000грн. були передані 08.11.2013 в момент підписання розписки. При укладанні договору позики був присутній чоловік [PERSON] [PERSON], який також підписав боргову розписку від 08.11.2013, таким чином надавши свою згоду на укладання даного правочину. Оскільки договір позики укладений зі згоди чоловіка позичальниці, позивач вважає, що даний договір укладений в інтересах сімї, а тому створює обовязки для другого подружжя, у звязку з чим є всі правові підстави для солідарної відповідальності відповідачів. Станом на 14.06.2017 відповідач своїх зобовязань за договором позики не виконав, позику не повернув, відсотки за користування позикою не сплатив, тому позивач просить стягнути з відповідачів у солідарному порядку на свою користь суму неповернутої позики 330000грн., проценти за користування позикою 225500грн., пеню 128573,42грн. та інфляційне збільшення боргу 81536,87грн, а всього 765610,29грн., а також стягнути понесені судові витрати. У судовому засідання представник позивача [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, суду надав пояснення, аналогічні викладеним у позові, просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 08.11.2013 у сумі 765610,29грн. та понесені судові витрати. Відповідач [PERSON] уточнені позовні вимоги визнала частково в сумі основного боргу за розпискою 220000грн., інші суми не визнає. Суду надала письмові заперечення, а також додала, що її чоловік не може бути солідарним відповідачем, оскільки кошти брались нею не в інтересах сімї, а під впливом тяжких обставин на лікування хворого брата. Крім іншого до вимог в частині стягнення відсотків, пені та інфляційних втрат просила застосувати позовну давність згідно п.1 ч.2 ст.258 ЦК України. Відповідач [PERSON] до суду не зявився, направив листа, в якому просив слухати справу в його відсутність. З урахуванням вищевикладеного суд вважає за можливе вирішити спір без участі відповідача [PERSON] на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши доводи представника позивача, заперечення відповідача [PERSON], розглянувши справу в межах заявлених вимог, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до наступного висновку. Установлено, що 08 листопада 2013 року сторони уклали договір позики, згідно якого [PERSON] отримала від позивача кошти в сумі 330000 гривень та зобовязується їх повернути через два роки. На підтвердження отримання позики відповідачем 08.11.2013 складено розписку про отримання позики (а.с.6), оригінал якої був досліджений судом у судовому засіданні. [PERSON] не заперечувала проти того, що вказану розписку писала вона власноруч. Вказана розписка написана в присутності чоловіка [PERSON] [PERSON] та підписана ним. Позичальник свої зобов'язання не виконала, борг не повернула, про що свідчить наявний у позивача оригінал зазначеного договору позики. Після встановлення зазначених обставин та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що спірні правовідносини регулюються ст.526, 536, 625, 1046-1050 ЦК України. Також, встановлюючи природу спірних правовідносин, судом відповідно до вимог ст..360-7 ЦПК України враховані правові позиції, які містяться в постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 по справі №6-63цс13 та від 02.07.2014 по справі №6-79цс14. [PERSON] до вимог ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. [PERSON] до положень ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики ) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч.1 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. За частиною 2 цієї статті передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з вимогами ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, даючи правову оцінку розписці, написаній [PERSON] 08.11.2013, в контексті ст.1046-1050 ЦК України, суд уважає, що вказана розписка є договором позики, оскільки в ньому вказані всі умови, в тому числі істотні, що притаманні договору позики. У договорі вказані його сторони; предмет договору; сума договору; порядок повернення позики та строк, коли необхідно повернути суму позики. Виходячи із встановлених обставин, наданих доказів і вимог матеріального закону, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення боргу за договором позики від 08.11.2013 є обґрунтованими та доведеними. Щодо солідарного стягнення суми боргу за договором позики з відповідачів суд зазначає наступне. [PERSON] до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї. Згідно ч.2 ст.73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сімї і одержане за договором використано на її потреби. Установлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є чоловіком та дружиною. Відповідачі проти вказаної обставини не заперечували. Представник позивача у судовому засіданні стверджував про те, що отримані [PERSON] в борг гроші в сумі 330000грн. використані в інтересах сімї. Відповідач [PERSON] заперечувала проти того, що її чоловік [PERSON] є солідарним боржником і отримані в позику гроші були використані нею не в інтересах сімї, вказавши, що ці кошти були нею витрачені на лікування хворого брата. Судом було розяснено відповідачці її обовязок відповідно до ст.10, 60 ЦПК України довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень, шляхом надання відповідних доказів на підтвердження вказаних обставин, а у разі, якщо у неї виникають складнощі щодо отримання доказів, заявити суду клопотання про витребування доказів. Проте відповідач [PERSON] повідомила, що таких доказів на підтвердження своїх заперечень у неї немає і тому надавати їх не буде. Отже заперечення відповідача [PERSON] про те, що отримані нею в позику гроші витрачені не в інтересах сімї, а на лікування хворого брата, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому такі заперечення не заслуговують на увагу. Крім того відповідач [PERSON] у своїх запереченнях проти позову не вказав про те, що він заперечує або не визнає того, що отримані його дружиною [PERSON] в позику грошові кошти були витрачені в інтересах сімї. Враховуючи викладене а також те, що договір позики від 08.11.2013 укладений зі згоди [PERSON], про що свідчить його підпис на розписці, суд уважає, що договір позики від 08.11.2013 укладений [PERSON] в інтересах сімї, а тому відповідачі повинні нести солідарну відповідальність за вказаним договором позики, у звязку з чим позовні вимоги щодо солідарного обовязку відповідачів є обґрунтованими та доведеними. Вирішуючи питання щодо суми боргу, яка підлягає стягненню з відповідачів, суд вважає, що стягненню підлягає сума згідно договору позики у розмірі 330000грн. Заперечення відповідача про те, що в рахунок погашення боргу за договором позики від 08.11.2013 нею сплачено позивачці 110000грн., а тому залишок боргу становить 220000грн, не заслуговують на увагу, оскільки як убачається з матеріалів справи між тими ж самими сторонами 03.09.2013 був укладений ще один договір позики на суму 360000грн. Отже між сторонами було укладено два договори позики. Однак у розписці, в якій зазначено, що [PERSON] повернула частину боргу в розмірі 110000грн., не вказано, в рахунок погашення боргу по якому саме договору позики від 03.09.2013 чи від 08.11.2013 погашено борг. Тому суд уважає за необхідне стягнути з відповідачів борг за договором позики у сумі 330000грн. Розглянувши вимоги позивача в частині стягнення процентів за користування позикою суд виходить з наступного. За змістом ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов. Передбачене у цій нормі право сторін на встановлення умов оплати за користування позикою з урахуванням норм ст.6, ч. 1 ст.627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати (наприклад, у твердій грошовій сумі безвідносно до суми боргу), оскільки закон ст. ст. 536, 1048 ЦК України визначає, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу. Саме така правова позиція викладена у постанові ВСУ від 02.07.2014 по справі №6-79цс14. Отже, враховуючи, що у договорі позики від 08.11.2013 не встановлено розміру процентів за користування позикою, а обраний інший спосіб оплати, а саме у твердій грошовій сумі, що не передбачено нормами цивільного законодавства, тому вимоги позивача в частині стягнення процентів за користування позикою в сумі 225500грн. задоволенню не підлягають, оскільки такі вимоги не ґрунтуються на законі, та в їх задоволенні слід відмовити. Розглянувши позовні вимоги в частині стягнення інфляційних нарахувань суд зазначає таке. [PERSON] до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно положень статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, оскільки позика є грошовим зобовязанням, то у звязку з невиконанням позичальником умов договору позики про своєчасне повернення позики настають наслідки, передбачені ч.1 ст.1050, ст.625 ЦК України. Судом перевірений розрахунок позивача [PERSON] в частині нарахування інфляційних втрат, він є вірним, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути інфляційне збільшення боргу в сумі 81536,87грн. Розглядаючи вимоги позивача в частині стягнення пені в сумі 128573,42грн. суд вважає такі вимоги необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають, оскільки Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», на підставі якого позивачем нарахована пеня, не регулює спірні правовідносини, а згідно преамбули закону регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності. Дія цього Закону не поширюється на порядок нарахування та сплати пені, штрафних та фінансових санкцій за несвоєчасну сплату податків, податкового кредиту та інших платежів до бюджетів усіх рівнів і позабюджетних фондів, передбачених чинним законодавством України, а також на відносини, що стосуються відповідальності суб'єктів переказу грошей через платіжні системи. Крім іншого суд зазначає, що підстав для застосування позовної давності згідно п.1 ч.2 ст.258 ЦК України, про що заявила відповідач [PERSON], до вимог в частині стягнення відсотків, пені та інфляційних втрат, не убачається, оскільки в частині вимог про стягнення пені та процентів судом відмовлено по суті, а до вимог в частині стягнення інфляційних втрат положення п.1 ч.2 ст.258 ЦК України не застосовуються, оскільки інфляційні втрати за своєю суттю не є неустойкою. Підсумовуючи вище викладене суд зазначає, що стягненню з відповідачів підлягає борг за договором позики в розмірі 330000грн. та інфляційні втрати у розмірі 81536,87грн. Таким чином позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. [PERSON] до вимог ст.88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам в сумі 4755,37грн з розрахунку: 411536,84грн. х 7656,11грн. / 765610,29грн. = 4115,37грн. + 640грн. (за забезпечення позову а.с.12, 59).

Outcome: partial