Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-11 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , в якому просить суд: визнати недійсним, з моменту укладення, Договір дарування квартири, укладений 01.04.2017 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу, Чернишовою В.В., та зареєстрований в реєстрі за № 727, застосувавши наслідки недійсності Договору дарування квартири у вигляді двосторонньої реституції шляхом повернення квартири за адресою: [ADDRESS] , у власність [PERSON] ; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що 01.04.2017 року між сторонами був укладений спірний Договір, за умовами якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у дар належну позивачу на праві особистої власності квартиру [ADDRESS] , житловою площею 19,3 кв.м, загальною площею 43,0 кв.м. Напередодні укладення Договору, сторони домовилися, що за отримання дарунку квартири у м. Києві, відповідач подарує позивачу дві квартири у м. Маріуполь, та 26.10.2017 року [PERSON] була видана розписка про те, що вона зобов`язується виконати свої зобов`язання та в рахунок подарованої квартири у м. Києві, зобов`язується подарувати [PERSON] однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , та двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , а також - здійснити доплату у розмірі 1 500 дол. США до 09.11.2017 року. Сторони перебували у дружніх відносинах, а тому позивач не мала підстав не довіряти відповідачу, однак жодного нерухомого майна у власність позивача передано не було, а тому позивач фактично залишилася без житла, оскільки подарована нею квартира була єдиним її нерухомим майном, призначеним для проживання. Позивач вважає, що оспорюваний Договір був укладений шляхом зловживання її довірою та обману зі сторони відповідача, а також вважає його фіктивним, оскільки він мав на меті вчинення прихованого правочину - договору міни, у зв`язку з чим підлягає визнанню недійсним. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 27.11.2017 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири, застосування двосторонньої реституції та призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні. Відповідачу запропоновано подати письмові заперечення проти позову із зазначення доказів, що підтверджують його заперечення. У судовому засіданні 22.01.2018 року судом, враховуючи положення п.9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України №2147-VIII від 03.10.2017 року, визначено про розгляд даної справи за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання та учасникам справи встановлені строки для подання заяв по суті справи. 23.01.2018 року до Дніпровського районного суду м. Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву з доказами на його обґрунтування, у якому позов не визнає, вважаючи її надуманим та таким, що не відповідає дійсним обставинам. Сторони дійсно знайомі вже багато років та перебувають у дружніх стосунках, у тому числі, дружать родинами. Фактично ініціатором укладення спірного Договору була сама позивач, яка знала, що дочка відповідача - [PERSON] , 2005 р.н., є інвалідом та страждає на онкологічне захворювання, у зв`язку з чим часто потребує проходження обстежень та лікування у м. Києві, а тому їм необхідне місце для проживання у м. Києві. Відповідач просила, щоб позивач зважила всі ризики та наслідки укладення такого договору, однак позивач наполягала на його укладенні. При укладенні Договору позивач діяла добровільно, розуміла значення своїх дій, нотаріусом їй було роз`яснено її права та наслідки укладення договору, про що зазначено у п. 1 та п. 11 Договору. Між сторонами на той час не було жодних інших домовленостей, окрім бажання позивача безоплатно по своїй волі передати у власність відповідача квартиру. Щодо тверджень позивача про те, що подарована квартира була її єдиним нерухомим майном, це не відповідає дійсності, оскільки у її власності був ще житловий будинок у с. Кучинівка Сновського району Чернігівської області, який 06.12.2017 року вона подарувала своїй матері, [PERSON] . Влітку 2017 року позивач добровільно вивезла свої речі з подарованої квартири, хоча відповідач не перешкоджала їй у користуванні квартирою. Щодо розписки від 26.07.2017 року, то відповідач вважала себе зобов`язаною позивачу, тому запропонувала віддячити їй у такий спосіб, на що остання погодилася і на прохання позивача та під її диктовку відповідач склала вказану розписку, однак раніше жодних подібних домовленостей між ними не було. Однак в обумовлений у розписці строк позивач не приїхала та відповідач її взагалі більше не бачила. Натомість відповідач та її чоловік надавали позивачу на її прохання матеріальну підтримку, шляхом надсилання грошових коштів. Відповідач вважає, що Договір дарування був укладений на законних підставах з дотриманням діючого законодавства України та всіх умов, необхідних для укладення такого договору. 