Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, відповідно до якого просить суд: поділити спільне майно подружжя, а саме: визнати за [PERSON] право власності на ? часину коштів у розмірі 50 000,00 грн. за депозитним вкладом, що був оформлений у ПАТ КБ «ПриватБанк» за час шлюбу на ім'я [PERSON], та позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] на її користь 50 000,00 грн., що відповідає половині вартості депозитного вкладу у ПАТ КБ «ПриватБанк», оформленого за час шлюбу на ім'я [PERSON] Позовна заява мотивована тим, що 22.06.2013 року між сторонами було зареєстровано шлюб, та у квітні 2014 року на підставі спільного рішення подружжя останнім було здійснено банківський вклад на суму 100 000,00 грн. на депозитний рахунок до ПАТ КБ «ПриватБанк», про що відповідачем [PERSON] було укладено договір банківського вкладу. 22.02.2016 року рішенням Сквирського районного суду Київської області шлюб між сторонами було розірвано. Однак після розірвання шлюбу відповідач коштами по договору банківського вкладу розпоряджається та користується в одноособовому порядку, позивач до грошового вкладу не має жодного доступу, що є підставою її звернення з даним позовом до суду. 04 липня 2018 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, та постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 02 жовтня 2018 року до Дніпровського районного суду м. Києва надійшов відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву про поділ спільного майна подружжя, відповідно до якого відповідач заперечує проти позову в повному обсязі, вказуючи на невідповідність фактів, зазначених позивачем, дійсним обставинам, оскільки сторони проживали разом трохи більше року, жили окремо приблизно один рік до розірвання шлюбу, тому не вели спільне господарство. Факт окремого проживання до розірвання шлюбу встановлений рішенням Сквирського районного суду Київської областівід 22.02.2016 року. Відповідачем зауважено, що у нього з позивачем не було жодних грошових заощаджень за час спільного проживання, ніяких депозитних рахунків за спільні із позивачем коштів відповідач не відкривав. (а.с. 41) 02 листопада 2018 року позивачем до суду подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач, урахувавши довідку ПАТ КБ «ПриватБанк» та виписку по рахункам, надану ПАТ КБ «ПриватБанк»,просить суд поділити спільне майно подружжя, а саме: визнати за [PERSON] право власності на ? часину коштів у розмірі 58 759,38 грн. за депозитними вкладами від 11.04.2014 року та від 13.07.2014 року, а також стягнути з відповідача зазначену суму коштів, що відповідає половині вартості депозитних вкладів у ПАТ КБ «ПриватБанк», загальна сума яких складає 119 053,59 грн., оформлених за час шлюбу на ім'я [PERSON] Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь судові витрати у розмірі 7 704,80 грн. та повернути з державного бюджету надлишково сплачений позивачем судовий збір у розмірі 295,20 грн. (а.с. 75-79) 07 листопада 2018 року позивачем до суду подано заяву про виправлення арифметичної помилки у її заяві про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої сума стягнення з відповідача у порядку поділу майна подружжя становить 59 526,80 грн., що становить ? частину від загальної суми банківських депозитів подружжя (119 053,59 грн. : 2 = 59 526,80 грн.). (а.с. 83) Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані по справі докази у їх сукупності, приймаючи до уваги письмові заяви сторін по суті позову, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини 3 статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно положення 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Положенням статті 370 Цивільного кодексу України визначено право співвласників на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або судом. Цивільний кодекс України регулює відносини, що складаються між співвласниками стосовно майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, визначаючи порядок володіння, користування та розпорядження таким майном, що визначає зміст права спільної сумісної власності. Хоча при праві спільної сумісної власності розмір частки кожного з співвласників не визначений, це не позбавляє можливості кожного з них права на виділ частки з майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, у натурі. Частиною першою статті 372 Цивільного кодексу України визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Судом встановлено, що 22.06.2013 року між [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], зареєстровано шлюб, від якого мають малолітнього сина, [PERSON], [INFO], що підтверджено свідоцтвом про шлюб, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Броварського міськрайонного управління юстиції у Київській області, актовий запис № 326. (а.с. 24; 25) 11.04.2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено договір банківського вкладу SAMDNWFD0070104107100 на суму 100 000,00 грн., у зв'язку з чим було відкрито рахунок [NUMBER] Станом на 23.09.2018 року залишок по карті становить 0,00 грн., що підтверджено Довідкою ПАТ КБ «ПриватБанк» Випискою по рахунку ПАТ «КБ «ПриватБанк». (а.с. 60; 61-62) За даними виписки по рахунку № [NUMBER] за період з 22.06.2013 року по 04.03.2016 року за час знаходження депозитного вкладу у ПАТ КБ «ПриватБанк» було капіталізовано відсотки по депозиту у розмірі 16 683,92 грн. 13.07.2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено договір банківського вкладу SAMDNWFD0070185331300 на суму 1 980,00 грн., у зв'язку з чим було відкрито рахунок [NUMBER]. Станом на 23.09.2018 року залишок по карті становить 0,00 грн., що підтверджено Довідкою ПАТ КБ «ПриватБанк» Випискою по рахунку ПАТ «КБ «ПриватБанк». (а.с. 60; 61-62) За даними виписки по рахунку [NUMBER] за період з 22.06.2013 року по 04.03.2016 року за час знаходження депозитного вкладу у ПАТ КБ «ПриватБанк» було капіталізовано відсотки по депозиту у розмірі 389,67 грн. 22.02.2016 року рішенням Сквирського районного суду Київської області шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. (а.с. 25) Відповідно до ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення Відповідно до положення даної статті поділ майна може бути здійснений за домовленістю між співвласниками, у зв'язку з чим діє презумпція рівності часток. Разом з тим, чинне законодавство передбачає можливість відступу від рівності часток у випадку поділу майна, що знаходиться в спільній сумісній власності. Відповідно до положень статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, майно, належне обом із подружжя, визначається як спільна сумісна власність, тобто спільна власність двох осіб - подружжя - без визначення часток кожного з них. Так, за вимог ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене за домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною другою зазначеної статті встановлено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. Частиною третьою зазначеної статті встановлено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею/з ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, не достатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. При поділі майно, що знаходиться в спільній сумісній власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної власності припиняються, оскільки кожному з співвласників буде належати його частина вже на праві приватної власності. Отже, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч. 4 ст. 372 Цивільного кодексу України). Як визначено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Як убачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] з урахуванням збільшення суми позовних вимог просить суд здійснити поділ спільного майна подружжя в рівних частинах, шляхом визнання за позивачем права приватної власності на ? частину коштів, а саме на 59 526,80 грн. (119 053,59 грн. : 2 = 59 526,80 грн.), які були предметом вкладу подружжя у ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі договорів банківського вкладу, укладених між відповідачем [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» у період зареєстрованого шлюбу сторін, та позивач просить стягнути вказану суми коштів з відповідача, оскільки такі кошти набуто сторонами за час зареєстрованого шлюбу та, відповідно, належать сторонам на праві спільної сумісної власності, тому підлягають розподілу в розрізі даного спору. Відповідно до частини третьої статті 61 Сімейного кодексу України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно положень статті 65 Сімейного кодексу України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 27 квітня 2016 року, Справа № 6-486цс16) Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги письмові зяви сторін по суті позову,

Outcome: partial