Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищеозначеним позовом до вказаного відповідача. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала і пояснила, що вона 07 липня 2017 року з [PERSON] уклала договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, спорудами та огорожею, розташований по [ADDRESS] . За придбаний будинок вона передала відповідачу 3000 доларів США, а відповідач віддала будинок та документи. Посвідчити договір купівлі-продажу нотаріально домовилися до 20.07.2017 року, але відповідач не виконав цієї умови, за сімейними обставинами вона виїхала до Австралії, точної адреси не залишила, спілкування відбувається через інтернет по Вайберу, ухиляється від нотаріального посвідчення договору, посилається на те, що вона має малу дитину та мешкає в такій частині Австралії, що до посольства України треба їхати на значну відстань, на що потрібні кошти у розмірі не менш 2000 доларів США та вона таких коштів не має. Таким чином втрачена можливість нотаріально посвідчити угоду, вона не може іншим чином [PERSON] примусити виконати домовленість. Просила визнати за нею право власності на придбану садибу. Відповідач [PERSON] будучи належним чином повідомлена, про слухання справи через сайт судової влади України, до судового засідання не з`явилася, до суду надала через інтернет повідомлення по вайберу про визнання позову, слухання справи в її відсутність. Свідок [PERSON] , що не є родичем сторонам показав, що був присутнім, коли [PERSON] продала будинок [PERSON] Вони досягли домовленості з усіх необхідних умов для укладення договору купівлі-продажу. Відповідач отримала за будинок кошти у розмірі 3000 доларів США та видала [PERSON] розписку. Спору з приводу цього майна між ними чи іншими особами не має. В зв`язку з заміжжям [PERSON] виїхала за кордон у 2017 році і наразі вже мешкає у дуже віддаленій країні в Австралії, має малу дитину. Не може фізично та не має коштів приїхати в Україну для посвідчення нотаріально договору. Вона йому особисто повідомляла через Вайбер, що не має претензій до [PERSON] з приводу продажу будинку. Враховуючи, що відповідач у справі був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, перешкод для розгляду справи у судовому засіданні не має, а тому суд вважає, що справу слід розглянути за наявними в ній матеріалами з винесенням заочного рішення. Вислухавши пояснення позивача, свідка, дослідивши матеріали справи, слід прийти до наступних висновків. Предметом спору є вимога про визнання правочину купівлі-продажу садиби дійсним, виниклі правові відносини є цивільними, регулюються нормами ст.ст. 203, 210, 220, 316, 317, 319, 334, 640, 656, 657 ЦК України, ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Постановою ПВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 06 листопада 2009 року №9. Відповідно до ч. 1 ст.\~316\~ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ст.\~317\~ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.\~319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Як встановлено судом,відповідно до витягу з державного реєстру речових прав власником будинку,що розташований в [ADDRESS] в порядку спадкування є відповідач. Між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку від 07 липня 2017 року, відповідно до умов якого продавець передає у власність покупцю будинок по [ADDRESS] , а покупець - приймає вказаний будинок. Укладенню вказаної угоди передувало передання [PERSON] на користь [PERSON] 3000 доларів США в рахунок за підписання угоди за будинок, що підтверджується підписом продавця в матеріалах справи. Відповідно до ч. 4 ст.\~203\~ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно з ч. 1 ст.\~210\~ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Відповідно до ч. 2 ст.\~220\~ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про\~судову практику\~розгляду цивільних\~справ про\~визнання правочинів\~недійсними» від\~06\~листопада 2009\~року N\~9 з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Згідно з ч. 3 ст.\~640\~ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Відповідно до ч. 1 ст.\~656\~ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Згідно з ст.\~657\~ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. За таких умов, договір купівлі-продажу житлового будинку потребує обов`язкового нотаріального посвідчення та з 01.01.2013 року не потребує обов`язкової державної реєстрації відповідно до приписів Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Тобто, внаслідок недотримання сторонами договору купівлі-продажу нерухомого майна вимог щодо його нотаріального посвідчення, такий договір не може вважатися укладеним в силу норм ч. 3 ст. 640 ЦК України. В свою чергу, правила ст. 220 ЦК України, згідно ч. 2 якої передбачена можливість визнання договору дійсним у разі, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення. Дія статті 220 ЦК України ч.2 не поширюється на правочини, які згідно закону для їх дійсності потребують обов`язкового нотаріального посвідчення та державної реєстрації, так як момент його укладення пов`язується законодавцем саме з державною реєстрацією. Відповідно до п.8, 13 Постанови ПВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року N 9 при розгляді таких справ суди повинні визначати момент вчинення правочину. Зокрема, не є укладеними правочини /договори/ у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для укладення /відсутня згода за усіма істотними умовами договору, не отримано акцепт стороною, що направила оферту, не передано майно, якщо до законодавства відповідно для вчинення правочину потрібна його передача тощо/. Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Слід з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи не має інших підстав нікчемності правочину. У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статями 218 та 220 ЦК України. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню. З матеріалів справи судом встановлено, що відповідач [PERSON] як сторона правочину: договору купівлі-продажу житлового будинку по [ADDRESS] від 07 липня 2017 року. Можливість нотаріального посвідчення договору втрачена, оскільки відповідач не перебуває на території України про що свідчать покази свідка [PERSON] , лист головного центру обробки спеціальної інформації про перетин кордону України [PERSON] 08.07.2017 року і неповернення її в Україну з того часу та переписка по Вайберу з відповідачкою про місце перебування її за кордоном України в Австралії та її неможливість прибути в Україну для нотаріального посвідчення договору з поважних сімейних обставин. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів,поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.\~75\~ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. В судовому засіданні позивачем належними доказами підтверджено, що сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, тобто відповідач по справі як сторона правочину, ухилився від його нотаріального посвідчення, а без його участі у вчиненні нотаріальної дії: посвідчення угоди, втрачена можливість його нотаріального посвідчення. Починаючи з 01.01.2013 року правочини щодо нерухомого майна не потребують обов`язкової державної реєстрації відповідно до приписів Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», отже скасована підстава для відмови в застосуванні до виниклих правовідносин вимог ст.220 ЦК України. Враховуючи викладене, суд вважає, що вищезазначений правочин між [PERSON] та [PERSON] є таким, що породжує для сторін права та обов`язки, наявні підстави для визнання договору купівлі-продажу садиби від 07 липня 2017 року дійсним в порядку ст. 220 ЦК України, а тому суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України в зв`язку з задоволенням позову, судові витрати слід відшкодувати позивачу за рахунок відповідача. Враховуючи викладене та

Outcome: approved