Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] та просила встановити факт проживання з відповідачем однією сімєю без шлюбу з 15.10.2011р. по 26.07.2016р., визнати квартиру №16 на проспекті [PERSON], 112 в м.Львові спільною сумісною власністю її та [PERSON] і поділити спільне майно, визнавши за нею право власності на ? частину квартири та вселити її разом з неповнолітніми дітьми [PERSON] і [PERSON] в квартиру №16 на [PERSON], будинок №112 в м.Львові. В обгрунтування позовних вимог покликалася на те, що з [PERSON] проживали однією сімєю без державної реєстрації шлюбу з жовтня 2011р. по липень 2016р. Зважаючи на її вагітність, вирішили з відповідачем узаконити стосунки церковним шлюбом, оскільки надавали цьому більшого значення, ніж державній реєстрації шлюбу. 15.10.2011р. вони з відповідачем [PERSON] обвінчались, вінчання святкували двічі, один раз 15.10.2011р. в м.Миколаєві в будинку її матері, а 13.11.2011р. в м.Самборі Львівської області за місцем проживання батьків відповідача. 22.04.2012р. в них народився син [PERSON], 03.02.2014р. народилась донька [PERSON]. Стверджує, що з жовтня 2011р. до квітня 2012р. разом з відповідачем проживали в орендованій квартирі в м.Львові на [PERSON], 125, з квітня по травень 2012р. в матері відповідача в с.Надиби Старосамбірського району Львівської області, де хрестили сина [PERSON]. З травня 2012р. по серпень 2013р. разом з відповідачем та сином проживали в будинку її матері в м.Миколаєві за адресою вул.Гагаріна,5. В звязку з непорозуміннями, які виникли між ними та її матірю, з вересня по листопад 2013року проживали разом на орендованій квартирі в [ADDRESS]. Між ними з відповідачем склалися стосунки характерні для подружжя, а саме спільне проживання, народження та виховання дітей, спільний побут, спільне ведення домашнього господарства, спільний бюджет. Так як не мали свого житла, вимушені були з дитиною міняти місце проживання, вона була вагітна другою дитиною, то вирішили з відповідачем купити квартиру. На той час були кошти, подаровані її матірю на весілля 1000 євро, на хрестини сина [PERSON] -500 євро, кошти, подаровані її сестрою на весілля 500 євро, а також її мати, яка живе і працює в [PERSON], де з 2003р. одружена з громадянином [PERSON], передала їм для придбання квартири 8\~000 євро. Відповідач в 2011-2016 роках працював на польсько-українському підприємстві, мав добрі заробітки, і вони, за спільною домовленістю, його доходи відкладали на придбання квартири, вона займалась доглядом та вихованням дітей, а матеріальне забезпечення сімї відбувалось за кошти, отримані нею в звязку з народженням дітей та допомоги її матері. В жовтні 2013р. вони з відповідачем за спільні кошти придбали квартиру №16 на [PERSON], 112 в м.Львові. Квартира була придбана за 280\~000 грн., що еквівалентно було 35\~000 дол.США. Договір купівлі-продажу квартири відповідач оформляв особисто, вона не надавала цьому значення, оскільки вважала, що вони одна сімя і все, що вони купляють, є їх спільне майно, безмежно довіряла чоловікові, особисто не мала змоги займатись оформленням документів, так як в неї була маленька дитина і вона була вагітна другою дитиною. В грудні 2013р. вони з відповідачем переселились в придбану квартиру, в лютому 2014р. в них народилась донька [PERSON], і відповідач з донькою зареєструвався в квартирі, вона з сином на той час була зареєстрована в будинку матері в м. Миколаєві і тому в спірній квартирі не могли бути зареєстрованими. За рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 12.12.2014р. їх з сином було визнано втратившими право на користування приміщення будинку №5 на вул.Гагаріна в м.Миколаєві Львівської області. Починаючи з 2015р. відповідач різко змінив своє відношення до неї, до сімї, з березня 2015р. припинив надавати кошти на сімю та дітей, а 26.07.2016р. вигнав її з дітьми з квартири та переселив у однокімнатну квартиру за адресою [ADDRESS], яка зареєстрована на батька відповідача. З приводу виселення її з квартири зверталась в органи опіки і піклування та міліцію. В міліції відповідач пояснив, що вона йому чужа людина, що вони не є подружжям. Позивачка вважає, що так як спірна квартира придбана нею та відповідачем під час їхнього спільно проживання однією сімєю, то така є спільною сумісною власністю, в якій їй належить ? частина. Так як відповідач не визнає її право власності на частку в квартирі, вимушена звертатись до суду з даним позовом. Крім того, іншого житла з дітьми в неї немає, донька зареєстрована в спірній квартирі, і діти, як члени сімї, а вона як власник, має право проживати в спірній квартирі. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, дали пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просили позов задоволити. Відповідач та його представник проти позову заперечили, заперечення на позов, які знаходяться в матеріалах справи, подані його попереднім представником без його відома, висловлена в них позиція щодо часткового визнання позову є помилковою, просить в задоволенні позову відмовити повністю. Представник третьої особи Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, як органу опіки і піклування, пояснив, що згідно закону діти, як члени сімї власника мають право проживати в квартирі, а тому позовну вимогу про вселення позивачки разом з неповнолітніми дітьми [PERSON] і [PERSON] в квартиру №16 на просп..[PERSON], будинок №112 в м.Львові просить задоволити, щодо інших позовних вимог покладається на розсуд суду. Заслухавши пояснення позивача та його представника, відповідача та його представника, пояснення сторін, допитаних як свідків, пояснення представника третьої особи, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, зясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено і визнається сторонами, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] у державному органі реєстрації актів цивільного стану зареєстрований не був. У сторін 22.04.2012р. народився син [PERSON], 03.02.2014р. народилась донька [PERSON], у свідоцтвах про народження дітей значиться батьком [PERSON], мати [PERSON] (а.с.13, 14). Будучи допитана в судовому засіданні відповідно до ст.62 ЦПК України, як свідок, позивачпояснила, що після вінчання відповідач не пропонував їй здійснити державну реєстрацію шлюбу, після народження сина продовжував орендувати квартиру на [PERSON], 125 у м.Львові до початку літа 2013р., в м.Миколаїв, де вона проживала з сином в будинку її матері, приїжджав спочатку на вихідні, а потім кожен день, в будинку матері їм було відведено дві кімнати, коли відповідач приїжджав, вони жили як сімя, гуляли з дитиною, їздили в гості до родини відповідача, [PERSON] купляв продукти та інші речі для дитини. Пояснила, що знала від відповідача, що спірна квартира куплена за більшу ціну, ніж та, яка вказана в договорі купівлі-продажу квартири, але відповідач відмовився сказати дійсну ціну, а тому не знає за яку фактично суму коштів була придбана спірна квартира. 8\~000 євро, які їм дала її мама, це були ті кошти, яких, зі слів відповідача, не вистарчало на купівлю квартири. Так само пояснила, що не оглядала спірну квартиру перед її придбанням, один раз відповідач привів її, щоб показати квартиру, але так як не було ключів від квартири, вони в квартиру не попали. Після купівлі спірної квартири робили в ній ремонт, її батько зі своїм знайомим допомагав в заміні електропроводки. Після переїзду в спірну квартиру жили як одна сімя, гуляли з дітьми, вона готувала їсти, прала, згодом відповідача почало нервувати те, що діти шумлять, він усамітнювався на кухні і забороняв їй, поки був вдома, туди заходити, в кімнату, в якій спав, поставив замок. Також пояснила, що після того, як відповідач вигнав їх з дітьми з спірної квартири, в неї залишились ключі від спірної квартири, а тому мала можливість запросити експерта для огляду спірної квартири перед складанням довідки про вартість майна, яку долучила до позовної заяви. Відповідач [PERSON], будучи допитаним, як свідок відповідно до ст.62 ЦПК України, пояснив, що з позивачкою [PERSON] дружив з часу навчання в інституті з 2007р., літом 2011р. вдвох відпочивали на морі, там посварились, після чого перестали зустрічатись. Через місяць позивач подзвонила і повідомила, що вагітна. Саме через вагітність позивачки і з огляду на прохання його батьків, він дав згоду повінчатись з позивачкою в церкві, хоча був переконаний, що без державної реєстрації шлюбу священик шлюбу не дасть. Однак, знайомий священик родини позивачки 15.10.2011р. провів обряд вінчання попри відсутність свідоцтва про одруження. Дійсно двічі організовували гостину, в день вінчання для гостей позивачки в м.Миколаєві в будинку матері позивачки, другий раз, за наполяганням його матері, в м.Самборі для гостей та родини з його сторони. Пояснив, що нічого не знає про кошти та в якій сумі були подаровані гостями в м.Миколаєві. Кошти, які подарували його гості і родина, вважав, що вони були його особисті і розпорядився на свій розсуд. Після вінчання він продовжував проживати в орендованій квартирі в м.Львові за адресою проспект Червоної Калини, 125/57, а позивачка в м.Миколаєві, і тільки вже на більшому терміні вагітності вона переїхала до нього в орендовану квартиру, де жила до квітня 2012р. Після вінчання ніколи не пропонував позивачці зареєструвати шлюб в державних органах. Після народження сина [PERSON] позивачка проживала в його бабці в с.Надиби, а з травня 2012р. переїхала проживати в будинок своєї матері в м.Миколаїв. Він продовжував жити в м.Львові на орендованій квартирі до кінця березня 2013р. і приїжджав в м.Миколаїв на вихідні щоб провідати і побути з сином. Коли приїжджав у м.Миколаїв, проживав в окремій кімнаті, як подружжя з позивачкою ніколи не жив, спільного господарства не вели, в них ніколи не було спільного бюджету, вони ніколи не планували, як сімя, свого майбутнього, тим більше, ніколи в них не було планів спільно купляти житло. З кінця березня 2013р. почав доїжджати в м.Миколаїв до серпня 2013р., поки не приїхала мати позивачки [PERSON] і не заборонила йому приїжджати в її дім. В будинку, крім позивачки з сином проживала сімя її сестри, чоловік сестри підтримував дім, робив все по господарству, і [PERSON] хотіла, щоб він теж вкладав кошти в будинок, чого він робити не хотів. На той час вже мав домовленості на купівлю спірної квартири. Придбати квартиру мріяв давно і накопичував для цього кошти. Крім зарплати на ТзОВ «Модель Пак» він мав ще й інші доходи, які вносив на рахунки, відкриті в АТ «Дельта Банк». Варіанти квартир розглядав сам і сам вирішив придбати спірну квартиру. Про купівлю спірної квартири з продавцем домовився ще влітку 2013р., вже на той час станом на 15.07.2013р. мав на рахунку необхідну суму, але через перебування попереднього власника спірної квартири за межами України, укладення договору перенеслось на жовтень місяць. Спірна квартира придбана за його особисті кошти і є його особистою власністю. Про кошти в сумі 8\~000 євро, які, як стверджує позивачка, її мати [PERSON]І дала на придбання квартири, йому нічого не відомо, ніякі кошти, крім його особистих, для купівлі спірної квартири використані не були. Серпень 2013р позивачка з сином жили в його бабці в с.Надиби Старосамбірського району. З вересня 2013р. почав винаймати квартиру на вул.Стрийській у м.Львові, куди згодом забрав позивачку з сином. В день укладення договору купівлі продажу він зняв з свого валютного рахунку в АТ «Дельта Банк» кошти в сумі 58\~000\~дол.США і суму, яка була обумовлена в договорі купівлі-продажу, вніс на рахунок продавців в ПАТ АКБ «Львів», решту передав їм готівкою. Після переїзду в спірну квартиру з позивачкою, як сімя, також не проживали, їх обєднували тільки діти, яких він утримував. Спірна квартира відремонтована і повністю облаштована за його особисті кошти. Вселившись в спірну квартиру, сам готував собі їжу, або харчувався в кафе, сам окремо прав свої речі, жив в окремій кімнаті, спільного бюджету з позивачкою не мали, спільних планів на майбутнє не було. Коштів позивачці не давав, сам купував все необхідне для дітей, позивачка отримувала допомогу по догляду за дітьми, якою одноособово розпоряджалася. В липні 2016 року, з дозволу свого батька [PERSON], переселив позивачку з дітьми в квартиру, яка на праві власності належить його батькові. Не заперечує, щоб діти проживали в спірній квартирі, але розуміє, що діти ще маленькі, щоб жити окремо від матері. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала суду, що вперше познайомилась з позивачкою [PERSON] та [PERSON] коли вони купили квартиру біля неї і робили ремонт. Сприймала їх як чоловіка і жінку, навіть не могла уявити, що вони не розписані, за чиї кошти і за яку суму коштів придбана квартира, не знає. Якось позивачка їй жалілась, що раніше їй допомагала мама, а тепер вона без нічого. Свідок пояснила, що вона лікар і часто ходила робити уколи синові сторін, [PERSON] пригощала її чаєм, коли вона приходила, [PERSON] сидів на кухні, до них не виходив. Влітку минулого року, коли прийшла додому з роботи, побачила меблі на першому поверсі будинку, [PERSON] сказала, що [PERSON] не впускає до хати, з того часу в квартирі [PERSON] проживає сам. Свідок [PERSON] показала суду, що сторони є її сусідами, познайомилась з ними на початку 2014р., коли зі своєю сімєю переїхала в будинок №112 на [PERSON]. Конкретно хто купив спірну квартиру, не цікавилась, коли приходила до них в гості в робочий час під час обіду, [PERSON] приходив на обід, сам собі брав обід і обідав, хто готував обід, не знає. Прізвищ сторін не знала, бачила як позивачка купляла продукти, про відносини між сторонами не питала. Допитана в судовому засідання свідок [PERSON] показала, що позивачка її сусідка в м.Миколаєві, відповідача знає, як чоловіка [PERSON] з жовтня 2011р., з дня їхнього весілля. Після вінчання сторони жили в м.Миколаєві до народження дитини, уточнила, що [PERSON] народився у м.Львові, а потім його забрали в м.Самбір, у відповідача була біла машина [PERSON], яка стояла на вулиці, машину під домом матері позивачки свідок бачила на вихідні завжди, в робочі дні після шостої години. Свідок уточнила, що машина постійно стояла біля будинку в кінці січня 2013р., уточнила, що зразу після вінчання в них не було машини, а появилась через рік після одруження. Коли не було машини, теж приїжджали, бачила, як позивачка прала речі, зимою відповідач приїхав і привіз речі особисті. Свідок заходила до них до хати, в них була окрема кімната. Відповідач приходив до неї позичати інвентар, займався господарством, гуляв з дітьми. В м.Миколаєві сторони жили до серпня 2013р., свідок уточнила, в травні 2013р. сторони жили на вул.Стрийській, зі слів сестри позивачки [PERSON], відповідач купив квартиру. Літом 2013р. зі слів матері позивачки [PERSON] знає, що після серпня 2013р. сторони купили квартиру, на яку вона їм дала трохи грошей, приблизно 8\~000 євро, і роблять в квартирі ремонт, уточнила, що квартира була куплена до серпня, про те, що [PERSON] давала гроші на купівлю квартири, говорила їй літом 2013р., кому давала, не казала. Свідок [PERSON] показала суду, що є рідною сестрою позивачки, з часу вінчання 15.10.2011р. сторони проживають однією сімєю. Коли вінчались, сестра була вагітна, після вінчання до народження дитини, позивачка і відповідач проживали у м.Львові на орендованій квартирі, народжувала сестра в м.Самборі і до травня 2012р. проживала в с.Надиби, в будинку матері відповідача, а з травня 2012р. переїхала з сином в будинок їхньої матері в м.Миколаїв, вул.Гагаріна, 5, в якому свідок проживає з своєю сімєю. Відповідач працював і жив у м.Львові на орендованій квартирі, приїжджав кожен день, допомагав її чоловіку по господарству. Від сестри знала, що відповідач хоче купити квартиру, мали кошти, які їм подарували на весіллі, в серпні 2013р. їхня мама [PERSON] дала на купівлю квартири 8\~000 євро, і вони переїхали жити у м.Львів, де винаймали квартиру на вул.Стрийській. Між мамою і позивачкою конфлікту не було, просто маму обурило, що вона висилає кошти на комунальні послуги, дала кошти на купівлю квартири, а відповідач відмовляється прописати позивачку в цій квартирі, через те мама виписала позивачку з будинку через суд. Свідок [PERSON] показав суду, що позивачка його донька, з матірю позивачки [PERSON] розлучені, в нього є інша сімя, з донькою не живе.З відповідачем [PERSON] познайомився на весіллі, що не розписані, не знав, рахував їх сімєю. Хотіли жити самостійно, поїхали до Львова, сина родила в м.Самборі, де проживають батьки відповідача, після народження сина, донька переїхала в м.Миколаїв. Пояснив, що приходив до них в гості на вихідні, бачив [PERSON], чи приїзджав кожен день, не знає, сприймав відповідача, як зятя, донька з сином і відповідачем машиною відповідача приїжджали до нього в гості, після м.Миколаєва проживали на квартирі в м.Львові по вул.Стрийській, про купівлю спірної квартири знає, коли був на орендованій квартирі на вул.Стрийській в 2013р. то йому казали, що помагають мами, які на заробітках в [PERSON], одна мама дасть кошти, друга мама дасть кошти і куплять квартиру. Чи колишня дружина [PERSON] давала кошти на придбання спірної квартири не знає, за які кошти і за яку суму коштів придбана спірна квартира, не цікавився, з своїм знайомим [PERSON] робив в спірній квартирі електропроводку, з [PERSON] розраховувався [PERSON], він коштів не брав, помагав доньці, зі слів позивачки знає, що стосунки між нею та відповідачем погіршились в липні 2016р., відповідач вигнав її з квартири. Допитана в судовому засідання свідок [PERSON] показала суду, що [PERSON] знає, ще коли він приїжджав до [PERSON] в м.Миколаїв до вінчання, позивачка сказала, що то її хлопець, бачила, як ішли до шлюбу, сприймала їх як сімю, не знала, що не зареєстровані,відповідач приїжджав і відїжджав, залишався на ніч, гуляв з дитиною, чи вели спільне господарство не знає, не бачила, щоб відповідач робив якусь роботу по господарству, бачила, що бавиться з дитиною. Мати позивачки [PERSON] говорила їй, що поїхала на заробітки, щоб помогти дітям. Свідок [PERSON] показав, що є батьком відповідача, коли син сказав, що дівчина, з якою він зустрічався, вагітна, як батько наполягав, щоб син одружувався, [PERSON] не хотів і заради дитини за наполяганням його і колишньої дружини-матері відповідача, відповідач погодився на церковний шлюб. Після вінчання відповідач продовжував працювати у м.Львові та жити на орендованій квартирі на [PERSON], позивачка після народження сина [PERSON] до травня 2012р. жила в с.Надиби, а з травня 2012р. разом з дитиною переїхала в м.Миколаїв в будинок своєї матері. Зі слів відповідача знав, що той хоче купити квартиру, казав, що має кошти. В гості до внука в м.Миколаїв свідок приїжджав разів три, тільки тоді, коли там був відповідач. В спірній квартирі теж був, позивачка його пригощала, для відповідача тарілки не ставила, зі слів відповідача, як сімя сторони не жили, коли свідок придбав квартиру на вул. Кос-Анатольського, 16/72 в м.Львові, відповідач попросив в нього дозволу пересилити позивачку з дітьми в цю квартиру, проти чого він не заперечив. Відповідно до вимог ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно набуте ними за час спільного проживання належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. [PERSON] ч.2 ст.74 СК на майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 Сімейного Кодексу. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Аналіз ст.ст.60 та 74 СК України дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і що для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сімї. Тоді як ст. 60 СК України презюмує, що майно, набуте під час шлюбу, належить чоловікові і жінці на праві спільної сумісної власності. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України за результатом розгляду справи № 6-148цс12. Як вбачається з трудової книжки відповідача [PERSON] (а.с.162-164) з 19.07.2010р. по 31.05.2016р. він працював в ТзОВ «Модель Пак», юридична адреса товариства м.Львів, вул.Городоцька, будинок 367, офіс 215, що підтверджується Свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи (а.с.166). Відповідно до довідки №2 від 20.02.2017р. ТзОВ «Львівпак», яке є правонаступником ТзОВ «Модель Пак», дохід [PERSON] за період з 19.07.2010р. по 31.05.2016р. склав 760\~847,02 грн. (а.с.97). [PERSON] довідки ПП «Торговий Дім «Львівські пропозиції» від 21.10.2016р. дохід позивачки [PERSON] за лютий-березень 2012р. становив 2\~615,25 грн. З квітня 2012р. позивачка [PERSON] перебуває в декретній відпустці та отримує допомогу по догляду за дітьми, що підтверджується довідкою ПП «Торговий Дім «Львівські пропозиції» від 31.01.2017р. №31/01/2 (а.с11), листом Сихівського відділу соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради та довідками управління соціального захисту населення Миколаївської райдержадміністрації і Сихівського відділу соціального захисту управління соціального захисту Львівської міської ради (а.с.66, 68-72) Суд критично оцінює твердження позивача про те, що в них з відповідачем був спільний бюджет, матеріальне забезпечення сімї відбувалось за кошти, отримані нею в звязку з народженням дітей та допомоги її матері, вона займалась доглядом та вихованням дітей, а доходи відповідача, за їх спільною домовленістю, відкладались на придбання квартири для їхньої сімї. Сімейний бюджет, як план регулювання грошових доходів і витрат сімї, складається із всіх коштів, зароблених всіма членами сімї, які спільно вирішують, як розприділити отриману суму на забезпечення життєдіяльності сімї. Позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вони спільно з відповідачем в період з 15.10.2011р. по 26.07.2016р. вели спільне господарство, проводили спільні витрати, придбавали майно в інтересах сімї. Як ствердила в судовому засіданні позивач, спільного господарства з відповідачем не вели, оскільки такого не було, після вінчання 15.10.2011р. відповідач [PERSON] проживав на орендованій квартирі №57 в будинку №125 в м.Львові і працював на фірмі, яка знаходиться у м.Львові. Після народження сина приїжджав на вихідні в м.Миколаїв в будинок №5 на вул.Гагаріна, який належить її матері, де позивач проживала з дитиною, а потім доїжджав кожен день. Виходячи з пояснень свідка [PERSON], кошти, які переказувала мати позивачки [PERSON], використовувались для оплата комунальних платежів та утримання будинку в м.Миколаєві, в якому проживала позивач з сином, і який на праві власності належить матері позивачки [PERSON] До придбання спірної квартири №16 в будинку №112 на проспекті [PERSON] в м.Львові позивач квартири не оглядала, про те, за яку фактично суму коштів придбана спірна квартира їй не відомо, вона цим не цікавилась, а відповідач їй про це не говорив. Доказів придбання спільно з відповідачем іншого майна за період з 15.10. 2011р. по 26.07.2016р. позивач суду не надала. За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Аналіз ст.74 СК України та ч.2 ст.3 СК України дає підстави для висновку, що встановлені ч. 2 ст. 3 СК України виключення, згідно з якими подружжя вважається сімєю і тоді, коли дружина та чоловік у звязку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються офіційно зареєстрованих шлюбів, і на фактичні шлюбні відносини дія ст.74 СК України не розповсюджується. Саме така правова позиція Верховного Суду України висловлена у справі №6-97цс11 (Постанова ВСУ від 20.02.2012р.). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] показали, що вони сприймали сторони, як чоловіка і жінку, які проживали в одній квартирі чи домі, гуляли з дітьми, їздили в гості. Разом з тим, свідкам не відомо, чи вели сторони спільне господарство, чи був у них спільний бюджет, чи купляли сторони спільно якесь майно, свідкам не відомо за чиї кошти придбано спірну квартиру. За таких обставин покази даних свідків в частині того, що позивач та відповідач проживали як сімя, суд оцінює критично, оскільки ці покази ґрунтуються не на фактичних обставинах, а на оціночних судженнях, які свідки зробили виходячи з своїх припущень. Покази свідків [PERSON], [PERSON] в тій частині, що коли вони заходили до спірної квартири, відповідач не виходив до них, сам брав собі їсти свідчать про те, що ні відповідач ні позивач не проявляли уваги один до одного. Покази свідка [PERSON] про фактично окреме проживання, хоча й в одній квартирі, але в різних кімнатах, при тому, кімната в якій проживав відповідач, закривалась ним на замок, спростовують існування між сторонами фактичних шлюбних відносин. Покази свідка [PERSON] в частині, що позивач проживала з відповідачем, як сімя, суд оцінює критично, як свідчення особи зацікавленої, свідок є рідною сестрою позивачки, була представником [PERSON] - матері позивачки у справі, про визнання позивачки та її сина [PERSON] такими, що втратили право на житло в будинку [PERSON] в м. Миколаєві. Покази свідка [PERSON] в частині, що позивач проживала з відповідачем, як сімя, суд оцінює критично, оскільки свідок знаходиться тривалий час в розлученні з [PERSON], має нову сімю, проживає окремо, йому не було відомо, що донька не реєструвала шлюб в державних органах, що свідчить про те, що життям доньки не цікавився, він не цікавився, за які кошти куплена спірна квартира, його допомога з ремонтом електропроводки в спірній квартирі та забезпечення майстра, з яким розраховувався відповідач [PERSON], не підтверджує факту проживання сторін однією сімєю Покази свідка [PERSON] суд оцінює критично, як суперечливі та не послідовні. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що факт проживання сторін в одному помешканні та народження дітей, без наявності інших ознак, які характеризують фактичні шлюбні відносин, а саме наявності спільного бюджету, планування спільних доходів і витрат, придбання спільного майна, не свідчить про проживання сторін однією сімєю, як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу. Таким чином, суд приходить до висновку, що відносини, які склались між сторонами, не відповідають критеріям фактичних шлюбних відносин, а тому до цих правовідносин не можуть бути застосовані положення ст.74 СК України. Застосовуючи ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя (Постанова Верховного суду України від 01.07.2015 р. справа № 6-612цс15 та від 16.12.2015 р. справа № 6-2641цс15). Як встановлено судом, 04.10.2013р. згідно договору купівлі продажу квартири [PERSON], як продавець продала, а [PERSON], як покупець, купив квартиру №16 в будинку №112 на проспекті [PERSON] в м.Львові (а.с.165). За домовленістю сторін продаж вчинено за 280\~000 грн., які в повній сумі сплачено покупцем продавцю до підписання цього договору шляхом безготівкового перерахування зазначеної вище суми (п.5 Договору). [PERSON] п.10 Договору покупець довів до відома продавця, що на момент укладення цього договору купівлі-продажу квартири у зареєстрованому шлюбі та фактичних шлюбних відносинах не перебуває. Як вбачається з матеріалів, на підставі яких укладався договір купівлі-продажу спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], при укладенні 04.10.2013р. договору купівлі продажу квартири №16 на просп..[PERSON], 112 в м.Львові відповідач [PERSON], в наданій нотаріусу заяві від 04.10.2013р. стверджував, що на момент придбання вказаної у договорі квартири у зареєстрованому шлюбі та фактичних шлюбних відносинах не перебував, і одночасно даною заявою повідомляв, що кошти, витрачені ним на придбання квартири, є його особистою власністю (а.с. 18 т.2). Як слідує з виписок з валютного та гривневого рахунків, 01.10.2012р. відповідачем [PERSON] в АТ «Дельта Банк» був відкритий гривневий рахунок №26202700147072, а 21.11.2012р. в цьому ж банку ним був відкритий валютний рахунок №26201700150736 з якого 04.10.2013р., в день укладення договору купівлі-продажу квартири №16 на [PERSON],112 в м.Львові, ним з рахунку знято 58\~000,00 дол.США. [PERSON] Виписки про рух коштів по рахунку №26207059272004 04.10.2013р. [PERSON] в ПАТ АКБ «Львів» був відкритий рахунок, на який ним були внесені кошти в сумі 280\~000\~грн., які були переведені на рахунок №26205059273005 та зняті продавцем [PERSON], що підтверджується заявою на видачу готівки від 04.10.2013р., яка знаходиться в матеріалах, на підставі яких приватним нотаріусом ЛМНО [PERSON] посвідчувався договір купівлі-продажу спірної квартири . Суд критично оцінює твердження позивача, що спірна квартира придбана під час їхнього з [PERSON] спільного проживання з вересня по листопад 2013р. на орендованій квартирі на вул.Стрийській, 49/57 в м.Львові за спільні кошти і є їхньою спільною власністю. Таке твердження позивачки спростовується наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а саме виписками з валютного та гривневого рахунків [PERSON], відкритими в АТ «Дельта Банк». Як вбачається з виписок, на валютному рахунку [PERSON] вже станом на 15.07.2013р. були з акумульовані кошти в сумі 65\~589,99 доларів США, а 04.10.2013р., в день укладення договору купівлі-продажу квартири №16 на [PERSON],112 в м.Львові, ним з рахунку знято 58\~000,00 дол.США. Таким чином, суд приходить до висновку, що кошти, за які придбана квартира, були особистими коштами відповідача, а відтак, спірна квартира є його особистою власністю. Покликання позивача на нотаріально посвідчену заяву її матері [PERSON] від 01.11.2016р. (а.с.93) про те, що остання надавала своїй дочці грошові кошти, в тому числі 8\~000 євро на придбання квартири в м.Львові в 2013р., як на доказ, що квартира куплена за спільні кошти, є безпідставним. Позивачкою не надано належних та допустимих доказів, що ці кошти були використані для купівлі спірної квартири. Позивачкою надана до матеріалів справи, як письмовий доказ, позовна заява [PERSON] від 22.10.2014р., на підставі якої Миколаївським районним судом Львівської області розглядалась справа про визнання [PERSON] та її малолітнього сина такими, що втратили право на користування житловим приміщенням будинком №5 по вул.Гагаріна, в м.Миколаєві. Даною заявою [PERSON] визнає, що квартира №16 на [PERSON] належить на праві приватної власності [PERSON]О.(а.с.60-62). [PERSON] з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, право власності на спірну квартиру зареєстроване за відповідачем [PERSON]О.(а.с.20). В квартирі зареєстровані відповідач [PERSON] та донька сторін [PERSON], що підтверджується Довідкою ЛКП «Під Зуброю» від 13.10.2016р. №3243 (а.с.24). Позивач та син сторін [PERSON] заочним рішенням Миколаївського районного суду м.Львова від 12.12.2014р. за позовом [PERSON], матері позивачки, визнані такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою вул.Гагаріна, 5 м.Миколаїв Львівської області (а.с.21), і, як встановлено судом, ніде не зареєстровані. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом права власності власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст.317 ЦК України). [PERSON] ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обовязків власник зобовязаний додержуватися моральних засад суспільства (ч.2 ст.319 ЦК України). Судом встановлено, що 26.07.2016р. відповідач переселив позивача і дітей в квартиру №72 в будинку №16 на вул.Кос Анатольського у м.Львові, яка належить на праві власності батькові відповідача [PERSON] В квартирі ніхто не зареєстрований, що підтверджується довідкою ЛКП «Старий Сихів» від 17.10.2016р. №2197 (а.с.26). Як вбачається з довідки ЛКП „Під Зуброю № 3243 від 13.10.2016 року у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON]. З матеріалів справи вбачається, що Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 12.12.2014 року [PERSON] та [PERSON], [INFO] визнані такими, що втратили право на користування житловим приміщенням за адресою: вул. Гагаріна, 5, м.Миколаїв, Львівської області. Судом встановлено, що на даний час неповнолітня дитина [PERSON], [INFO] ніде не зареєстрований. Відповідно до ст. 18 Закону України „Про охорону дитинства, діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. За таких обставин, враховуючи, що неповнолітні [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] є дітьми відповідача, який є власником квартири №16 в будинку №112 на [PERSON] у м.Львові, а відтак мають право нарівні з відповідачем користуватись спірною квартирою, а тому суд приходить до висновку, що вимога про вселення [PERSON] та [PERSON] підлягає до задоволення. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту проживання її та відповідача однією сімєю без реєстрації шлюбу в період з 15.10.2011р. по 26.07.2016р., чи ведення ними в цей період спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, планування та проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сімї, існування між ними взаємних прав та обовязків. На підставі викладеного,

Outcome: partial