Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про переведення прав покупця та визнання права власності на квартиру. В обґрунтування позову зазначено, що з 23.12.2000 року позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем. Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 01.08.2012 року шлюб між подружжям було розірвано. Під час перебування у зареєстрованому шлюбі позивачем, за кошти що належали їй особисто, було придбано житлове приміщення, а саме - двокімнатна квартира, загальною площею 40.97 кв.м., в тому числі жилою площею 25.28 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Кошти на купівлю спірного майна, позивач [PERSON] отримала від продажу квартири [ADDRESS] , яка належала їй на праві приватної власності на підставі договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 22.08.2002 року за реєстровим номером № 1876. При цьому продаж вказаної квартири здійснювалась за більш великі кошти ніж купівля спірного майна, різниця між вартістю квартир пішла на потреби родини. Проте нова придбана квартира за взаємною згодою з відповідачем [PERSON] була оформлена на його ім`я. Вказуючи обставини за яких придбане майно було оформлено на чоловіка позивач зазначила, що на той час вона ніде не працювала, а відповідач навпаки тоді був офіційно працевлаштованим та мав стабільний дохід. Крім того [PERSON] вважала, що зробивши відповідача власником квартири, він буде більш відповідально ставитись до сплати за комунальні послуги, оскільки проживаючи спільно у квартирі яка належала позивачу, [PERSON] відмовлявся надавати кошти для сплати за комунальні послуги, посилаючись на те, що то є обов`язком власника житла. Після розірвання шлюбу у 2012 році відповідач залишив спірну квартиру і більше там не з`являвся, за комунальні платежі не сплачував, таким чином визнаючи право власності на квартиру за позивачем. Восени 2018 року [PERSON] звернулась до колишнього чоловіка [PERSON] з проханням переоформити спірну квартиру на неї, проте до цього часу це питання не вирішено, відповідач уникає зустрічей із позивачем, що спонукало [PERSON] на звернення до суду за захистом своїх прав. В судовому засіданні представник позивача адвокат Калінкіна Г.В. позов підтримала, надала пояснення, аналогічні тим, що викладені в позові, просила позов задовольнити. Адвокат також зазначила, що позовні вимоги позивача [PERSON] , підтверджуються тим, що її довірителька особисто адвокату підтвердила факт того, що на купівлю спірної квартири саме вона передавала відповідачу власні кошти, які вона отримала після продажу квартири, що належала їй на підставі договору дарування. Відповідач до суду не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заперечень на позов та клопотань суду не надав. На підставі наявних у справі доказів, зі згоди представника позивача, суд ухвалив рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Суд, вислухавши представника позивача, вивчивши і дослідивши письмові матеріали справи, аналізуючи і оцінюючи надані докази, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню у повному обсязі з нижченаведених підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.12.2000 року (а.с.6). Шлюб між подружжям було розірвано на підставі рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 01.08.2012 року (а.с. 18). Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 01.12.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Пилипенко О.В., реєстровий № 1850, квартира розташована за адресою: [ADDRESS] , житловою площею - 17.3 кв.м., загальною площею - 35,68 кв.м. продана [PERSON] за 163795,00 гривень (а.с.7-8). У п. 4.2 вказаного договору зазначено, що продавець стверджує факт того, що відчужувана квартира є її особистою приватною власністю, оскільки отримана як подарунок. Осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на відчужувану квартиру (її частку), в тому числі і відповідно до статей 64, 74 та 97 Сімейного кодексу України немає. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 01.12.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Пилипенко О.В., реєстровий № 1855, квартира розташована за адресою: [ADDRESS] , житловою площею - 25,28 кв.м., загальною площею - 40,97 кв.м. придбана [PERSON] за 105901,00 гривень (а.с.9). У вказаному договорі зазначено, що він укладений за письмової згоди дружини покупця [PERSON] - [PERSON] на придбання вищевказаної квартири за ціну та на умовах визначених цим договором, що підтверджується її заявою. Згідно відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно вказаних у інформаційній довідці № 184021527 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартира розташована за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] , номер запису 38707 в книзі 280, частка 1/1 (а.с.15), що також підтверджується копією технічного паспорту на вказану квартиру (а.с.21-22). Отже, право власності на всю квартиру зареєстроване за відповідачем [PERSON] . Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. У своїй позовній заяві [PERSON] вказує, що вона особисто займалась усіма справами по відчуженню та купівлі нерухомого майна, зокрема укладала із агентством нерухомості договір на пошук варіантів житлового приміщення, а також вносила завдаток на придбання своєї нової квартири. На підтвердження вказаних дій до матеріалів справи позивачем надано копії попереднього договору від 08.11.2011 року та додаткової угоди від 01.12.2011 року (а.с. 19, 20). Проте суд не може прийняти вказані документи як докази на обґрунтування позовних вимог, оскільки надані документи не стосуються спірної квартири та не підтверджують, що спірна квартира придбавалась за особисті кошти позивача. Глава 7 Сімейного кодексу України регламентує право особистої приватної власності дружини та чоловіка. Зокрема, положеннями статті 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, окрім іншого, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належать їй, йому особисто. Глава 8 СК України регламентує право спільної сумісної власності подружжя та відповідно до ст. 60 цього Кодексу майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку(доходу). Отже, зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у шлюбі існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Таким чином, для визнання майна особистою приватною власністю визначальним є факт придбання майна під час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частина 1 ст. 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Позивач [PERSON] , заявляючи позовні вимоги в частині визнання за нею права власності на квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS] посилається на те, що це майно було придбано хоча й під час шлюбу, але за її особисті кошти, а тому, на її думку, законом передбачається виникнення на це майно право особистої приватної власності. Але, для визнання права особистої приватної власності на майно, суд повинен на підставі доказів встановити факт набуття спірного майна за кошти, які належали, їй особисто. Проте, позивачем не було надано суду жодного доказу на підтвердження факту передачі нею її особистих грошей на купівлю квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Аналізуючи надані докази, у їх сукупності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено в повному обсязі, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed