Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, посилаючись на підстави та обставини викладені в позовній заяві та просила суд визнати за нею, [PERSON], право власності на квартиру [ADDRESS], що належала [PERSON] - за набувальною давністю. Позивач в судове засідання не прибула, подала заяву про розгляд справи у її відсутність, на позовних вимогах наполягає. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибула по невідомій суду причині, про день слухання справи повідомлялась у відповідності до положень ст. 74 ЦПК України - за адресою місця проживання чи місця перебування фізичної особи, зареєстрованої у встановленому законом порядку. Згідно ч.5 ст. 74 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Так відповідно до ч.2 ст.158 ЦПК України, з якої слідує, що особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. А тому, суд розглядає зазначену цивільну справу та приймає відповідне рішення у відсутності сторін на підставі тих доказів, які маються у матеріалах справи. Дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв'язку, об'єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяв по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні достовірно встановлено, що на підставі дублікату договору купівлі-продажу, виданого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу, [PERSON], за реєстровим № 10632 від 14.12.1999 р., [PERSON] належала квартира [ADDRESS]. У лютому 2000 р. між [PERSON] та [PERSON] відбулася усна домовленість про придбання квартири, сторони обговорили всі умови укладання договору купівлі-продажу квартири. 03.03.2000 р. [PERSON] передала [PERSON] 5 000 (п'ять тисяч) грн. за придбання квартири [ADDRESS], що підтверджується письмовою розпискою. Нотаріально договір купівлі-продажу сторони не оформляли, так як у [PERSON] не були готові всі документи для нотаріального посвідчення договору. Сторони домовились про здійснення нотаріального посвідчення договору 17.03.2000 р. у приміщенні приватного нотаріуса [PERSON], але [PERSON] 17.03.2000 р. не з'явилась до приміщення офісу нотаріуса. На даний час постало питання про необхідність оформлення квартири на ім'я позивача. [PERSON], отримавши гроші за продаж квартири [ADDRESS] передала ключі від квартири позивачу. В квартирі відповідач не з'являється. Фактично позивач прийняла у власність вищевказану квартиру та стала нею користуватись та володіти. Позивач вільно, відкрито і безперешкодно користується нею, піклується про дане майно, зберігає в належному стані, а також несе відповідні витрати, пов'язані з його утриманням (комунальні платежі, поточний ремонт). Більше 14 років позивач користується квартирою [ADDRESS] , що належить відповідачу, а тому суд вважає, що позивач набула на неї право власності. Так, ч. 1 ст. 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено Цивільним кодексом України. Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються на випадки, коли володіння майном розпочалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Враховуючи, що Цивільний Кодекс України набрав чинності з 1 січня 2004 року (п.1. Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України) норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року, а відтак визнання за рішенням суду права власності на нерухоме майно (ч. 4 ст. 344 ЦК України) може мати місце з 1 січня 2011 року. Окрім цього, відповідно до ч.2 ст. 344 ЦК України, особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем вона є. Згідно із ст. 344 ч. 4 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Тобто позовні вимоги про визнання права власності за набувальною давністю на квартиру не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved