Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 23.08.2006 року між АКБ «Мрія», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк», та третьою особою [PERSON] був укладений кредитний договір, відповідно до якого останній отримав в кредит кошти в сумі 170000 доларів США строком до 22.08.2011 року, з відсотковою ставкою 14 % річних. В якості забезпечення виконання зобов'язань за цим кредитним договором, позивач на підставі договору поруки від 23.08.2006 року виступила поручителем. Після укладання кредитного договору, між банком та позичальником було укладено ряд договорів про внесення змін до кредитного договору. Договорами про внесення змін до кредитного договору № 3 від 08.07.2009 року, № 4 від 29.09.2009 року та № 6 від 27.01.2011 року було збільшено обсяг відповідальності позичальника. При цьому, дані договори укладалися без згоди позивача, як поручителя. З урахуванням викладеного, позивач просить визнати договір поруки від 23.08.2006 року припиненим. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з викладених у позові підстав, зважаючи,що внаслідок укладення договорів про внесення змін до кредитного договору в 2009 році, дія договору поруки автоматично припинилась з 2009 року, а внесені зміни до договору поруки в 2011 році не мають значення. Вважає, що строк давності для звернення із цим позовом не пропущено, оскільки він пов»язаний не з часу внесення змін до договору поруки, а з часу пред»явлення вимог до поручителя в 2014 році. Представник відповідача ПАТ «ВТБ Банк» в судовому засіданні заперечував проти позову, пояснивши, що договорами про внесення змін до кредитного договору № 3 та № 4 не було збільшено обсяг відповідальності поручителя. Також, зазначив, що позивач знала, що були внесені відповідні зміни до кредитного договору та надала свою згоду, уклавши з відповідачем договір № 3 від 27.01.2012 року про внесення змін до договору поруки. Таким чином, укладання договору № 3 від 27.01.2012 року свідчить про те, що саме з цього моменту починає перебіг строку позовної давності, який сплив 28.01.2015 року. З цих підстав представник відповідача просив до даних правовідносин застосувати строк позовної давності і в задоволенні позову відмовити. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, а тому суд вважає за можливе розглядати справу без його участі. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 23.08.2006 року між АКБ «Мрія», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 74/08, згідно якого позичальник отримав в кредит кошти в розмірі 170000 доларів США, з відсотковою ставкою 14 % річних, строком до 22.08.2011 року (а.с.6-7). 23.08.2006 року між АКБ «Мрія» та [PERSON] було укладено договір поруки. Відповідно до даного договору [PERSON] виступила поручителем для забезпечення виконання позичальником [PERSON] зобов'язань в повному обсязі за кредитним договором № 74/06 від 23.08.2006 року (а.с.40-41). Пунктом 3 договору поруки визначено, що поручитель відповідає перед банком в тому ж обсязі, що і позичальник, включаючи сплату кредиту, процентів, неустойки, інших платежів, передбачених кредитним договором, відшкодування збитків. 08.07.2009 року між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] було укладено договір про внесення змін № 3 до кредитного договору № від 23.08.2006 року № 74/06. Даним договором замінено розділ № 7 «Порядок нарахування процентів за користування кредитом» та розділ № 8 «Порядок сплати процентів за користування кредитом та погашення кредиту» на розділ 8 в новій редакції. Так, доповненим п. 8.6 кредитного договору встановлено, що при розрахунку процентів за кількість днів у році приймається 360 днів, якщо кредит надавався в іноземній валюті (а.с.17-21). При цьому в п.7.5 кредитного договору, за який поручалась позивач визначено, що проценти нараховуються, виходячи з кількості 365 (366) днів у році. Отже, плата за користування кредитом була збільшена без згоди поручителя. Крім того, 29.09.2009 року між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON]. було укладено договір про внесення змін № 4 до кредитного договору від 23.08.2006 року (а.с.22-24). Даним договором було доповнено розділ 8 «Порядок сплати процентів за користування кредитом та погашення кредиту» кредитного договору п.8.22, яким встановлено, що з 29.09.2009 року по 28.02.2010 року позичальнику надається відтермінування по погашенню залишку суми кредиту. Позичальнику оформлюється та надається відповідний графік. Новий графік починає діяти, а старий втрачає силу з дня внесення змін. Пункт 8.23, який також є доповненням до кредитного договору, встановлює, що у разі наявності у позичальника простроченої заборгованості по кредиту станом на 29.09.2009 року, відповідна сума простроченої заборгованості додається до суми кредиту позичальника. Крім того, в п. 9.2 кредитного договору змінено позовну давність за вимогами по сплаті штрафних санкцій з одного року на три роки. Аналогічним чином встановлено позовну давність у 3 роки до вимог про стягнення пені і штрафу за Розділом 10, яким доповнено кредитний договір за умовами договору про внесення змін №5 від 28.05.2010 року (а.с.25) Дана обставина також свідчить про збільшення обсягу відповідальності поручителя. 27.01.2011 року між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] було укладено договір про внесення змін № 6 до кредитного договору від 23.08.2006 року № 74/06. Вказаним договором було змінено п. 6.3 кредитного договору, а саме щодо можливості односторонньої зміни розміру процентної ставки. Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Частиною 1 ст. 559 ЦК України визначено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі змін зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності. У відповідності до п. 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання. Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим. Так, у договорі поруки поручитель погодився відповідати за зобов'язання, які можуть виникнути у позичальника в майбутньому, проте, в оскаржуваному договорі відсутня умова, що збільшення обсягу відповідальності можливе без узгодження з ним, тобто без його повідомлення про такі зміни. Крім того, слід зазначити, що лише 27.01.2012 року між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] було укладено договір про внесення змін № 3 до договору поруки від 23.08.2006 року. Так, п.6.5 договору про внесення змін № 3 до договору поруки визначено, що поручитель підтверджує, що він ознайомлений з умовами, зокрема, договорів про внесення змін до кредитного договору № 3 від 08.07.2009 року, № 4 від 29.09.2009 року та № 6 від 27.01.2011 року, тобто про погодження нести відповідальність за збільшені кредитні зобов'язання третьої особи [PERSON] Як вже зазначалося вище, ч. 1 ст. 559 ЦК України вказує на те, що порука припиняється з моменту підвищення обсягу відповідальності поручителя без його згоди. Відтак, договір від 27.01.2012 року був укладений після підвищення обсягу відповідальності поручителя. Таким чином, судом встановлено, що з боку відповідача мало місце збільшення обсягу відповідальності поручителя без його згоди, а тому позовні вимоги про визнання договору поруки припиненим з наведених підстав є обґрунтованими. Разом з тим, суд вважає за необхідне застосувати до даних правовідносин строк позовної давності, про що було заявлено в судовому засіданні представником відповідача та викладено про це в письмових запереченнях. Згідно ст.. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки. Частиною 1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.4 та 5 ст.267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення строку позовної давності, порушено право підлягає захисту. Судом встановлено, що також підтверджується матеріалами даної цивільної справи, позивачу стало відомо про її порушене право 27.01.2012 року, коли між нею та відповідачем було укладено договір про внесення змін № 3 до договору поруки від 23.08.2006 року. Виходячи з положень ст. 257 та ч. 1 ст. 261 ЦК України, позивач мала звернутись до суду з даним позовом до 27.01.2015 року, проте, як вбачається із позовної заяви, позивач звернулась до суду лише 06.03.2015 року. За таких обставин, суд вважає, що позивач пропустила передбачений законом строк для звернення до суду за захистом порушеного права, а підстав вважати, що він пропущений з поважних причин немає, а тому позовні вимоги з огляду на наведені обставини задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed