Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів ПАТ «Укрсоцбанк», Державного реєстратора КП «Світоч» Урупи А.Ф., в якому просила: визнати дії державного реєстратора щодо державної реєстрації права власності на кв. [ADDRESS] за ПАТ «Укрсоцбанк» незаконними; скасувати рішення державного реєстратора КП «Світоч» Урупи А.Ф., індексний номер 45222695 від 25.01.2019, згідно з яким 22.01.2019 внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 30012727 про державну реєстрацію права власності на кв. [ADDRESS] за ПАТ «Укрсоцбанк» на підставі договору іпотеки від 06.03.2007. Вимоги позову обґрунтовує тим, що 06.03.2007 між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено Кредитний договір, у відповідності до якого, кредитор надає позичальнику кредит у сумі 143 500 дол. США, зі сплатою 12,25 % річних, строком до 05.03.2022. В подальшому до вказаного договору укладено Додаткову угоду №1 від 27.08.2009, якою збільшено відсоткову ставку за кредитом до 14, 5%, встановлено новий порядок здійснення погашення. В забезпечення виконання зобов`язань за цим Договором, між АКБ «Укрсоцбанк» та позивачем укладено 06.03.2007 Іпотечний договір, предметом якого є нерухоме майно, а саме кв. [ADDRESS] . Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08.05.2015 з [PERSON] та [PERSON] солідарно стягнуто заборгованість в розмірі 251 617, 99 дол. США. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 04.11.2015 рішення Деснянського районного суду м. Києва скасовано та ухвалено нове, яким заборгованість в розмірі 198 739, 05 дол. США стягнуто лише з [PERSON] . Вказаним рішенням встановлено, що є підстави вважати поруку припиненою. В січні 2019 року позивачу стало відомо, що власником кв. [ADDRESS] є не вона, а ПАТ «Укрсоцбанк» на підставі рішення державного реєстратора КП «Світоч» Урупи А.Ф., індексний номер 45222695 від 25.01.2019. Вважає, що перехід права власності на власником кв. [ADDRESS] незаконним, оскільки реєстрація права власності на спірну квартиру була здійснена без достатніх правових підстав, з порушенням Закону України «Про іпотеку», оскільки між сторонами не було укладено договору про задоволення вимог іпотеко держателя; відповідач не мав права реєструвати право власності на предмет іпотеки за ПАТ «Укрсоцбанк», оскільки не було дотримано порядку здійснення звернення стягнення на майно та реєстрації права власності, а саме позивач не отримувала жодної вимоги про усунення порушень; відповідачем здійснено реєстраційні дії щодо спірного майна всупереч вимогам ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», а саме відсутній документ, що посвідчує проведення оцінки предмета іпотеки; право власності на квартиру було набуто ПАТ «Укрсоцбанк» в порядку звернення стягнення на нерухоме майно в період дії мораторію на примусове відчуження житла. . 12.06.2019 ухвалою Деснянського районного суду м. Києва відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 20.09.2019 від представника АТ «Укрсоцбанк» до суду надійшли пояснення щодо позовних вимог, у відповідності до яких вимоги позову не визнає. Зазначені пояснення обґрунтовані тим, що у зв`язку з неналежним виконання [PERSON] зобов`язань за Кредитним договором, ігноруванням письмових вимог Банка про усунення порушень Кредитного договору, АТ «Укрсоцбанк» скористався правом, визначеним ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та в рахунок погашення заборгованості за цим Кредитним договором, в позасудовому порядку, звернув стягнення на кв. [ADDRESS] шляхом набуття на неї права власності. Відповідно до п. 4.1, 4.5, 4.5.3 ст. 4 Іпотечного договору у разі невиконання або неналежного виконання Позичальником умов Кредитного договору, Банк як іпотекодавець вправі задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на Предмет іпотеки шляхом, зокрема, передачі Іпотекодавцем у власність іпотекодержателя предмет іпотеки в рахунок виконання іпотекодавцем основного зобов`язання у порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». З підписанням цього Іпотечного договору та наявності в ньому застереження, яке по правовому змісту прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, позивач надала Банку, як Іпотекодержателю згоду на прийняття останнім рішення про перехід права власності на Предмет іпотеки до Банку лише у разі невиконання або неналежного виконання умов Кредитного договору. З огляду на викладене, на момент вчинення Іпотечного договору діюче законодавство передбачало передачу права власності на підставі іпотечного застереження в Іпотечному договорі. Таким чином, сторонами при укладенні Іпотечного договору була досягнута згода щодо можливого застосування позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», про що згода власником/іпотекодавцем була надана при підписанні договору іпотеки та є способом його волевиявлення в розумінні ст.ст. 205, 207, 628 ЦК України щодо визначення можливого позасудового звернення стягнення на кв. [ADDRESS] відповідно до застереження в Іпотечному договорі. Зокрема, на виконання положень ст. 35 Закону України «Про іпотеку» АТ «Укрсоцбанк», як іпотекодержатель 09.11.2018 направляв позивачу та [PERSON] письмові повідомлення, де поряд з вимогою про усунення порушень Кредитного договору зазначав, що у разі невиконання вказаної вимоги Банк застосує своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Таким чином, вищевикладене спростовує твердження позивача, що Банком не дотримано порядку звернення стягнення на предмет іпотеку. У зв`язку з не усуненням позивачем та [PERSON] письмових повідомлень (вимог) в установлений термін, АТ «Укрсоцбанк» 22.01.2019 звернувся до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію права власності на кв. [ADDRESS] та пакетом документів, визначено п. 61 Порядку державної реєстрації права власності. Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності право власності на кв. [ADDRESS] зареєстровано за АТ «Укрсоцбанк». Отже, державний реєстратор, при відсутності обмежень та обтяжень щодо кв. [ADDRESS] , правомірно прийняв рішення про реєстрацію за AT «Укрсоцбанк» права власності на вказану квартиру. Доводи позивача щодо не проведення оцінки іпотечного майна спростовуються п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, який визначає перелік документів, що подається заявником до державного реєстратора. Оскільки оцінка майна, як документ не зазначено в переліку цих документів, тому цей документ не впливає на рішення державного реєстратора щодо реєстрації за АТ «Укрсоцбанк» права власності на кв. [ADDRESS] . Щодо доводів позивача про дію мораторію на примусове відчуження майна, зазначив, що у даному випадку положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» застосуванню не підлягають, оскільки звернення стягнення на квартиру позивача, як предмет іпотеки шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем здійснено не у примусовому порядку, а у позасудовому порядку згідно умов Іпотечного договору та ст. 37 Закону України «Про іпотеку». 03.02.2020 судом замінено відповідача АТ «Укрсоцбанк» на правонаступника «АТ «Альфа-Банк». 03.02.2020 ухвалою суду закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. 05.11.2020 до суду від представника АТ «Альфа-Банк» надійшли пояснення, в яких останній посилається на обставини викладені в поясненнях, які надійшли до суду 20.09.2019 від представника АТ «Укрсоцбанк». При цьому додатково вказував на те, що до звернення стягнення на предмет іпотеки Банк здійснив заходи з визначення ринкової вартості спірної квартири, що підтверджується висновком суб`єкта оціночної діяльності. Зазначив, що позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного права. В судовому засіданні представника позивача вимоги позову підтримала в повному обсязі, посилаючись на викладене в ньому. Відповідач державний реєстратор КП «Світоч» Урупа А.Ф. в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про розгляд справи повідомлявся належним чином. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про розгляд справи повідомлявся належним чином. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Встановлено, що 06.03.2007 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено Кредитний договір №10-29/3080, за умовами якого банк надає позичальнику кредит в розмірі 143 500 дол. США зі сплатою 12, 25 % річних, строком до 05.03.2022, на поточні потреби. 06.03.2007 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та позивачем укладено Іпотечний договір №02-10/722 в забезпечення вимог Іпотекодержателя, що випливають з Кредитного договору №10-29/3080 від 06.03.2007. Відповідно до п. 1.1 Іпотечного договору предметом іпотеки є кв. [ADDRESS] , яка належить Іпотекодавцю на підставі Договору купівлі-продажу від 25.03.2005. Згідно з п. 4.1, 4.5.3 Іпотечного договору Іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на Предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання шляхом передачі передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». П Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08.05.2015 з [PERSON] , [PERSON] солідарно на користь ПАТ «Укрсоцбанк» стягнуто заборгованість за Кредитним договором №10-29/3080 від 06.03.2007 в розмірі 251 617, 99 дол. США. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 05.11.2015 вказане рішення Деснянського районного суду м. Києва скасовано, позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за Кредитним договором №10-29/3080 від 06.03.2007 в розмірі 198 739, 05 дол. США, що згідно курсу НБУ складає 4 117 873, 12 грн. та судовий збір в розмірі 3 654 грн. В решті позовних вимог відмовлено. З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 22.01.2019 зареєстровано право власності на кв. [ADDRESS] за АТ «Укрсоцбанк» на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 45222695 від 25.01.2019 16:21:22, державного реєстратора Урупа А.Ф., КП «Світоч». У відповідності до копії реєстраційної справи №1750938280000, державна реєстрація права власності на кв. [ADDRESS] за АТ «Укрсоцбанк» проводилась на підставі заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. До матеріалів вказаної реєстраційної справи додано, зокрема, копію повідомлень АТ «Укрсоцбанк» від 01.11.2018 адресованих [PERSON] та [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням. 10.09.2019 Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та єдиним акціонером АТ «Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк» Згідно з Рішенням №5/2019 єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 затверджено Передавальний акт та визначено, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», які зазначені у Передавальному акті, виникає у АТ «Альфа-Банк» з дати визначеної у передавальному акті, а саме з 15.10.2019. На підставі вказаного, АТ «Альфа-Банк» є правонаступником АТ «Укрсоцбанк» у правовідносинах, які виникли між сторонами по справі. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов`язків. Ст. 629 ЦК України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. За правилами ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки. Аналіз приписів ст. 33 Закону України «Про іпотеку» дозволяє дійти висновку, що законодавцем передбачено право іпотекодержателя захистити свої майнові права у зв`язку з невиконанням (неналежним виконанням) боржником основного зобов`язання шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки одним із таких способів: в позасудовому порядку (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, на підставі виконавчого напису нотаріуса) або в судовому порядку за рішенням суду. Ч. 1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, що діяла на час укладення договору іпотеки, далі - Закон № 898-ІV) передбачала право сторін іпотечного договору на позасудове вирішення питання про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки, що містить відповідне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, або окремого договору про задоволення його вимог. Ст. 37 зазначеного Закону (у цій же редакції) визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, (до якого згідно з ч. 2 ст. 36 прирівнюється відповідне застереження в договорі іпотеки), є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. З аналізу змісту наведених норм у їх поєднанні вбачається, що за Законом застереження в іпотечному договорі прирівнюється за своїми правовими наслідками до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який є правовстановлюючим документом. Відповідно до ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» в редакції Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» № 800-VI (далі -Закон № 800-VI), який набрав чинності 14.01.2009, договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмети іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Нова редакція ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку», викладена у підпункті 17 п. 4 розділу ІІІ «Перехідні положення» Закону № 800-VI, не змінює встановлений раніше цими статтями порядок позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки та підстави переходу права власності на нього до іпотекодержателя, а лише уточнює їх. Аналіз наведених норм, як і Закон № 800-VI в цілому, не дає підстав вважати, що законодавець із прийняттям названого закону обмежив коло іпотечних договорів із застереженням про задоволення вимог кредитора, на підставі яких за іпотекодержателем може бути зареєстровано право власності на предмет іпотеки, лише тими договорами, які укладені після набрання чинності цим Законом. Таких же висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 21 лютого 2018 року у справі № 915/297/17 та від 31 липня 2018 року у справі № 826/9658/15 (адміністративне провадження № К/9901/3238/18). Отже, законодавцем визначено як спосіб позасудового врегулювання зобов`язань іпотекодавця перед іпотекодержателем передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 цього Закону, на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент набуття, на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. З умов договору іпотеки вбачається, що позивач надала свою згоду на позасудовий спосіб врегулювання питання щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у разі неналежного виконання умов кредитного договору. В Іпотечному договорі також міститься відповідне застереження за ст. 36 Закону України «Про іпотеку», що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в разі порушення кредитних зобов`язань. Таким чином, сторони іпотечного договору передбачили право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що відповідачами порушено вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» з огляду на наступне. 07.06.2014 набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», п. 1 якого передбачено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку. Відповідно до правового висновку викладеного у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09.12.2019у (справа №464/8589/15), положення Закону України від 03.06. 2014 «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюються на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі). Відповідно до положень ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Разом з тим, суд враховує наступне. Ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Однак, жодних доказів про згоду позивача на незаконне відчуження спірної квартири матеріали справи не містять. Сама по собі умова договору іпотеки про можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, не свідчить про волевиявлення іпотекодавця на вибуття майна з його володіння. Ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що однією з підстав припинення іпотеки є припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору, а згідно з ч. 1 ст. 33 цього Закону підставою звернення стягнення на предмет іпотеки є невиконання або неналежне виконання боржником основного зобов`язання. Відповідно до правової позиції, викладеної у висновку Великої Палати Верхового Суду у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 127/8068/16-ц (провадження № 61-5164св18), сама по собі умова договору іпотеки про можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки не свідчить про волевиявлення іпотекодавця на вибуття майна з його володіння. Ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що однією з підстав припинення іпотеки є припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору, а згідно з ч.1 ст. 33 цього Закону підставою звернення стягнення на предмет іпотеки є невиконання або неналежне виконання боржником основного зобов`язання. Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки (ст. 36 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до ч. 2, 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. Аналіз наведених положень ст. 17, 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» дає підстави зробити висновок про те, що згода іпотекодавця на передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить від ряду умов, а саме: чинності іпотеки, невиконання або неналежного виконання основного зобов`язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності чинного рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на це майно. За таких обставин вказана згода не може вважатися волевиявленням власника на вибуття майна з його володіння в розумінні ст.388 ЦК України. Ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон № 1952-IV) передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 3 ст. 10 цього Закону визначено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом. За змістом ст. 18 Закону № 1952-IV перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Згідно з п. 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127, для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину. Відповідно до п. 61 цього Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у ст. 9, 15 Закону № 1952-IV в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, та ст. 37 Закону № 898-IV порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства. Відповідно Витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, підставою державної реєстрації нерухомого майна (кв. [ADDRESS] ), є рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, видане 28.11.2018, повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки від 01.11.2018, іпотечний договір та договір про внесення змін до нього. З матеріалів реєстраційної справи вбачається, що 01.11.2018 на адресу позивача АТ «Укрсоцбанк» направив повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням, за змістом якого банк, визначивши суму боргу за договором кредиту в сумі 8 090 770,43 грн., вимагав у тридцяти денний строк сплатити заборгованість. Вказане повідомлення містило застереження, що у разі невиконання цієї вимоги протягом тридцяти денного строку банк має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Зокрема, матеріали справи не містять відомості про отримання іпотекодавцем [PERSON] письмової вимоги від іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності, інформацію про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог, оскільки ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна. При цьому, Іпотекодержатель для оформлення права власності на предмет іпотеки за собою в обов`язковому порядку повинен був надати державному реєстратору, докази вручення вимог позивачу. Підтвердженням отримання вимог має бути повідомлення про вручення поштового відправлення, вручене та оформлене відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270 та Порядку пересилання поштових відправлень, затвердженого наказом Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» від 12.05.2006 № 211. Отже судом установлено, що іпотекодержатель ухилився від виконання свого обов`язку, передбаченого як Законом № 898-IV, так і Порядком № 1127 щодо надіслання іпотекодавцю повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, зокрема вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності із зазначенням інформації про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог, що унеможливило встановлення державним реєстратором завершення тридцяти денного строку, сплив якого пов`язується з проведенням ним подальших дій зі звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі й шляхом набуття права власності, а тому державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за АТ «Уксоцбанк» проведена всупереч норм чинного законодавства. АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», порушені вимоги договору та норми чинного законодавства щодо процедури звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку шляхом набуття права власності. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц (провадження № 14-22цс19). Зокрема, як вже зазначалось, наявне рішення Апеляційного суду м. Києва від 05.11.2015 вказане рішення Деснянського районного суду м. Києва скасовано, позов ПАТ «Укрсоцбанк» стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за Кредитним договором №10-29/3080 від 06.03.2007 в розмірі 198 739, 05 дол. США, що згідно курсу НБУ складає 4 117 873, 12 грн. та судовий збір в розмірі 3 654 грн. В решті позовних вимог відмовлено. Вказаним рішенням суду відмовлено в задоволенні позову в частині вимог до [PERSON] , у зв`язку з тим, що є підстави вважати поруку останньої щодо зобов`язань за кредитним договором припиненою. Таким чином, мало місце вирішення спору щодо кредитних зобов`язань [PERSON] ,-боржника перед відповідачем-кредитором саме в судовому порядку шляхом стягнення наявної заборгованості, дія кредитного договору була припинена і питання про звернення стягнення на предмет іпотеки не було предметом розгляду, що , в свою чергу, виключає можливість в порядку ст.36 вказаного Закону задовольнити вимоги іпотекодержателя шляхом передачі йому права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Зокрема, вказаним рішенням чітко визначений розмір заборгованості за кредитним договором, при цьому відповідачем не обґрунтовано в процесу судового розгляду підстав для наведення іншого розміру заборгованості в повідомленнях, які направлялись, зокрема, й позивачу. За таких обставин, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом та наведені вище обставини, підтверджені доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення вимог позову в частині вимог до АТ «Альфа-Банк». Необхідно зазначити, що спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. Вирішення таких спорів відбувається за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у такому спорі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої внесений відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Участь державного реєстратора в якості співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушені прав) не змінює цивільно-правового характеру спору. Такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04 квітня 2018 року в справі № 817/1048/16, від 04 вересня 2018 року в справі № 823/2042/16, від 16 січня 2019 року в справі № 755/9555/18 та від 26 лютого 2010 року в справі № 304/284/18. В процесу судового розгляду судом не встановлено обставини неправомірності дії саме державного реєстратора при прийнятті оскаржуваного рішення, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Outcome: partial