Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-05 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] наступним чином: виділити у користування [PERSON] кімнату № 5 площею 14,4 кв.м, лоджію «7» площею 5,7 кв.м; виділити у користування [PERSON] кімнату № 6 площею 15,8 кв.м; залишити у спільному користуванні співвласників коридор «1» площею 6,6 кв.м, ванну кімнату «3» площею 2,7 кв.м, вбиральню «2» площею1,3 кв.м; кухню «4» площею 8,5 кв.м, загальною площею 19,1 кв.м; виділити окремі особові рахунки по оплаті за житлово-комунальні послуги на співвласників квартири: [PERSON] та [PERSON] ; судові витрати покласти на відповідача. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона є власником Ѕ частини квартири [ADDRESS] . Ще одним власником Ѕ частини вказаної квартири є відповідач. Спірна квартира , відповідно до технічного паспорту, має житлову площу 55 кв.м, житлову площу 30,2 кв.м та складається з: «1» коридору площею 6,6 кв.м, «2» вбиральні площею 1,3 кв.м, «3» ванної кімнати площею 2,7 кв.м, «4» кухні площею 8,5 кв.м, «5» житлової кімнати площею 14,4 кв.м, «6» житлової кімнати площею 15,8 кв.м, «7» лоджії площею 5,7 кв.м. У квартирі особи не зареєстровані, власником особового рахунку за послугою з утримання будинку і споруд та прибудинкової території є [PERSON] . Згідно із довідкою Комунального концерну «Центр комунального сервісу» про стан заборгованості по квартирі заборгованість за житлово-комунальні послуги станом на 01.01.2020 р. становить 6 765,36 грн. Заборгованість за послугу водопостачання та водовідведення гарячої та холодної води станом на 01.01.2020 р. становить 1 359,65 грн. У зв`язку з неможливістю дійти згоди про продажу квартири, між сторонами склалися неприязні стосунки, незважаючи на які позивач добросовісно сплачує половину суми за рахунками за житлово-комунальні послуги по квартирі, однак заборгованість по їх оплаті збільшується та станом на 01.01.2020 р. загальна її сума складає 8 125,01 грн. Вказана заборгованість виникла у зв`язку з припиненням відповідачем оплати рахунків за житлово-комунальні послуги, починаючи з грудня 2016 року. У зв`язку з наведеним, позивач має намір розподілити між власниками квартири особові рахунки на оплату житлово-комунальних послуг, передумовою для чого є встановлення співвласниками порядку користування квартирою. З метою досудового врегулювання спору, позивачем було надіслано відповідачу лист від 26.12.2019 з пропозицією за згодою сторін встановити порядок користування квартирою та здійснити розподіл особових рахунків, однак на день подання позову позивачу не отримала відповідної відповіді відповідача, що підтверджує його небажання встановити порядок користування квартирою у добровільному порядку. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20 лютого 2020 року у вказаній справі було відкрито провадження за правилами спрощеного провадження, без повідомлення сторін, яким роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. Копію вказаної ухвали з копією позовної заяви та доданими до неї документами відповідачем було отримано 10 березня 2020 року, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] копію вказаної ухвали суду отримав 11 березня 2020 року. Третя особа Комунальний концерн «Центр комунального сервісу» копію ухвали суду від 20 лютого 2020 року з копією позовної заяви та доданими до неї документами отримав 04 березня 2020 року. Додаткових заяв, пояснень від учасників справи до суду не надійшло, відповідачем не використано право подання відзиву на позовну заяву. Суд у порядку спрощеного позовного провадження, без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як убачається з матеріалів справи, згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 194458023 від 23.12.2019 р. щодо об`єкта нерухомого майна реєстраційний номер: 776150080000, квартира за адресою: [ADDRESS] , належить: 1/2 частка квартири на праві приватної спільної часткової власності належить [PERSON] , номер запису про право власності: 17387966 від 10.11.2016, що виникло на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер: 3-990, виданого 10.11.2016 Десятою київською державною нотаріальною конторою, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 32322305 від 10.11.2016, Сабадаш Ольга Вікторівна, Десята київська державна нотаріальна контора, Київський міський нотаріальний округ; 1/2 частка квартири на праві приватної власності належить [PERSON] , номер запису про право власності: 15118713 від 22.06.2016, що виникло на підставі договору дарування, Ѕ частки квартири, серія та номер: 371, виданий 22.06.2016, видавник: Краснощок Л.М., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, та копія нотаріального засвідчення, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 30195584 від 24.06.2016, приватний нотаріус Краснощок Людмила Михайлівна, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ. Відповідно до технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , плану квартири та експлікації приміщень квартири вказана квартира має житлову площу 30,2 кв.м та складається з «1» - коридор площею 6,6 кв.м, «2» - вбиральня площею 1,3 кв.м, «3» - ванна кімната площею 2,7 кв.м, «4» - кухня площею 8,5 кв.м, «5» - житлова кімната площею 14,4 кв.м, «6» - житлова кімната площею 15,8 кв.м, лоджія засклена 100% - 5,7 кв.м. Загальна площа квартири становить 55,0 кв.м (з врахуванням 100% площі заскленої лоджії), що підтверджується, сере іншого, довідкою № 187 від 06.11.2019 р. про показання об`єкта нерухомого майна, складеною ФОП [PERSON] (суб`єктом господарювання). Згідно з відомостями, наданими Комунальним концерном «Центр комунального сервісу» 10.01.2020 р. № 02/177 на адвокатський запит адвоката Марченка В.М., за інформацією в програмно-апаратному комплексі, доступ до якого має Концерн, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано 0 осіб, власником особового рахунку за послугою з утримання будинку і споруд та прибудинкової території є [PERSON] Заборгованість за послугу холодного водопостачання та водовідведення гарячої та холодної води згідно інформації з програмно-апаратного комплексу, станом на 01.01.2020 р. складає 1 359,65 грн. Відповідно до довідки від 08.01.2020 р. № 02/04/00-552 про стан заборгованості, виданої Комунальним концерном «Центр комунального сервісу», заборгованість за житлово-комунальні послуги за адресою: [ADDRESS] , станом на 01.01.2020 р., в частині витрат на утримання будинку, споруд та прибудинкової території, вивезення твердих побутових відходів, вивезення великогабаритних відходів, становить 6 765,36 грн. З метою досудового врегулювання спору представником позивача [PERSON] - [PERSON] було направлено відповідачу, [PERSON] , лист від 26.12.2019 № 8-12/19ЦС з пропозицією укласти нотаріально посвідчений договір, у якому встановити порядок користування спільною квартирою та розподілити особисті рахунки на оплату житлово-комунальних послуг. Вказаний лист був отриманий відповідачем особисто 08.01.2020 р., що підтверджується відстеженням поштового пересилання. Однак станом на день звернення позивача із позовом до суду відповідь на пропозицію не надійшла. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 3 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Статтею 150 Житлового кодексу УРСР передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За вимог ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч. 1 ст. 356 Цивільного кодексу України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Порядок здійснення права спільної часткової власності визначений у ст. 358 Цивільного кодексу України, відповідно до якої право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ст. 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Судом встановлено, що сторони не можуть самостійно домовитись про порядок користування спірною квартирою та про порядок оплати житлово-комунальних послуг. Як роз`яснено в п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року №20, квартира, якає спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов. Як роз`яснено в п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 року, в силу ст. 104 ЖК України суд вправі задовольнити вимоги члена сім`ї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього (або з урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим приміщенням), може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі. При поділі жилого приміщення за вимогою члена сім`ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром меншим за жилу площу, що припадає на нього. Однак поділ не може бути допущений, коли це призведе до штучного погіршення житлових умов позивача і викличе необхідність постановки його на облік, як такого, що потребує поліпшення житлових умов. Враховуючи заявлені позовні вимоги, беручи до уваги розмір часток сторін у спірній квартирі, суд дійшов висновку, що запропонований позивачем порядок користування квартирою не призведе до порушення рівності прав співвласників квартири, у зв`язку з чим вони мають право на надання їм у користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає їхнім часткам у праві спільної часткової власності, а тому вважає за можливе встановити наступний порядок користування квартирою [ADDRESS] : виділити [PERSON] у користування кімнату «5» площею 14,4 кв.м, лоджію «7» площею 5,7 кв.м; виділити [PERSON] у користування кімнату «6» площею 15,8 кв.м; коридор «1» площею 6,6 кв.м, ванну кімнату «3» площею 2,7 кв.м, вбиральню «2» площею1,3 кв.м; кухню «4» площею 8,5 кв.м, визначити як місця загального користування та залишити в спільному користуванні співвласників. Судом враховано, що кімната «5» площею 14,4 кв.м, що підлягає до виділення позивачу, є меншою за площею ніж кімната «6» площею 15,8 кв.м, що підлягає виділенню відповідачу [PERSON] , при цьому виділення у спільне користування лоджії «7», є неможливим, оскільки остання має вихід лише з кімнати позивача, та у разі залишення її у спільному користуванні, кімната позивача фактично буде використовуватись співвласником [PERSON] для проходу на лоджію, що призведе до обмеження права позивача на використання своє 1/2 частки у квартирі. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, за відсутності будь-яких заперечень проти позову з боку відповідача, суд дійшов висновку про задоволення позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Комунальний концерн «Центр комунального сервісу» в частині позовних вимог про встановлення порядку користування спільною квартирою. Щодо заявлених позовних вимог в частині розподілу особового рахунку квартири [ADDRESS] з урахуванням встановленого порядку користування квартирою, то вказані позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивач не зверталась до уповноважених органів, щодо відкриття окремих особових рахунків на кожного із співвласників, не отримувала відмову у відкритті таких рахунків, що не свідчить про наявність цивільного-правового спору. Крім того, такі позовні вимоги заявлені позивачем фактично до третьої особи, що суперечить цивільному процесуальному законодавству. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з наступного. Право на правничу допомогу в Україні гарантовано ст. 59 Конституції України та ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України. Статтею 133 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. За ч. ч. 1, 2 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правничу допомогу слід враховувати, що представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ч. 2 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України ). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Такий правовий висновок сформовано у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 у справі № 372/1010/16-ц. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України ). Правовий аналіз договірним правовідносинам, які стосуються надання правової допомоги та сплати в порядку компенсації гонорару адвоката, детально викладено постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 922/1163/18, в якій вказується, зокрема таке. У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. За приписами ч. 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, ст. 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Глава 52 Цивільного кодексу регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки: (1) Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»); (2) За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; (3) Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; (4) Адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; (5) Адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; (6) Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності ввід конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. За матеріалами справи встановлено, що стороною позивача на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано наступні письмові докази: Договір про надання правової допомоги від 11.12.2019 р., Додаткову угоду від 29.01.2020 р. до договору «Про надання правової допомоги» від 11.12.2019 р., квитанцію до прибуткового касового ордеру № 1 від 29.01.2020 р. на суму 12 000 грн. Відповідно до п. 3.1. Договору про надання правової допомоги від 11.12.2019 р. оплата винагороди за надання правової допомоги визначається сторонами за домовленістю про що укладається додаткова угода. Згідно з п. 2 «Розрахунок гонорару» Додаткової угоди від 29.01.2020 р. до договору «Про надання правової допомоги» від 11.12.2019 р. за надання консультації, вивчення законодавчої бази що стосується предмету спору, підготовку, підписання та надіслання (отримання) адвокатських запитів, листа Відповідача, позову складає 10 000,00 грн. За одноразову участь в суді по розгляду справи - 2 000,00 грн. При цьому, стороною позивача не надано суду детального розрахунку щодо вартості кожного з видів наданих послуг, кількості витраченого адвокатом часу для надання послуг, обсягу проведеної роботи за договором про надання правової допомоги. Зважаючи на викладене, враховуючи предмет позову та незначну складність справи, розгляд якої здійснений судом у порядку спрощеного провадження, без виклику сторін у судове засідання, час, витрачений адвокатом для надання послуг та кількості годин, необхідних, з точки зору суду, для її виконання фахівцем у галузі права, з урахуванням зібраних та наданих суду доказів, беручи до уваги часткове задоволення позову, принципи співмірності та розумності судових витрат, суд вважає, що сума 12 000,00 грн не є співмірною, а відтак, доходить висновку про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу до 2 000,00 грн, що за даних обставин справи буде справедливим і співмірним відшкодуванням таких витрат позивача. З урахуванням часткового задоволення позову, у порядку ч.ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: partial