25.01.2018 року до суду надійшла заява представника позивача [PERSON] - [PERSON] про забезпечення позову, яку було частково задоволено ухвалою суду від 26.01.2018 року та накладено арешт на нерухоме майно - квартиру за адресою: [ADDRESS] , що належить - [PERSON] на підставі договору дарування квартири від 01.04.2017 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Чернишовою В.В., зареєстрованої в реєстрі за № 727, відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, номер запису про право власності 19765652. 15.02.2018 року та 15.05.2018 року від відповідача [PERSON] до суду надійшли заяви про допит в якості свідків [PERSON] та [PERSON] , а також - приватного нотаріуса Чернишової В.В. 04.09.2018 року до суду відповідачем подано клопотання про приєднання до матеріалів справи письмових доказів. 19.03.2019 року представником позивача [PERSON] - [PERSON] подано до суду заяву про допит в якості свідків приватного нотаріуса Чернишової В.В. та [PERSON] , а також - заяву про надання доказів. Ухвалою суду 19.03.2018 року за заявою представника позивача [PERSON] - [PERSON] залучено до участі в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири, застосування двосторонньої реституції, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Чернишову Вікторію Валеріївну, якій роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. 23.04.2019 року до суду надійшла заява-пояснення третьої особи, приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Чернишової В.В., в якій остання виклала свою позицію щодо позовних вимог, у задоволенні яких вважала необхідними відмовити. Дарувальник, [PERSON] , неодноразово зверталася до нотаріуса та спершу їй була надана консультація щодо договору дарування, його наслідків та необхідних документів для його посвідчення. Вдруге дарувальник звернулася до нотаріуса з усіма необхідними документами та нотаріус їй роз`яснила правові наслідки укладення договору, те, що вказаний договір є безоплатною передачею майна у власність обдаровуваної особи, а також те, що договір спрямований на припинення права власності у дарувальника. Дарувальник наполягала саме на укладенні договору дарування, а на запитання щодо мети договору вона відповіла, що хоче подарувати квартиру [PERSON] , вважаючи її близькою людиною та оскільки ставиться до неї як до сестри. Також, [PERSON] повідомила, що проживатиме у м. Маріуполі, де має нерухомість. На час укладення правочину дарувальник була спокійна, виважена у відповідях, в доброму настрої та переконлива у своїх намірах. Договір дарування був прочитаний дарувальником та обдаровуваною у присутності нотаріуса, після чого підписаний сторонами. На момент посвідчення Договору нотаріус не мала сумнівів щодо волі дарувальника та наміру настання правових наслідків для неї. У подальшому, 04.06.2019 року до суду від третьої особи надійшли докази щодо направлення заяви по суті справи інших учасникам. 31.05.2019 року через систему «Електронний суд» до суду від представника позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, яка була повернута позивачу, оскільки не містила додатків, що зазначені в ній та, в супереч положенням ч.5 ст. 49 ЦПК України, не містила доказів направлення такої заяви усім учасникам справи. Цього ж дня судом було постановлено ухвалу про відмову у задоволенні клопотань представника позивача [PERSON] - [PERSON] та представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про допит в якості свідка третьої особи приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу, Чернишової В.В.; закрито підготовче провадження у цій справі та призначено її до судового розгляду по суті, у судове засідання викликано учасників справи та свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Ухвалою суду від 10.09.2019 року визнано заяву представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про відвід судді Катющенко В.П., необґрунтованою; передано заяву про відвід для її вирішення в порядку ч. 1 ст. 33 ЦПК України; провадження по справі - зупинено. Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва Чех Н.А. від 18.09.2019 року відмовлено представнику відповідача [PERSON] - [PERSON] у задоволенні заяви про відвід судді Катющенко В.П. у цивільній справі № 755/17313/17 та розгляд справи № 755/17313/17 постановлено проводити в тому ж складі суду. 23.09.2019 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва, у складі головуючого судді Катющенко В.П., поновлено провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Чернишова Вікторія Валеріївна про визнання недійсним договору дарування квартири, застосування двосторонньої реституції та призначено справу до судового засідання, в яке викликано сторони і свідків. Ухвалою суду від 24.10.2019 року визнано заяву представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про відвід судді Катющенко В.П., необґрунтованою; передано заяву про відвід для її вирішення в порядку ч. 1 ст. 33 ЦПК України; провадження по справі - зупинено. Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва Савлук Т.В. від 30.10.2019 року відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про відвід судді Катющенко В.П. та розгляд справи № 755/17313/17 постановлено проводити в тому ж складі суду. 06.11.2019 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва, у складі головуючого судді Катющенко В.П., поновлено провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Чернишова Вікторія Валеріївна про визнання недійсним договору дарування квартири, застосування двосторонньої реституції та призначено справу до судового засідання, в яке викликано сторони і свідків. Ухвалою суду від 28.01.2020 року визнано заяву представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про відвід судді Катющенко В.П., необґрунтованою; передано заяву про відвід для її вирішення в порядку ч. 1 ст. 33 ЦПК України; провадження по справі - зупининено. Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва Галагана В.І. від 31.01.2020 року відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про відвід судді Катющенко В.П. та розгляд справи № 755/17313/17 постановлено проводити в тому ж складі суду. 04.02.2020 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва, у складі головуючого судді Катющенко В.П., поновлено провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Чернишова Вікторія Валеріївна про визнання недійсним договору дарування квартири, застосування двосторонньої реституції та призначено справу до судового засідання, в яке викликано сторони і свідків. 27.05.2020 року ухвалою суду відхилено заперечення представника відповідача [PERSON] - [PERSON] на дії головуючого судді Катющенко В.П. Ухвалою суду від 20.07.2020 року визнано заяву представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про відвід судді Катющенко В.П., необґрунтованою, у задоволенні заяви - відмовлено. 11.09.2020 року представником відповідача [PERSON] - [PERSON] до суду подано заяви про допит у якості свідка [PERSON] та [PERSON] 28.05.2021 року представником позивача [PERSON] - [PERSON] подано заяву про відмову в допиті свідка [PERSON] , яку було прийнято судом. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні підтримала заявлений позов та просила його задовольнити, з підстав викладених у ньому. Обман при укладенні Договору дарування, вчинений відповідачем відносно позивача, полягав у тому, що до його укладення між сторонами була домовленість, за якою відповідач мала подарувати позивачу квартири у м. Маріуполь, що не було виконано. Тяжкі обставини за яких був укладений оспорюваний Договір полягали у тому, що у позивача не було роботи, вона перебувала на лікарняному, постійно потребувала лікування. У позивача не було жодного іншого майна, де вона б могла проживати. Фіктивність правочину полягала у тому, що позивачем, яка є юридично необізнаною, мався на увазі договір міни. Позивач неодноразово приїздила до Маріуполя для укладення відповідачем договору дарування квартири на користь [PERSON] , однак [PERSON] постійно знаходила приводи, щоб його не укладати - відсутність згоди чоловіка або ж хвороба дитини. Також, коли справа перебувала у суді, позивач приїздила до Маріуполя для укладення мирової угоди, однак у відповідача були ті самі відмовки. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала заявлений позов та просила його повністю задовольнити, вважаючи, що відповідач вчинила відносно неї зухвалі шахрайські дії, з метою заволодіння її квартирою, у тому числі відповідач втерлася у довіру до матері позивача, у якої дізналася її телефон та адресу. Позивач та відповідач були знайомі з 1991 року, так як працювали разом. Приблизно у 1994-1995 р.р. позивач познайомилася з чоловіком відповідача [PERSON] , однак близько з ним не спілкувалася. У березні 2017 року, коли позивач приїхала до матері у м. Маріуполь, відповідач з чоловіком втерлися до неї у довіру, а у подальшому погрожували та чинили тиск. До укладення Договору дарування відповідач обіцяла позивачу в обмін на її київську квартиру подарувати дві квартири у Маріуполі, та доплатити грошові кошти, але обіцянки не дотрималася - позивач не отримала жодного майна. Безпосередньо у нотаріуса позивач повідомляла про свій поганий зір, який є таким з дитинства, однак не акцентувала на цьому уваги, чи була при цьому в окулярах, точно не пам`ятає, однак тексту договору не читала, оскільки не в змозі цього зробити. Позивач у нотаріуса заперечувала щодо укладення договору, однак цього не взяли до уваги. Про свій намір найближчим часом подарувати відповідачу дві квартири у Маріуполі, а також сплатити кошти, відповідач заявляла у нотаріуса, а позивач наполягала, що такі правочини мають вчинятися одночасно, однак під психологічним тиском, у тому числі, чоловіка відповідача, позивач все ж підписала Договір. У нотаріуса позивачу зміст договору не роз`яснювався та їй уголос не був зачитаний, про що відсутня відмітка у договорі. Після укладення договору, відразу у нотаріуса, відповідач забрала у позивача ключі від квартири, де вона зареєстрована, та виселила її, після чого стала здавати квартиру в оренду, без згоди позивача. Іншого житла позивач не має. На момент укладення договору вона мала стару дачу, однак її неможливо назвати житлом. Щодо шахрайських дій відповідача позивач зверталася до поліції, однак заяви не реєстрували. Чоловік відповідача неодноразово чинив психологічний тиск на позивача та погрожував їй, у тому числі до укладення Договору, пістолетом, а також з іншими своїми друзями погрожував вивезти її за межі України. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засідання проти позову заперечив, вважаючи його необґрунтованим. [PERSON] добровільно, при здоровому глузді уклала вказаний Договір дарування квартири та така її воля була викликана бажанням допомогти родині, яка перебуває у скрутному становищі. У позовній заяві позивач не зазначала про погрози з боку відповідача або її чоловіка, що свідчить про надуманість таких її тверджень у судовому засіданні. Щодо наданої розписки, то вважав, що вона не має юридичної сили. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечила проти позову та просила відмовити у його задоволенні. Пояснила, що дійсно сторони знайомі з 1990-х років, коли познайомилися під час навчання та стали дружити. У подальшому позивач та відповідач працювали у різних місцях, однак продовжили спілкування, згодом позивач поїхала на декілька років закордон, у відповідача народилася дитина. У 2011 році позивач приїжджала у гості, повідомляла про намір придбати квартиру. Коли у 2015 році захворіла донька відповідача, то позивач її підтримала, зустріла на вокзалі, навідувала у лікарні. Вкінці 2016 року на початку 2017 року відповідач з дочкою кожні два тижні приїжджала на консультацію до Центру раку і тоді позивач, сказала, що хоче зробити подарунок доньці відповідача - [PERSON] , на що відповідач відповіла, що це треба обдумати. Через декілька днів позивач прийшла до відповідача, говорила, що вона російськомовна, однак не має у Києві друзів та роботи, не хоче жити у цьому місті, а хоче жити у Маріуполі, де живе її мама. Відповідач вважала, що позивач хоче подарувати їй квартиру через їхні дружині стосунки та бажання допомогти родині, жодних погроз на адресу позивача з боку відповідача чи її чоловіка ні до, ні після укладення договору не було. Згодом позивач повідомила, що вже знайшла нотаріуса та отримала у нього консультацію. У той день, коли укладався Договір, відповідач з чоловіком, на їх автомобілі, заїхали за позивачем та разом поїхали до нотаріуса, де також був її помічник. Нотаріус дала прочитати аркуші договору, а потім роз`яснила його зміст російською мовою, також вона зачитувала договір українською мовою. Позивач мала гарний настрій, не хвилювалася, ніяких зауважень про те, що погано бачить та не може прочитати договір вона не висловлювала. Витрати по укладенню договору дарування за ініціативи позивача несла відповідач. Всі документи на квартиру привезла позивач та особисто надавала їх нотаріуса. Чи робилася оцінка квартири у м. Києві відповідачу не відомо. Відразу у нотаріуса позивач передала відповідачу ключі від квартири. Її речі там зберігалися до серпня 2017 року, після чого позивач їх вивезла. Після укладення Договору дарування у сторін були гарні стосунки, позивач приїжджала та гостювала у родині відповідача, тому цей позов став для неї несподіванкою. Наразі відповідач та вся її родина зареєстровані і проживають у м. Маріуполь. У спірній квартирі відповідач буває з дочкою кожні декілька місяців, коли приїжджають на консультації до м. Києва, та залишаються у ній приблизно на тиждень. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показав, що з [PERSON] знайомий, оскільки був її сусідом по квартирі, що у будинку по [ADDRESS] , а відповідача знає лише наглядно. Ще з весни 2017 року позивач не жила у своїй квартирі [ADDRESS] , а востаннє свідок бачив її влітку 2017 року, коли вона виносила речі з квартири та завантажувала їх до мікроавтобуса. Після того, як позивач забрала свої речі з квартири, свідок довгий час нікого біля неї, квартири, не бачив, а приблизно півроку тому побачив дівчину. Відповідача він бачив декілька разів, після того як переїхала [PERSON] , однак він не може стверджувати, що [PERSON] проживає у цій квартирі. З короткої розмови з відповідачем свідок зрозумів, що вона є подругою [PERSON] . Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що познайомилася з [PERSON] у лікарні «Охматдит», коли свідок навідувала сестру з дочкою, яка там лікувалася. [PERSON] потрібна була допомога з приготуванням їжі, так вони і почали спілкуватися, а потім вони продовжили спілкування, коли відповідач повернулася до м. Маріуполя. Коли [PERSON] з дочкою приїжджала до м. Києва на лікування, то залишалася жити у свідка, а 3-4 роки назад навесні відповідач розповіла свідку, що подруга подарувала їй квартиру, щоб вона і дочка могли у ній проживати. Разом вони поїхали до квартири, щоб подивитися на неї. Приблизно у травні-червні [PERSON] передала свідку ключі від квартири та попросила навідуватись туди, що [PERSON] робила раз на один-два тижні, поливала квіти. Приблизно три року тому відповідач сказала, що [PERSON] хоче забрати речі, після чого свідку зателефонувала позивач та вони домовилися про зустріч на вечір. Наприкінці серпня 2017 року ввечері, після 18 години, [PERSON] приїхала з чоловіком, якого представила братом, та разом вони відбирали речі, які потрібно забрати з квартири, а свідок допомагала спускати їх до білого мікроавтобуса. Позивач тоді справила на свідка враження доброї та чуйної людини, була дуже приємною у спілкуванні, сказала, що віддала квартиру [PERSON] , щоб їй було легше з дитиною, нічого негативного тоді не говорила. Щодо деяких речей позивач сумнівалася чи потрібно їх забирати і свідок сказала, що [PERSON] може їй подальшому зателефонувати, щоб забрати якісь іще речі, однак вона їй більше не дзвонила. У квартирі бували затоплення, якось замкнуло проводку, через що відповідач дуже хвилювалася та попросила свідка переїхати до квартири жити, що відбулось у березні 2020 року та з того часу свідок у ній живе. Свідок не сплачує кошти за проживання у квартирі, оскільки доглядає за нею - вона лише компенсує відповідачу витрати на електроенергію та воду. Свідку відомо, що квартира належить [PERSON] , а [PERSON] у ній зареєстрована. Відповідач з дитиною бувають у квартирі раз на один-два місяці та востаннє це було приблизно місяць тому. Вперше залиття у квартирі відповідача відбулось у червні два роки тому, тоді знімали шпалери та робили косметичний ремонт. Приблизно восени 2019 року було залиття у туалеті, у зв`язку з чим свідок телефонувала у ЖЕО, та наступного дня прийшов сантехнік, який не міг знайти протікання. У листопаді 2020 року було залиття у коридорі. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що [PERSON] є його дружиною та він її знає ще зі школи, а з [PERSON] познайомився приблизно у 1990 - 1991 р., оскільки позивач та відповідач дружили. У 2004 році [PERSON] та [PERSON] одружилися і у них народилася дочка [PERSON] , у якої у 2016 році виявили пухлину у хребті, у зв`язку з чим її довго лікували у м. Києві. [PERSON] зателефонувала [PERSON] та вони зустрілися, а приблизно у 2017-2018 р.р., точно свідок сказати не може, відповідач сказала, що позивач хоче подарувати їй квартиру. У першій половині дня свідок привіз [PERSON] та [PERSON] до нотаріуса, однак безпосередньо під час укладення угоди присутнім не був, чекав у приймальні. Зі слів відповідача, йому відомо, що нотаріуса знайшла позивач. Коли заходили до кабінету нотаріуса, відповідач перепитала у позивача, чи точно їй це необхідно, на що вона будь-яких сумнівів не виказала, сказала, що все вирішила. Будь-якої заяви у нотаріуса Уткалов О.Д. не підписував. Сам свідок та його дружина будь-яким чином не погрожували позивачу та не вчиняли відносно неї шахрайських дій, були їй вдячні. Через півроку, коли приїхала [PERSON] , вона звернулася до [PERSON] щоб повернути квартиру, почалися проблеми. Про будь-які домовленості між [PERSON] та [PERSON] , у тому числі про квартири м. Маріуполі, свідку не відомо, а також йому нічого не відомо про розписку, що наявна у матеріалах справи. У подарованій квартирі зупинялись лише [PERSON] з дочкою, а свідок у ній побував уперше напередодні судового засідання, та хто зареєстрований у квартирі йому не відомо. З 2017 року дочка почала видужувати та до м. Києва вони їздили спочатку раз на три місяці, а згодом раз на півроку. Відповідач [PERSON] , яка була допитана у судовому засіданні у якості свідка, показала суду, що до укладення Договору дарування вона була знайома з позивачем протягом 30 років. З 1991 року позивач була знайома з її майбутнім чоловіком, [PERSON] , та матір`ю, а відповідач знала маму позивача. Разом вони відпочивали, дружили, ходили в гості, святкували дні народження. Відповідачу відомо, що позивач мала проблеми з зором та у 90-х роках вона їздила до клініки [PERSON] , де їй робили операцію. Наприкінці 2009 року - напочатку 2010 року [PERSON] вийшла заміж за іноземця та на деякий час виїхала з України до Америки. Коли вона приїжджала до мами у Маріуполь, то також навідувалася до відповідача і привозила подарунки, вони завжди зустрічалися та гуляли. Восени 2010 року позивач продала квартиру у Маріуполі та повідомила відповідачу про свій намір придбати квартиру у Києві . Коли позивач повернулася до м. Маріуполя, то відповідач влаштувала її на роботу, потім вона знову поїхала. У 2015 році захворіла дочка відповідача і в цей час позивач вже проживала у м. Києві, вони спілкувалися по телефону та позивач запрошувала, щоб відповідач приїжджала та зупинялася у неї. Коли відповідач з дочкою приїхали на лікування до Києва, то їх зустріла позивач, відвідувала у лікарні «Охматдит» та приносила їжу. У лютому 2016 року дочці зробили першу операцію, у серпні 2016 року - другу. Наприкінці березня 2016 року позивачу зробили операцію по видаленню кісти. З січня 2016 року по лютий 2017 року відповідач з дочкою регулярно бували у Києві, у зв`язку з лікуванням у різних клініках. У подальшому, коли відповідач з дочкою приїжджали до Києва на лікування, телефон позивача був поза зоною досяжності. З березня 2016 року до пропозиції подарувати квартиру сторони не бачилися, але спілкувалися по телефону. У березні 2017 року позивач приїхала до Маріуполя та запросила відповідача у гості. Сказала, що хоче жити у Маріуполі, оскільки тут її мама, море, тому хоче подарувати їм квартиру у Києві, а відповідач відповіла, що їй потрібно порадитись з чоловіком. За три дні позивач повідомила, що вже проконсультувалася зі своїм нотаріусом і вони поїхали укладати угоду. Це була субота, відповідач з чоловіком заїхали за позивачем, яка взяла документи на квартиру, і вони поїхали до нотаріуса. У них був гарний настрій і позивач запропонувала позивачу ще раз добре подумати, оскільки квартира це дорогий подарунок, а вона відповіла, що все вирішила, тому немає про що думати. Спочатку вони віддали нотаріусу документи, деякий час втрьох почекали у приймальні, а потім удвох, позивач та відповідач, зайшли до кабінету нотаріуса, яка ще раз їм все пояснила, прочитала їм Договір дарування українською та російською мовами, після чого дала його почитати сторонам в руки, вони його підписали, позивач передала відповідачу ключі від квартири та вони пішли додому. Під час укладення правочину позивач не скаржилася на зір. Ні відповідач, ні її чоловік не погрожували позивачу. Також, чоловік відповідача перед укладенням Договору не підписував ніяких документів. Після укладення Договору, позивач поїхала на відпочинок, а коли повернулася, то виявила бажання забрати свої речі з квартири, у зв`язку з чим відповідач попросила свідка [PERSON] відкрити їй квартиру та допомогти. І сама позивач, і [PERSON] пропонували позивачу дати їй ключі, однак вона відмовилася. Наразі [PERSON] залишається зареєстрованою у квартирі. До укладення Договору дарування між позивачем та відповідачем не було домовленостей про те, що [PERSON] має щось передати [PERSON] замість квартири у Києві. У судовому засіданні, під час допиту у якості свідка, [PERSON] категорично заявила суду про те, що вона тексту та підпису розписки не підтверджує. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу, Чернишова В.В., у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, у своїх неодноразових заявах просила суд, розглянути справу у її відсутність. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, а також - покази свідків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як убачається з матеріалів справи, 01.04.2017 року між [PERSON] , Дарувальником, та [PERSON] , Обдарованою, був укладений Договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу, Чернишовою В.В., та зареєстрований в реєстрі за № 727 (т. 1 а.с. 5-6). Відповідно до п. 1 Договору Дарувальник, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, подарувала, а Обдарована прийняла у дар належну Дарувальнику на праві особистої власності однокімнатну квартиру [ADDRESS] , жилою площею - 19,3 кв.м, загальною площею - 43,0 кв.м. У п. 11 Договору Дарувальник та Обдарована підтверджують, що їм роз`яснено нотаріусом законодавство щодо визнання угод недійсними та зміст п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України 24.01.2006 року за № 45. Сторони цього правочину свідчать, що мають здоровий глузд, тверду пам`ять та ясну свідомість, діють добровільно, однаково розуміють значення своїх дій та не помиляються у відношенні цього договору, у них відсутні обставини, які примусили укласти цей договір на невигідних стосовно себе умовах, а також ніяких заперечень, зауважень, доповнень до цього договору вони не мають, підтверджують дійсність намірів його укладення, а також те, що він не носить характеру фіктивного та удаваного, не є договором зловмисним, що зміст договору відповідає їх волі, про що свідчать особисті підписи під цим правочином. Крім того, у п. 13 Договору сторони підтверджують, що цей договір вчинюється за відсутності тяжкої обставини та обставин, що спонукають вчинити даний договір на вкрай невигідних умовах. У сторін відсутні будь-які заперечення щодо кожної з умов договору, вони однаково розуміють значення договору, умови та правові наслідки для кожної із сторін. Дарувальник та Обдарована також стверджують, що не обмежені в праві укладати правочини, не визнані у встановленому порядку недієздатними повністю або частково, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього Договору. Договір був підписаний сторонами у присутності приватного нотаріуса, [PERSON] , а також містить застереження про тещо, що нотаріусом був зроблений усний переклад тексту договору з української на російську мову. Згідно з Інформаційною довідкою № 103550180 від 13.11.2017 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта об`єкт нерухомого майна реєстраційний номер: 1213566980000 - однокімнатна квартира, загальною площею 43 кв.м, житловою площею 19,3 кв.м, за адресою: [ADDRESS] , на праві приватної власності зареєстрований за [PERSON] 31.05.2017, номер запису про право власності: 20776502 (т. 1 а.с. 11-13). Згідно з положеннями ч.ч. 1, 3 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору. Принцип свободи договору як одна із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 ЦК України. Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 ЦК України) За нормою ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами. Перш за все, необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів. Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента. У відповідності до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть ста\-ти будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором. За нормою ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з положеннями ч.ч. 1-3, 5 і 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до положень ст. 204 ЦК України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Позивач, звертаючись з вимогою про визнання недійсним договору дарування, посилається на положення ст.ст. 230, 233, 234 ЦК України мотивуючи тим, що [PERSON] здійснила обман щодо зобов`язання передати у майбутньому у власність [PERSON] квартири у м. Маріуполі, чого не виконала, крім того укладення оспорюваного договору не створювало для позивача реальних правових наслідків, а також - приховувало зміст договору міни об`єктів нерухомого майна, відтак вважає, оспорюваний договір був укладений під впливом обману, є фіктивним та мав на меті вчинити прихований правочин, у зв`язку з чим такий Договір дарування підлягає визнанню недійсним. Крім того, у судовому засіданні позивач посилалася на те, що через поганий зір вона не змогла ознайомитися з текстом Договору у нотаріуса, яка змісту договору їй не роз`яснила, а відповідачем та її чоловіком відносно позивача чинилися психологічний тиск та погрози. На підтвердження обов`язку [PERSON] передати у власність позивача нерухоме майно позивач надала суду копію розписки від 26.10.17р. наступного змісту: Я, [PERSON] , [INFO] , зобов`язуюсь виконати свої зобов`язання та у рахунок подарованої мені квартири у [ADDRESS] -29 зобов`язуюсь: подарувати однокімнатну квартиру по: [ADDRESS] та двокімнатну квартиру: [ADDRESS] та обіцяну мною доплату у розмірі 1 500 доларів США до 09.11.17 р. зобов`язуюсь передати у власність [PERSON] шляхом дарчої (т. 1 а.с. 7). Як роз`яснено у п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Відповідно до положень ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тлумачення ст. 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суд критично ставиться до наведених стороною позивача обґрунтувань позовних вимог в частині вчинення відповідачем обману відносно неї, оскільки за наявними матеріалами справи судом не встановлено наявності на час укладення оспорюваного Договору дарування квартири від 01.04.2017 року будь-яких, усних чи письмових, зобов`язань з боку відповідача передати у майбутньому у власність [PERSON] будь-яке нерухоме майно, у тому числі квартири у м. Маріуполі, а також - грошові кошти. При цьому, оспорюваний Договір дарування квартири також не містить жодних застережень щодо такого роду зобов`язань з боку Обдарованої. Крім того, з огляду на недоведеність, судом відкидаються посилання позивача на вчинення відносно неї психологічного тиску та погроз з боку відповідача та її чоловіка, з метою примусу для укладення Договору дарування квартири, оскільки у матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо цього, у тому числі докази щодо звернення позивача з цього приводу до органів поліції та прийняті ними за результатом розгляду рішення. При цьому, судом враховуються положення п.п. 11, 13 Договору, у якому сторони, зокрема Дарувальник, чітко визначили про те, що: при укладенні договору діють добровільно, однаково розуміють значення своїх дій та не помиляються у відношенні цього договору, у них відсутні обставини, які примусили укласти цей договір на невигідних стосовно себе умовах, а також ніяких заперечень, зауважень, доповнень до цього договору вони не мають, підтверджують дійсність намірів його укладення, а також те, що він не носить характеру фіктивного та удаваного, не є договором зловмисним, що зміст договору відповідає їх волі; договір вчинюється за відсутності тяжкої обставини та обставин, що спонукають вчинити даний договір на вкрай невигідних умовах; відсутні будь-які заперечення щодо кожної з умов договору, вони однаково розуміють значення договору, умови та правові наслідки для кожної із сторін; також стверджують, що не обмежені в праві укладати правочини, не визнані у встановленому порядку недієздатними повністю або частково, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього Договору. Як позивач показала суду у судовому засіданні, нотаріусом їй був наданий текст договору для прочитання, при цьому [PERSON] не повідомляла нотаріусу про наявність у неї будь-яких труднощів, зокрема через поганий зір, з прочитанням або розумінням тексту договору. Щодо розписки від 26.10.2017 року, то вона була складена майже через півроку після укладення оспорюваного Договору дарування квартири від 01.04.2017 року, а відтак, на переконання суду, її зміст не міг впливати на укладення позивачем такого договору і тому не може бути предметом дослідження в межах розгляду позовних вимог про визнання договору дарування недійсним. Положеннями ст. 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом ст.ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За нормою ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Обравши способом захисту своїх прав визнання договору дарування недійсним із підстав передбачених ст. 230 ЦК України, позивач в силу положення ЦПК України щодо змагальності сторін зобов`язана була довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог. Правову позицію з цього питання з аналогічними висновками висловлено Верховним Судом України у Постанові від 08.04.2019 року у справі № 182/3398/16-ц, яка в силу Закону є обов`язковою до застосування у цій справі, оскільки мають місце аналогічні по своїй суті фактичні обставини справи та відповідно правовідносини. Позивачем не доведено обставин навмисного введення її відповідачем в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Обставини, викладені позивачем не можуть бути підставою для визнання договору дарування недійсним внаслідок обману. [PERSON] не було доведено обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину, як і не було доведено, що наявність цих обставин не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином, а також - не було доведено, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Судом враховується, що у судовому засіданні сторонами були надані аналогічного змісту покази про те, що вони протягом тривалого часу перебували у дружніх відносинах та довіряли одна одній. Також, судом критично оцінюється позиція позивача щодо фіктивності Договору дарування квартири, з огляду на наступне. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Із матеріалів справи убачається, що на виконання спірного договору дарування було передано майно, що підтверджено самим договором дарування, а також фактичною реєстрацією права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Окрім того, договір між сторонами був укладений в належній формі та ними досягнуто згоди з усіх істотних умов та на його виконання передано майно. Разом із тим, в судовому засіданні стороною позивача не доведено належними та допустимими доказами, що спірний договір був укладений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, або ж з метою вчинення прихованого правочину, а саме - укладення договору міни. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. У даному випадку судом не було встановлено наявності умислу в усіх сторін Договору дарування квартири на вчинення прихованого правочину - договору міни, а також не встановлено, що внутрішня воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи Договір дарування квартири, мали інші цілі, ніж передбачені правочином. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Стаття 81 ЦПК України надає право сторонам та іншим учасникам справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Із оспорюваного договору убачається, що при його укладенні сторони попередньо були ознайомлені з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочинів вимог закону, усвідомлювали природу правочину та значення своїх дій, перебували при здоровому розумі та ясній пам`яті, діяли добровільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, зміст договору відомий та підписаний сторонами, як і свідчення про те, що його умови повністю відповідають волевиявленню сторін договору. Окремо слід звернути увагу на те, що сам текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту. Оцінивши надані докази, суд доходить висновку про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факти, які б свідчили, що Договір дарування квартири від 01.04.2017 року був укладений шляхом обману, не створював для позивача реальних правових наслідків, а також мав не меті вчинення прихованого правочину. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що всупереч вимогам процесуального закону позивачем не надано суду достатніх та достовірних доказів, які б поза розумним сумнівом свідчили про недійсність договору, суд доходить висновку про безпідставність, необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, у суду відсутні підстави для стягнення із відповідача на користь позивача судових витрат у порядку ст. 141 ЦПК України. Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою від 26.01.2018 року, підлягають скасуванню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed