Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до відповідача, в якій просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд [PERSON] , [INFO] , у супроводі Позивача до країн учасниць Шенгенської угоди, Європейського союзу, Сполучених Штатів Америки, Арабської Республіки Єгипет, Турецької Республіки, Республіки Албанії, Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, Канади, Об`єднання Арабських Еміратів з 20 травня 2019 року по 20 травня 2021 року за для відпочинку, оздоровлення, підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану її здоров`я, фізичного, духовного, культурного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов`язків. Мотивуючи вимоги тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, від якого народилась дитина [PERSON] , 2009 року народження. Після розірвання шлюбу 26 грудня 2012 року, донька залишилась проживати з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач участі у вихованні дитини не приймає, розвитком доньки не цікавиться. Позивач неодноразово зверталась до Відповідача з проханням надати нотаріально засвідчену згоду на тимчасовий виїзд за кордон спільної доньки з метою відпочину за межі України у супроводі матері, однак Відповідач відмовлявся надавати такий дозвіл, що змушує позивача звернутись з даним позовом до суду. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 18 червня 2019 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька. Розгляд справи проводиться за правилами загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання. Відповідачу надано строк протягом п`ятнадцяти днів з дня відкриття провадження у справі подати відзив на позов та посилання на докази, якими він обгрунтовується. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 22 липня 2019 року закінчено підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. (а.с. 22). У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та виходячи із доводів, якими обгрунтовується позовна заява просила суд позов задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення суду не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, будь-яких клопотань чи заяв від нього не надходило. правом на надання відзиву на позов відповідач не скористався. Згідно із ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, суд вважає за можливе розглядати і вирішувати справу відповідно до вимог ст.ст. 280, 281 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони з 10.01.2009 року перебували у шлюбі, який було зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Від даного шлюбу у позивача і відповідача народилась донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується даними свідоцтва про народження виданим 21 травня 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції м. Києва серії [NUMBER] . Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26 грудня 2011 року шлюб зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції м. Києва, між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Вказане рішення суду набрало законної сили 07.01.2012 року. Як убачається із даних свідоцтва про зміну імені позивача та копії паспорту виданого 10 липня 2012 року Деснянським РУГУ МВС України в м. Києві, позивач змінила прізвище ім`я по-батькові з [PERSON] на [PERSON] . Згідно заяви від 07 травня 2019 року Позивач звернулася до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Брагіної Н.В. з проханням передати Відповідачу заяву у якій Позивач просить Відповідача з`явитися 15 травня 2019 року до нотаріуса для підписання заяви про надання згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон. Однак своєї згоди на виїзд дитини за кордон Відповідач Позивачу не надав. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас, фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадяни України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за межі України, а лише встановлено певний порядок її виїзду за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Згідно із ч. 7 ст. 7 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989р. (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991 року та яка набула чинності для України 27.09.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. За ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. За положеннями ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Частиною 2 ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, а за ч. 4 цієї статті ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Дані положення Сімейного Кодексу України цілком кореспондуються із нормою ч. 3 ст. 11, ч. 1, 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» за якими батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку. Статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Таким чином, відсутність згоди відповідача, як батька малолітньої [PERSON] , [INFO] , на виїзд дитини за межі України для відпочинку та оздоровлення, обмежує права дитини на охорону її здоров`я, медичну допомогу та свободу пересування. Фактичні обставини даної справи свідчать про те, що відповідач не надає дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон в супроводі матері без належних на то підстав всупереч інтересам дитини і це надає право позивачу отримати дозвіл на тимчасові виїзди її доньки разом з нею за кордон за відсутності згоди батька дитини на підставі рішення суду, для здійснення свого права та виконання обов`язку, як матері, що ґрунтується на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Судом не встановлено, що надання дозволу для виїзду за кордон у супроводів дитини її матір`ю без згоди батька може порушити права та суперечити інтересам дитини, та жодних обмежень чи заборон, які унеможливлюють це, також. При цьому суд вважає за необхідне, не виходячи за межі позовних вимог, встановити період надання тимчасового дозволу для виїзду дитини до країн: Шенгенської угоди, Європейського союзу, Сполучених Штатів Америки, Арабської Республіки Єгипет, Турецької Республіки, Республіки Албанії, Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, Канади, Об`єднання Арабських Еміратів на термін з дня набрання рішенням законної сили до 20 травня 2021 року. Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За положенням ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За таких обставин, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір у розмірі 768, 43 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень 43 копійки) сплачений позивачем за подання даного позову до суду підлягає стягненню із відповідача на її користь.

Outcome: partial