Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів. Позовні вимоги позивач мотивує тим, що з 11.11.2006 року по 21.03.2014 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу вони мають сина [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . Як зазначає позивач, 15.04.2014 року Деснянським районним судом м.Києва було винесено рішення про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання дітей, починаючи з 26.02.2014 року і до досягнення дітьми повноліття. Ані до рішення суду, ані після відкриття виконавчого провадження відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надав і не надає по цей час. Заборгованість по аліментам за період з 26.02.2014 року по 01.03.2020 року становить 146 000,00 грн. З моменту відкриття виконавчого провадження відповідач не виконує вимоги державного виконавця, рішення суду не виконує, на виклики не з`являється. Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 22.02.2017 року відповідача було позбавлено батьківських прав відносно дітей. Посилаючись на викладені обставини, а також на наявність вини відповідача в простроченні сплати аліментів, позивач просить задовольнити її вимоги та стягнути з відповідача пеню (неустойку) за прострочення сплати аліментів в розмірі 1 599 180,00 грн. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 09.04.2020 року відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 10.11.2020 року до суду надійшли письмові пояснення відповідача, в яких він вважає, що позовні вимоги є частково безпідставним. Так, відповідач визнає, що у нього утворилась заборгованість зі сплати аліментів, проте вона виникла не внаслідок умисного ухилення, а внаслідок його лікування у 2014-2015 роках від алкоголізму, в результаті чого він не працював та не мав заробітку. У 2016 році він почав працювати та сплачувати аліменти на дітей по 500 грн. на кожну дитину і по березень 2020 року перераховував кошти на рахунок позивача. З початком пандемії коронавірусу він втратив роботу та не має можливості сплачувати аліменти. Посилаючись на сплату ним аліментів в добровільному порядку, відповідач не згоден з сумою боргу по аліментам. Також, 20.10.2020 року він звернувся до державного виконавця щодо перерахунку заборгованості з урахуванням проведених платежів. 02.11.2020 року він отримав новий розрахунок, відповідно до якого розмір заборгованості становить по 78 108,00 грн. на кожну дитину. З вказаним розрахунком відповідач не згоден, оскільки зі сплачених ним 41 818,05 грн. враховано лише 6000,00 грн., тобто лише ті квитанції, де вказано призначення платежу «аліменти». Проте, всі кошти, що перераховувались ним позивачу, є саме аліментами на утримання дітей. З урахуванням наведеного, відповідач визнає, що борг зі сплати аліментів станом на теперішній час дійсно утворився з його вини і складає 112 198,23 грн., а тому відповідач категорично заперечує проти позовних вимог та розрахунком неустойки, який суперечить ст.196 СК України та є більшим за 100 % заборгованості зі сплати аліментів. Крім того, відповідач просив врахувати його важкий матеріальний стан у зв`язку зі скороченням з роботи та неможливістю влаштуватись на нову роботу. З урахуванням цього відповідач просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі через необґрунтованість та безпідставність, зауважуючи і на те, що зазначені у позові сума є занадто великою, оскільки в кращому випадку він заробляє 5-6 тис. грн. на місяць, чого ледве вистачає на життя та часткову сплату аліментів. Також, у даних поясненнях відповідач просив розглянути справу в його відсутність. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила про їх задоволення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в своїх письмових поясненнях просить розглядати справу в його відсутність. Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, позивач та відповідач є батьками [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с.19, 20, 21). Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 15.04.2014 року стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дітей в розмірі по 1000,00 грн. щомісячно, починаючи з 26.02.2014 року і до досягнення кожною дитиною повноліття (а.с.24). На виконання вказаного рішення було видано виконавчі листи, які перебувають на примусовому виконанні (а.с.25, 26). Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 22.02.2017 року відповідача позбавлено батьківських прав відносно синів (а.с.33-34). Згідно розрахунків заборгованості зі сплати аліментів, складених старшим державним виконавцем Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Савенковою О., за вказаним виконавчим документом станом на 28.10.2020 року відповідач має заборгованість зі сплати аліментів в розмірі по 78 108,14 грн. на кожну дитину. З вказаних розрахунків вбачається, що відповідачем аліменти сплачувались нерегулярно та не в повному обсязі (а.с.142-143, 144-145). Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У відповідності до ч.1 ст.196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Таким чином, фактично вказаною нормою права закріплено відповідальність платника аліментів за прострочення сплати аліментів. При цьому, передбачена ст.196 Сімейного кодексу України відповідальність у вигляді сплати неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів настає за наявності вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Розмір заборгованості зі сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення суду у порядку встановленому Сімейним кодексом. Державний виконавець обчислює розмір заборгованості зі сплати аліментів, складає відповідний розрахунок та повідомляє про нього стягувачу і боржнику. Так, відповідно до розрахунку заборгованості по аліментам, станом на 28.10.2020 року відповідач має заборгованість зі сплати аліментів в розмірі по 78 108,14 грн. на кожну дитину, а всього 156 216,28 грн., яка утворилась через несплату відповідачем своєчасно та в повному обсязі аліментів на утримання дітей. Даний факт відповідачем визнано, проте зазначено, що вказана заборгованість утворилась через складне матеріальне становище. Суд приймає вказані розрахунки як належні та достовірні. Крім того, суд зауважує і на те, що хоча відповідач і не погоджується з розміром заборгованості, визначеним державним виконавцем, проте у встановленому законом порядку вказані розрахунки ним не оскаржено та не спростовано. Надані відповідачем квитанції підстав для відмови в задоволенні позову не дають, оскільки більшість з них не містить призначення платежу, частина не містить жодних даних про отримувача, тобто відсутні дані, які б однозначно дозволили б встановити, що зазначені кошти перераховані як аліменти на утримання дітей. Відтак, у суду немає підстав зменшувати розмір заборгованості, визначений державним виконавцем. Крім того, як вже зазначено вище, для оскарження розрахунків заборгованості по аліментам передбачено певний порядок та процедуру, а дослідження питання обґрунтованості розрахунків державного виконавця виходить за межі предмету даного позову. Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Враховуючи, що стягнення неустойки (пені) спрямоване на підвищення захисту майнових прав дитини, позовні вимоги [PERSON] про стягнення на її користь пені за прострочення сплати аліментів є правомірними. Суд зауважує і на те, що згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Виходячи з аналізу норм глави 49 ЦК України, неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Отже, з урахуванням правої природи пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обов`язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Пеня за заборгованість по сплаті аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Саме така правова позиція 25.04.2018 року висловлена у постанові Верховного Суду України у справі № 572/1762/15-ц. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Перевіривши розрахунок позивача, суд вважає, що він відповідає вищевказаній правовій позиції і загальний розмір пені становить 1 599 180,00 грн. В той же час, з урахуванням положень ч.1 ст.196 СК України, сума неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, яка підлягає стягненню з відповідача, становить 156 216,28 грн. за двома виконавчими листами, оскільки розмір неустойки (пені) не може перевищувати загальний розмір заборгованості по аліментам. На підставі наведеного, у світлі вказаних правових норм, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача. При цьому суд не вбачає підстав для звільнення відповідача від сплати цієї неустойки, оскільки ним не доведено, що несплата аліментів відбувалась з поважних причин або що його матеріальний стан є незадовільним, оскільки вказане не доведено відповідачем належними та допустимими доказами, а тому підстави для відмови в задоволенні позову в повному обсязі відсутні. Оскільки суд частково задовольняє позовні вимоги, то відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1562,16 грн.

Outcome: partial