Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 23.11.2009, посилаючись на те, що спільне життя з відповідачем не склалося через різні характери та погляди на сімейне життя, постійні сварки, образи з боку чоловіка, відсутність підтримки та допомоги. Шлюбні відносини фактично припинені. Сторони втратили почуття любові та поваги один до одного, спільного господарства не ведуть, проживають в одній квартирі в різних кімнатах, спільний бюджет відсутній. Позивач вважає, що подальше спільне життя та збереження шлюбу неможливі, на примирення не згодна. У судовому засіданні відповідач заперечував проти розірвання шлюбу, висловив бажання зберегти сім`ю. Ухвалою суду від 19.01.2021 провадження у справі зупинено, сторонам надано строк для примирення до 19.07.2021. Справа призначена до розгляду 22.11.2021. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги про розірвання шлюбу підтримала в повному обсязі, просила шлюб розірвати, після розірвання шлюбу залишити прізвище « [PERSON] ». Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся завчасно, належним чином, про причини неявки суд не сповістив. При одночасному існуванні умов, передбачених ч.1 ст.280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Сторони [PERSON] та [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі з 23.10.2009 згідно свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] . (а.с. 3) Від шлюбу сторони мають малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] ) та [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] ). (а.с. 4-5) Сторони не підтримують шлюбно-сімейні відносини, позивач наполягає на розірванні шлюбу, оскільки сім`я розпалася остаточно, відновлена бути не може, подальше спільне життя подружжя, примирення і збереження сім`ї неможливі, шлюб існує формально, його збереження суперечило б її інтересам. Спору про поділ майна, про місце проживання дітей подружжя не має. Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки. Зазначене конституційне положення знайшло свій подальший розвиток у Сімейному кодексі України, відповідно до ст. 21 якого, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Вжите в цій правовій нормі слово «союз» підкреслює законодавче визнання теорії договірної природи шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ст. 24 СК України). Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги (ст. 53 СК України). Відповідно до ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст. 110 СК України кожен із подружжя має право на пред`явлення позову про розірвання шлюбу, тобто припинення шлюбних правовідносин. При цьому подальше збереження шлюбу в будь-якому випадку можливе лише на паритетних засадах - на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є морально-правовою основою шлюбу. Судом встановлено, що відносини між подружжям фактично вже вичерпані, відновити сімейні стосунки неможливо. За таких обставин позов про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Позивач [PERSON] просить визначити місце проживання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з нею. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. (ч. 1 ст.160 Сімейного кодексу України). п. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). За ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За підставі положень статей 18, 27 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Приписи вказаної Конвенції, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України. Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому йдеться визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини в ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Враховуючи інтереси малолітніх дітей, відсутність заперечень батька проти визначення місця проживання дітей з матір`ю, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову. На підставі викладеного і

Outcome: approved