Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому просить визнати відповідача такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначено, що вона є власником квартири [ADDRESS]. У квартирі зареєстрована її донька [PERSON] Проте, відповідач не проживає у квартирі з 2001 року, чим обмежує права позивача на позивача. Позивач у судовому засіданні позов підтримала, проти ухвалення заочного рішення в справі не заперечує. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою позивача. Відповідач зареєстрована у квартирі, але не проживає у ній з 2001 року. Останній раз бачили її у 2013 році, коли вона відвідала позивача. Відповідач в судові засідання 10.09.2018 року, 24.09.2018 року не з'явилась, була повідомлена належним чином про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки не повідомила, відзив на позов не надала. Суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ч.4 ст.223 ЦПК України. Заслухавши позивача, пояснення свідка, дослідивши письмові докази, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивач є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 03.03.2000 року з реєстраційним написом та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 01.08.2018 року. У належній позивачу квартирі зареєстрований її донька [PERSON], що підтверджується поясненнями свідків, довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 02.08.2018 №10-06/2848. Родинні відносини сторін підтверджуються свідоцтвом про народження відповідача, свідоцтвом про укладення шлюбу відповідачем. Відповідач не проживає у квартирі за місцем реєстрації з 2001 року, що підтверджується поясненням свідка. В зв'язку з тим, що відповідач не знялась з реєстрації місця проживання, позивач не може розпоряджатися належним їй майном у повному обсязі. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Конституцією України (ст.41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.16, 386, 391 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до положень ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сім'ї права користування помешканням. Суд встановив, що відповідач, яка є членом сім'ї позивача, відсутня за адресою житлового будинку понад 1 рік, що є підставою для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. За таких обставин суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача необхідно стягнути на користь позивача сплачений нею судовий збір в сумі 704,80 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved