Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-25 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася до суду з вказаним позовом, в якому, з урахуванням уточнень до нього, вона просить: надати дозвіл малолітній дитині [PERSON], [INFO], виїжджати за межі України в супроводі матері в інші держави і території: Республіка Білорусь, АР Крим, Турецька республіка, Королівство Марокко, Республіка Болгарія, Арабська Республіка Єгипет, без згоди і супроводу батька до досягнення дитиною 16-річного віку та визначити періоди для тимчасового виїзду в межах календарного року: з 15 травня до 15 серпня; з 15 листопада до 31 грудня і з 01 січня до 15 січня; дозволи їй, [PERSON], оформити необхідні документи і отримати у відповідних територіальних органах і підрозділах Державної міграційної служби України паспорт громадянина України для виїзду за кордон/проїзного документу дитини на ім'я [PERSON], [INFO], без згоди і участі відповідача в оформленні і отриманні вказаного документа. В обґрунтування позову [PERSON] вказувала, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON]В та у них народився син [PERSON]. Після розірвання 21 листопада 2008 року шлюбу дитини залишилась проживати разом з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач [PERSON] проживає окремо від них, з сином спілкується лише інколи по телефону та матеріальної допомоги на утримання сина не надає. В 2012 році вона вдруге вийшла заміж та змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON]. Але весь цей час відповідач не дає їй згоди на виїзд з сином за кордом для можливості відвідати родичів, які проживають в Республіці Білорусь, а також для можливості відпочинку за оздоровлення дитини, розвитку його кругозору. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити. В обґрунтування своєї позиці [PERSON] посилалася на обставини, викладені в позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Про причини неявки в судове засідання не повідомив, тому суд виходить з того, що його неявка відбулась за неповажних причин. Заяв про перенос розгляду справи відповідач до суду не подавали. Суд, зі згоди позивача, розглядає справу за відсутністю відповідача в заочному судовому засіданні. Третя особа Державна міграційна служба України в особі Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області в судове засідання не з'явилась, але направила до суду листа з проханням проводити розгляд справи за відсутності їх представника. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, в судовому засіданні встановив наступне. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу 1-ВЛ № 082349 від 21 листопада 2008 року, шлюб між [PERSON] і [PERSON] було розірвано 21 листопада 2008 року, про що зроблено актовий запис № 83. Під час шлюбу у [PERSON] і [PERSON] народився 15 липня 2007 року син [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження 1-ВЛ № 082635 від 28 серпня 2007 року. В подальшому, 28 вересня 2012 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про шлюб І-ВЛ № 194380 від 28 вересня 2012 року, та обрала прізвище чоловіка «Тимоновська». На теперішній час позивач [PERSON] проживає спільно зі своїм сином, [PERSON] за адресою: [ADDRESS], як члени однієї сім'ї, дитина перебуває на утриманні матері, про що свідчить довідка дільниці № 56 КП «Жилкомсервіс» від 07 червня 2016 року. Відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO]. У ст. 18 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обовязків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права на свободу пересування. Відповідно до Протоколу № 4 Міжнародної Конвенції про захист права і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року, кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров'я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей. Відповідно до ч. 7 ст. 7, ч. 2 ст. 155 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно положень ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. За вимогами ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст.ст. 2, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» документами, що надають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. В іншому випадку, передбаченому в п. 5 вказаних Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Аналізуючи зміст вказаних пунктів Правил перетинання державного кордону громадянами України, суд приходить висновку, що суттєве значення у разі виїзду з України громадян, які не досягли 16-річного віку, у разі відсутності одного або обох батьків, є наявність їх згоди на такий виїзд та обізнаність про держави прямування і час перебування дитини в іншій країні. З матеріалів справи вбачається, що у позивача [PERSON] в м. Бобруйськ Республіки Білорусь проживають родичі [PERSON] і [PERSON], яких вона бажає відвідати разом з сином на їх запрошення. [PERSON], маючи намір оформити для свого сина, [PERSON], проїзні документи для виїзду в Республіку Білорусь, зверталася до відповідача [PERSON] з письмовою вимогою від 09 червня 2016 року про надання відповідної згоди. Одночасно з цим позивач просила відповідача надати письмову згоду на виїзд неповнолітньої дитини за кордон. Але відповідач [PERSON], отримавши звернення позивача 16 червня 2016 року, жодної дії, направленої на реалізацію права дитини на свободу пересування, не здійснив та письмової згоди не надав. Будь-яких відомостей про наявність спору про місце проживання дитини, який перебуває на розгляді в органах опіки і піклування або іншому суді, а також заперечень проти вимог позивача [PERSON] суду не подав. В той же час, позивач [PERSON] не представила суду належні і допустимі докази необхідності лікування свого сина за кордоном або у певній кліматичній зоні, в якій знаходяться перелічені в позовні країни. Більш того, відвідати Турецьку республіку, Королівство Марокко, Республіку Болгарію, Арабську Республіку Єгипет позивач разом з сином планує лише у перспективі, що свідчить про відсутність порушення прав дитини на вільне пересування. Згідно п.п. 2 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Врахувавши положення ч. 1 ст. З Конвенції про права дитини, яка встановлює обов'язок приділяти першочергову увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, та той факт, що позивач бажає поїхати з неповнолітнім сином до Республіки Білорусь аби відвідати своїх родичів, питання щодо вивозу дитини за межі України на постійне місце проживання не ставиться, суд вважає, що наведені факти свідчать про те, що виїзд неповнолітньої дитини за кордон здійснюється без порушень інтересів дитини. Щодо необхідності надання згоди на виїзд дитини в АР Крим, суд зазначає наступне. Згідно з Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій є тимчасово окупованою територію України, яка є невідємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Громадяни України мають право на вільний та безперешкодний вїзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти вїзду-виїзду за умови предявлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Отже АР Крим є невідємною частиною внутрішньої території України. Оскільки позивач ставить своєму позові питання про надання згоди на виїзд її дитини за межі України, суд, виходячи зі ст. 11 ЦПК України, не вправі самостійно виходити за межі позовних вимог і розглядати питання про дозвіл на пересування дитини по території України без згоди відповідача. На підставі викладеного, суд частково задовольняє позовні вимоги і одночасно стягує з відповідача на користь позивача витрати по оплаті судового збору пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: partial