Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, яким просить витребувати у [PERSON] та передати [PERSON] земельну ділянку площею 0,0611 га, яка розташована по [ADDRESS] (кадастровий номер 8000000000:66:662:003), мотивуючи свої вимоги тим, що 26.10.2007 року між позивачем [PERSON] та третьою особою [PERSON] було укладено Договір дарування земельної ділянки загальною площею 0,0611 га, яка розташована по [ADDRESS] . 29.04.2013 року за позивачем [PERSON] було зареєстровано право власності на вищевказаний об`єкт нерухомого майна. Однак, в подальшому 13.08.2013 року без законних правових підстав право власності на спірну земельну ділянку було зареєстровано за відповідачем [PERSON] Державною реєстраційною службою України було проведено перевірку законності реєстрацію права власності на земельну ділянку за [PERSON] та встановлено, що 27.06.2013 року державним реєстратором Малишевим М.С. вилучено запис про право власності та розділ з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на спірну земельну ділянку за позивачем [PERSON] з тих підстав, що на час реєстрації земельна ділянка перебувала під арештом на підставі акту опису і арешту майна [PERSON] від 01.08.2012 року, складеного державним виконавцем ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві. Під час проведення перевірки Державною реєстраційною службою було також встановлено, що дії державного реєстратора Малишева М.С. не відповідали вимогам законодавства у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, оскільки державні реєстратори не наділені повноваженнями вилучати з державного реєстру речових прав право власності. Позивач вважає, що майно, належне їй на праві власності, а саме: земельна ділянка площею 0,0611 га, яка розташована по [ADDRESS] , протиправно та поза волею позивача вибуло з її законного титульного володіння. 15 жовтня 2020 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про витребування майна з чужого незаконного володіння, постановлено проведення розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, та встановлено сторонам строк на реалізацію процесуального права подачі заяв по суті позовних вимог. (а.с. 25-27) 22 жовтня 2020 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва заяву представника позивача [PERSON] про забезпечення позову, подану в межах цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про витребування майна з чужого незаконного володіння, - залишено без задоволення. (а.с. 35-37) 23 листопада 2020 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва письмове клопотання представника позивача адвоката Харіної Тетяни Геннадіївни про розгляд справи з повідомленням викликом сторін у порядку загального позовного провадження, подане в межах розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про витребування майна з чужого незаконного володіння,- залишено без задоволення. 23 листопада 2020 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про витребування майна з чужого незаконного володіння, яку подано в межах розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про витребування майна з чужого незаконного володіння, - повернуто суб`єкту звернення. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Так, відповідно до ст. 13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання. Тобто, виступаючи гарантом реалізації законних прав, держава тим самим забезпечує одночасно і виконання громадянами обов`язків, покладених на них державою, а також власними договірними та іншими зобов`язаннями. Судом встановлено, що 26.10.2007 року на підставі Договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Криворучком В.П., [PERSON] подарував [PERSON] земельну ділянку площею 0,0611 га, яка розташована по [ADDRESS] (кадастровий номер 8000000000:66:662:003). (а.с. 8-9) 29.04.2013 року державним реєстратором Малишевим М.С. на підставі Договору дарування земельної ділянки від 26.10.2007 року прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,0611 га, яка розташована по [ADDRESS] (кадастровий номер 8000000000:66:662:003) за [PERSON] (а.с. 10) Згідно Листа Державної реєстраційної служби України від 20.02.2015 року № 43/11-15-8.4/2, 27.06.2013 року державним реєстратором Малишевим М.С. видалено запис про право власності та розділ з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на земельну ділянку (кадастровий номер 8000000000:66:662:003) у м. Києві, як помилковий. Дії державного реєстратора Малишева М.С. не відповідають вимогам законодавства у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, оскільки державні реєстратори не наділені повноваженнями вилучати з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності. Згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на земельну ділянку у садовому товаристві «КЕВРЗ» по [ADDRESS] , зареєстровано 13.08.2013 року приватним нотаріусом Літвінчуком І.А. за іншою особою. (а.с. 11-13) Відповідно до ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Постановою Великої палати Верховного Суду від 13.11.2019 року у справі № 755/9215/15-ц рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 серпня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 березня 2019 року скасовано в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Літвінчука І.А., треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві, про визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. (а.с. 52-56) Так, постановою Великої палати Верховного Суду від 13.11.2019 року у справі № 755/9215/15-ц встановлено наступні обставини. 26 жовтня 2007 року [PERSON] згідно договору дарування земельної ділянки [NUMBER], посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Криворучком В. П., реєстровий № 2943, подарував [PERSON] земельну ділянку загальною площею 0,0611 га, розташовану по [ADDRESS] . Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 07 квітня 2010 року визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , відповідно до якого [PERSON] придбала у [PERSON] за 124 000 доларів США указану квартиру. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 22 грудня 2011 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто завдані збитки у розмірі 1 297 628,00 грн., 1 700,00 грн. на відшкодування моральної шкоди. На виконання рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 грудня 2011 року старшим державним виконавцем ВДВС 01 серпня 2012 року складено акт опису й арешту майна - спірної земельної ділянки, а 17 липня 2013 року за актом про передачу арештованого майна цю ділянку передано стягувачу [PERSON] у рахунок погашення боргу. 13 серпня 2013 року приватний нотаріус на підставі акта про передачу арештованого майна від 17 липня 2013 року видав [PERSON] свідоцтво про право власності на земельну ділянку, цього ж дня вніс до Державного реєстру запис за № 2090696 про реєстрацію за [PERSON] права власності на зазначену земельну ділянку. [PERSON] подала у травні 2015 року цивільний позов до суду та вважала, що видача [PERSON] свідоцтва про право власності на земельну ділянку та рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності на цю ділянку за [PERSON] порушує її право на вільне володіння, користування і розпорядження земельною ділянкою. Щодо суті спору, то Велика Палата Верховного Суду зазначила таке. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини; інші юридичні факти (пункти 1, 4 частини другої статті 11 ЦК України). Згідно з частинами першою, другою статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони. Частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (частина перша статті 639 Цивільного кодексу України). Згідно з частиною третьою статті 640 Цивільного кодексу України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним (частина третя статті 334 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини першої статті 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно з частиною першою статті 718 Цивільного кодексу України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (частина друга статті 719 Цивільного кодексу України). Частиною першою статті 722 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Згідно з приписами статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Законодавство у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень передбачало обов`язкове подання для державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно документів, що підтверджують виникнення, перехід та припинення таких прав, та визначало приблизний (майже виключний) перелік таких документів. Водночас при розгляді питання стосовно визначення документів, якими посвідчуються речові права на земельну ділянки, поряд із законодавством з питань державної реєстрації речових прав на нерухоме майно слід керуватися положеннями спеціального законодавства у сфері земельних відносин. Статтею 14 Конституцією України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону. Підставами виникнення і припинення прав на земельні ділянки, як і прав на інші об`єкти нерухомого майна, розташовані на них, є передбачені законом юридичні факти, що підтверджуються відповідними документами. Згідно з частиною першою статті 125 Земельного кодексу України (тут і далі - у редакції, чинній на час укладення договору дарування) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України (частина перша статті 126 Земельного кодексу України). Постановою Кабінету Міністрів України від 02 квітня 2002 № 449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» було затверджено форму державного акта на право власності на земельну ділянку. Видавалися державні акти вказаного зразка державними органами земельних ресурсів при місцевих державних адміністраціях або органах місцевого самоврядування, підписувались головою місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування, а також начальником державного органу земельних ресурсів. Постановами Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2008 року № 926, від 12 листопада 2008 року № 1019 були змінені форми державного акта на право власності на земельну ділянку. Крім того, на момент укладення договору дарування діяла Інструкція про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затверджена наказом Державного комітету України по земельних ресурсах 04 травня 1999 року № 43 (далі - Інструкція № 43), згідно з пунктами 3.1, 3.2 якої державні акти на право власності на земельну ділянку, на право постійного користування земельною ділянкою видаються структурними підрозділами Центру державного земельного кадастру при Держкомземі України. Державна реєстрація державних актів на право власності на земельну ділянку, на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі здійснюється структурними підрозділами Центру державного земельного кадастру при Держкомземі України. Порядок ведення книги записів реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування землею, договорів оренди землі встановлюється наказом Держкомзему України (пункт 3.3 Інструкції № 43). Пунктом 3.10 Інструкції № 43 визначено, що у випадку припинення права власності чи користування земельною ділянкою документ, який посвідчує це право, повертається до архіву державного органу земельних ресурсів, де зберігається другий примірник цього документа. Тобто до 02 травня 2009 року документом, що посвідчував право власності на земельну ділянку незалежно від способу набуття власником такого права, виступав виключно державний акт. При цьому також слід враховувати, що до травня 2009 року переоформлення державного акта у разі переходу права на земельну ділянку до нового власника було обов`язковим. Відповідно до статті 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Державний реєстр прав на нерухоме майно та їх обмежень - єдина державна інформаційна система, яка містить відомості про речові права на нерухоме майно, їх обмеження, суб`єктів речових прав, технічні характеристики об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд тощо), кадастровий план земельної ділянки, а також відомості про правочини, вчинені щодо таких об`єктів нерухомого майна. Згідно з частиною першою статті 3 Закону № 1952-IV речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом. Зареєстровані речові права та їх обмеження мають пріоритет над незареєстрованими в разі спору щодо нерухомого майна (частина сьома статті 3 Закону № 1952-IV). За приписами пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 1952-IV обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, а саме право власності на нерухоме майно. З аналізу норм права вбачається, що для одержання у власність земельної ділянки у 2007 році, яка є нерухомим майном, недостатньо було лише факту укладення договору дарування, для виникнення такого права обдаровуваний повинен був одержати документ, що посвідчує право власності - державний акт, та здійснити державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно. Сама по собі реєстрація договору дарування, здійснена 26 жовтня 2007 року приватним нотаріусом у Державному реєстрі правочинів, не підтверджувала виникнення права власності на нерухоме майно, а тільки містила інформацію про правочин, оскільки згідно із частинами другою, шостою Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 671, який втратив чинність 01 січня 2013 року, Державний реєстр правочинів - єдина комп`ютерна база даних, яка містить інформацію про правочини, що підлягають державній реєстрації, забезпечує її зберігання, видачу та захист від несанкціонованого доступу. Державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Реєстру одночасно з його нотаріальним посвідченням. Крім того, на час укладення договору дарування (26 жовтня 2007 року) чинним був Закон № 1952-IV, який, зокрема, був спрямований на забезпечення визнання та захисту державою речових прав на нерухомість та передбачав здійснення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. А тому [PERSON] , яка не отримала державний акт на земельну ділянку, не здійснила державну реєстрацію права на нерухоме майно, не була наділена правами власника на розпорядження цим майном. Велика Палата Верховного Суду вважає, що суди попередніх інстанцій до правовідносин, що виникли між сторонами, не застосували положення статей 125, 126 ЗК України, Закону № 1952-IV щодо отримання державного акта на право власності на земельну ділянку та обов`язкової державної реєстрації прав на нерухоме майно. Стаття 126 Земельного кодексу України у редакції, чинній на час передачі спірної земельної ділянки [PERSON] за актом про передачу арештованого майна (17 липня 2013 року), передбачала, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Крім того, з 01 січня 2013 року право власності на земельну ділянку посвідчувалося на загальних засадах посвідчення права власності на об`єкти нерухомого майна, тобто свідоцтвом про право власності, що видавав державний реєстратор прав з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Ураховуючи те, що позивачка [PERSON] , отримавши спірну земельну ділянку згідно з договором дарування від 26 жовтня 2007 року, не отримала державний акт, не зареєструвала своє речове право на ділянку, а із заявою про проведення державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку звернулася лише 29 квітня 2013 року, то на час складення акта опису й арешту майна від 01 серпня 2012 року не набула права власності на нього, бо власником земельної ділянки загальною площею 0,0611 га, розташованої по [ADDRESS] », у Державному реєстрі значився [PERSON] . Реєстрація права власності у період, коли на майно накладено арешт, не відповідає вимогам закону. Так, на час реєстрації [PERSON] права власності на земельну ділянку у квітні 2013 року уже існував акт опису й арешту майна, складений державним виконавцем ВДВС, відповідно до якого на спірну земельну ділянку було накладено арешт. Частиною першою статті 52 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-ХIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-ХIV) передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем, зокрема, шляхом проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту (частини перша, друга статті 57 Закону № 606-ХIV). Відповідно до частини п`ятої статті 57 Закону № 606-ХIV про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту державний виконавець складає акт опису та арешту майна боржника. Під час проведення опису та арешту майна боржника державний виконавець має право оголосити заборону розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмежити права користування майном, здійснити опечатування або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису та арешту. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин. Порушення заборони державного виконавця розпоряджатися або користуватися майном, на яке накладено арешт, тягне за собою передбачену законом відповідальність зберігача майна (частина шоста статті 57 Закону № 606-ХIV). Отже, під час дії арешту жодних дій ні власник, ні особи, які вважають себе власниками, без дозволу ДВС не можуть вчиняти щодо арештованого майна, а мають оскаржити вказані дії ДВС чи постанову про накладення арешту у разі незгоди із нею. У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що для цілей визначення наявності в особи права володіння нерухомим майном має бути застосовано принцип реєстраційного підтвердження володіння, який полягає в тому, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі повноваження власника, визначені в частині першій статті 317 ЦК України, у тому числі й право володіння. За таких обставин власником спірної земельної ділянки на час подання позову є [PERSON] , яка отримала цю ділянку 17 липня 2013 року за актом про передачу арештованого майна у рахунок погашення боргу та 13 серпня 2013 року зареєструвала право власності ділянки на своє ім`я, отримала відповідне свідоцтво, що відповідає вимогам ЦК України, ЗК України та Закону № 1952-IV. Власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном (частина перша статті 317 Цивільного кодексу України). Відповідно до статей 391, 392 Цивільного кодексу України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Крім того Великою палатою Верховного Суду зауважено, що ефективним способом захисту права неволодіючого власника до незаконно володіючого, на його думку, не власника є звернення з віндикаційним позовом, тобто з позовом про витребування майна (пункт 6.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340). Так, частиною 2 ст. 328 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності набуття права власності, та за умовами ч. 3 ст. 397 Цивільного кодексу України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із Закону або рішення суду. Таким чином, позивач має довести відсутність у відповідача правових підстав володіння майном. В свою чергу позивач має підтвердити своє право власності на спірне майно. Статтею 387 Цивільного кодексу України закріплено право витребування власником свого майна у особи, яка безпідставно заволоділа цим майном. З контексту вказаної норми вбачається, що позивачем може бути лише законний власник, особа, яка володіє майном на відповідній правовій підставі. Відповідачем виступає особа, яка заволоділа чужим майном, або набула його за відповідним правочином з третьою особою. Незаконне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на правовий титул. Незаконні володільці відповідають перед власником майна неоднаково, залежно від того, чи є вони добросовісними або недобросовісними набувачами майна. Як убачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] просить суд витребувати у [PERSON] та передати [PERSON] земельну ділянку площею 0,0611 га, яка розташована по [ADDRESS] (кадастровий номер 8000000000:66:662:003), вказуючи на те, що майно, належне їй на праві власності, а саме: земельна ділянка площею 0,0611 га, яка розташована по [ADDRESS] , протиправно та поза волею позивача вибуло з її законного титульного володіння. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. (ч. 1 ст. 69, ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Аналізуючи наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача про витребувати у [PERSON] та передати [PERSON] земельну ділянку площею 0,0611 га, яка розташована по [ADDRESS] (кадастровий номер 8000000000:66:662:003), -з огляду на наступне. Так, згідно висновків, викладених у постанові Великої палати Верховного суду від 13.11.2019 року у справі №755/9215/15-ц, що мають преюдиційне значення в розрізі даного спору, для одержання у власність земельної ділянки у 2007 році, яка є нерухомим майном, позивачу [PERSON] недостатньо було лише факту укладення договору дарування, для виникнення такого права обдаровувана повинна була одержати документ, що посвідчує її право власності - державний акт, та здійснити державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, а тому [PERSON] , яка не отримала державний акт на земельну ділянку, не здійснила державну реєстрацію права на нерухоме майно, не була наділена правами власника на розпорядження цим майном. Так, на час реєстрації [PERSON] права власності на земельну ділянку у квітні 2013 року уже існував акт опису й арешту майна, складений державним виконавцем ВДВС, відповідно до якого на спірну земельну ділянку було накладено арешт. Однак, реєстрація права власності у період, коли на майно накладено арешт, не відповідає вимогам закону. За таких обставин власником спірної земельної ділянки на час подання даного позову є відповідач [PERSON] , яка отримала цю ділянку 17 липня 2013 року за актом про передачу арештованого майна у рахунок погашення боргу та 13 серпня 2013 року зареєструвала право власності ділянки на своє ім`я, отримала відповідне свідоцтво, що відповідає вимогам ЦК України, ЗК України та Закону № 1952-IV. Таким чином, позивач [PERSON] не довела, що вона набувала право власності на спірну земельну ділянку, тому вимоги про витребування такого майна у законного власника [PERSON] є безпідставним. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про витребування майна з чужого незаконного володіння, є необґрунтованим та таким, що не підлягає до задоволення в повному обсязі. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed