Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що на підставі договору купівлі-продажу будівлі від 23.05.1992 року вона є власником будинку який розташований за адресою: [ADDRESS] . В зазначеному будинку зареєстровані відповідачі [PERSON] який є сином її племінниці [PERSON] . Відповідачі [PERSON] та [PERSON] з червня 2014 року в зазначеному будинку не проживають. До теперішнього часу місце проживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] позивачу не відоме. Також, в своєму позові позивач зазначає, що реєстрація відповідачів у її будинку перешкоджає їй здійснювати своє право власності за вказаним житловим приміщенням, користуватися пільгами та субсидією на оплату комунальних послуг. Крім того, відповідачі за час знаходження на реєстраційному обліку в належному позивачу будинку оплату комунальних послуг не здійснювали, в утриманні будинку участі не приймають. Просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] . В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала повністю та просила його задовольнити (а.с. 33). В судове засідання відповідачі [PERSON] та [PERSON] не з`явилися, надали суду заяви посвідчені нотаріусом про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги визнали у повному обсязі (а.с. 30, 31). Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав: Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 23.05.1992 року (а.с. 9-10). Відповідно до довідки про склад сім`ї виданої Гончарівською сільською радою Сватівського району Луганської області від 04 липня 2019 року, №539, в житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] та [PERSON] (а.с.14). Відповідно до акту про не проживання засвідченого сусідами [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , з червня 2014 року не проживають за адресою: [ADDRESS] (а.с.15). Також як вбачається із матеріалів справи, відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] надали до суду засідчені нотаріусом міста Москви Російської Федерації Юсуповою Н.І. заяви про визнання позову у повному обсязі (а.с.30-31). Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно до положень ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно положень ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Згідно абз.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Постановою Верховного Суду України від 16.01.2012 року встановлено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Судом встановлено, що реєстрація відповідачів [PERSON] та [PERSON] у житловому будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , порушує права позивача як власника, оскільки обмежує право вільно ним користуватися та розпоряджатися. Таким чином, із системного аналізу вище викладених норм та з`ясованих обставин, а також приймаючи визнання відповідачем позову повністю, яке не суперечить закону та не порушує чиї-небудь права, свободи або інтереси, суд прийшов до висновку, що позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є обґрунтована та така, що підлягає задоволенню у повному обсязі. На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 16, 317, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 72, 150 ЖК України,

Outcome: approved