Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON], просить ухвалити рішення, яким стягувати з останнього на її користь аліменти на утримання малолітнього [PERSON], [INFO]., в розмірі 1/2 частини всіх видів його заробітку з часу пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що зареєструвала з відповідачем шлюб, який розрізано рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 13.03.2015р. Від шлюбу у них народився син - [PERSON], [INFO]. Дитина перебуває на її утриманні. Відповідач матеріальної допомоги не надає, хоча офіційно працевлаштований. Згоди з приводу матеріального утримання між ними не досягнуто, і тому просить стягувати з відповідача аліменти в примусовому порядку в розмірі 1/2 частини від всіх його доходів. Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 23.04.2018р. відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Визначено сторонам строки для подання відзиву, відповіді на відзив та письмових заперечень. У встановлений судом строк відповідач скерував відзив на позов, долучивши докази його направлення позивачу. З позовними вимогами не погоджується, оскільки він та син сторін проживають в одній квартирі. В одній кімнаті проживає він з сином, в іншій - позивач з другим чоловіком та повнолітньою донькою від попереднього шлюбу. З часу народження сина і по теперішній час приймає активну участь у вихованні сина та надає матеріальну допомогу. Оскільки син проживає разом з ними, вважає, що у позивача немає законних підстав для пред'явлення позову про стягнення аліментів. Крім того, після розірвання шлюбу між ними була досягнута усна домовленість з приводу матеріального утримання дитини, зокрема про те, що вони разом прийматимуть участь в матеріальному утриманні дитини. З іншої сторони, не вбачає підстав для стягнення аліментів в розмірі 1/2 частки від доходу, оскільки згідно вимог чинного законодавства аліменти на одну дитину присуджуються в розмірі 1/4 частки від доходу. Крім того, стягнення аліментів в примусовому порядку не зближують, а віддалять дитину від батька. Впродовж останніх місяців позивач вдруге вийшла заміж та різними способами намагається виселити його з квартири, розлучивши тим самим з сином, з яким у нього хороші відносини. Самі ж кошти, отримані у виді аліментів позивач не буде витрачати за призначенням. Тому, в задоволенні позову просить відмовити. Відповіді на відзив не надходило. В судовому засіданні позивач підтримала заявлені нею вимоги та просить позов задовольнити. Окрім вищенаведеного, додатково пояснила, що витрати на утримання дитини, які несе відповідач є одноразовими і не пов'язані з забезпеченням дитини предметами першої необхідності. Підтвердила, що син проживає в кімнаті разом з батьком, хоча в загальному перебуває на її утриманні. Квартира в цілому належить їй. Працює медсестрою та її дохід становить близько 5000 грн. Інших осіб на утриманні немає. Відповідач в судовому засіданні проти обґрунтованості позову заперечив з підстав, викладених у відзиві. Просить в задоволенні позову відмовити. Підтвердив, що інших осіб на утриманні немає. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані в ній докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково виходячи з наступного. Конституція України покладає на батьків обов'язок утримувати дітей до їх повноліття (частина друга статті 51). У той же час сім'я, дитинство, материнство і батьківство перебувають під охороною держави (частина третя статті 51). Згідно ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3 ст. 181 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Місцем проживання фізичної особи, згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України, є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, відповідно до ч. 2 ст. 160 СК України, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Разом з тим, згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України, яка по відношенню до положень я. 1 ст. 160 СК України є загальною нормою, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. За змістом зазначених норм закону, право на одержання аліментів має той з батьків, з яким дитина проживає постійно, тобто той з батьків, який на відміну від іншого бере участь в утриманні дитини повсякденно. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ч. 1 ст. 18 цієї Конвенції, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Вказане в сукупності свідчить про те, що суть аліментних зобов'язань полягає не в покладенні обов'язку на одного з батьків брати участь в утриманні дитини, а в забезпеченні дитини мінімально необхідними благами, що потрібні для її розвитку та виховання. Сторони у справі не оспорюють, що квартира в якій проживає дитина належить на праві власності позивачу. Відповідач в такій лише зареєстрований та фактично проживає в окремій кімнаті. Позивач проживає в іншій кімнаті, створила нову сім'ю та будучи власником, відповідно до ст. 156 ЖК УРСР, ст. ч. 1 ст. 405 ЦК України вправі визначати порядок користування житловим приміщенням, в тому числі відносно відповідача, тоді як останній у відзиві зазначив, що власного помешкання у нього немає. З огляду на це, доводи відповідача про те, що дитина проживає разом з ним в кімнаті на думку суду не можуть бути достатньо переконливим доказом факту проживання дитини разом з батьком. Інших доказів, які б це підтверджували відповідач не надав. Тому, враховуючи обов'язок суду в першу чергу забезпечити дитині право на належне утримання, позов належить визнати обґрунтованим, а що стосується доводів відповідача про можливість витрачання коштів отриманих як аліменти не за призначенням, такі не можуть вважатись достатньою підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки положення ст. 186 СК України встановлюють порядок проведення контролю за цільовим витрачанням аліментів, яким у випадку наявності відповідних сумнівів відповідач вправі скористатись. Так само, не можуть бути достатньою підставою для відмови в задоволенні позову наявність усної домовленості про участь батьків в утриманні дитини, оскільки наявність чи відсутність усної домовленості не ставить в залежність право одного з подружжя на одержання аліментів на утримання дитини. При визначенні розміру аліментів суд враховує розмір прожиткового мінімуму громадян, який встановлений законом станом на час розгляду справи, стан здоров'я дитини, неповно забезпечене матеріальне становище дитини, стан здоров'я і матеріальне становище відповідача, відсутність на його утриманні інших осіб, а також інші обставини, які мають значення для справи. Зокрема, згідно ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» розмір прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років з 1 липня визначено на рівні 1944 грн. Згідно довідки про доходи (а.с.18), відповідач офіційно працевлаштований та за період з 01.12.2017р. по 31.05.2018р. загальний розмір нарахованого доходу становить 36 751,25 грн. З огляду на те, що обов'язок щодо утримання дитини покладається на батьків в рівній мірі, визначений позивачем розмір аліментів суд вважає завищеним, при тому що остання підтвердила відсутність у неї на утриманні інших осіб. Враховуючи наведене, у відповідності до вимог ст. 183 СК України, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково та стягувати з відповідача аліменти на утримання малолітнього сина в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 04.04.2018 року (з часу пред'явлення позову) і до досягнення дитиною повноліття. Також суд вважає за необхідне роз'яснити сторонам, що відповідно до ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: partial