Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-08 00:00:00

позивач [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] про визначення розміру часток у приватній спільній сумісній власності. В обґрунтування поданого позову покликається на те, що відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 30.08.2012 р. [NUMBER] виданого Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради згідно наказу Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради від 30.08.2012 р. №1972-Ж-Г, [PERSON] та [PERSON] приватизували квартиру [ADDRESS] Право власності на дану квартиру підтверджується витягом про державну реєстрацію прав від 12.10.2012 р. [NUMBER]. З приводу даного майна між [PERSON] та [PERSON] виникають непорозуміння та суперечки щодо користування, утримання та збереження цього майна і угоди про спосіб виділення в натурі його частки із сумісного спільного володіння не досягнуто. Отже, враховуючи вищезазначене, просить позов задоволити. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, надала пояснення аналогічні до позову. Просила такий задоволити. Проти винесення заочного рішення не заперечила. Відповідач в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Клопотання про розгляд справи у його відсутності до суду не надходило. У відповідності до ст.224 ЦПК України суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивача, з'ясувавши дійсні обставини справи, права та обов'язки сторін, дослідивши надані по справі докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, проте згідно ст.13 ч.2 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру [NUMBER] від 30.08.2012 р. Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради посвідчено, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] дійсно належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та членам сім'ї: [PERSON] Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Загальна площа квартири становить 43,2 кв.м., а відновна вартість на момент приватизації становить 7,56 грн. Дане свідоцтво видане згідно з наказом Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради від 30.08.2012 р. №1972-Ж-Г. /а.с.6/. Як вбачається із витягу про державну реєстрацію прав [NUMBER] від 12.10.2012 р. квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] /а.с.7/. Згідно технічного паспорту квартира [ADDRESS] розташована на 2-му поверсі, 2-х поверхового будинку та складається з 2-х кімнат, житловою площею 29,1 кв.м., в тому числі: 1-ша кімната 8,5 кв.м., 2-га кімната 20,6 кв.м., кухня площею 9,2 кв.м., ванна кімната площею 3,1 кв.м., вбиральня (поєднана) суміщена, коридор 1,8 кв.м. Загальна площа квартири 43,2 кв.м. Висота приміщень 3,05 кв.м. Матеріал зовнішніх стін цегляні, матеріал перекриття дерев'яне. /а.с.8/. Відповідно до ч. ч., 1, 2, 3 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Частиною 1 статті 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно ч.1 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.370 ЦК України передбачено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Пунктом 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» частка суб'єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Як з'ясовано у судовому засіданні між сторонами виникають непорозуміння та суперечки з приводу користування, утримання та збереження майна, угод про спосіб виділення в натурі його частки із сумісного володіння не досягнуто, однак на підтвердження свої тверджень, [PERSON] доказів не було надано. Разом з тим позивачем фактиччно зачвлено вимогу про визначення часток у майні, яке перебуває у спільній сумісній власності, без вимоги про виділ в натурі чи поділ, тобто поставлено вимогу про зміну виду спільної власності - з спільної сумісної на спільну часткову. Крім того, позивачем не надано доказів того, що спірна квартира може бути поділеною між сторонами на рівні частки, та чи є можливим такий виділ часток між співвласниками з огляду на вимоги ч. 2 ст. 183 ЦК України. З вказаних положень закону слідує, що учасник спільної сумісної власності може припинити свою власність у ній лише в разі виділу або поділу , а не шляхом визначення часток у майні, що належить на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч.1 ст.1 ЦПК України,завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З огляду на те, що матеріально-правова вимога позивача повинна бути заснована на законі і те, що повинно існувати порушення, невизнання або оспорення прав позивача відповідачем, суд дійшов висновку, що позов, пред'явлений позивачем до відповідача, не підлягає до задоволення. Оскільки квартира, згідно з наданого свідоцтва про право власності та витягу про державну реєстрації прав належить як [PERSON] так і [PERSON] на праві спільної сумісної власності, відтак, підстав для встановлення спільної часткової вланості на вказану квартиру суд не вбачає. Права позивача не є порушені, невизнані чи оспорені відповідачем. Відтак, суд доходить висновку, що заявлені позивачем вимоги про визначення часток у спільній сумісній власності - квартирі є необґрунтованими та безпідставними, а тому, в задоволенні позову слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed