Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька. В позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог посилалась на те, що перебувала з відповідачем у шлюбі, який розірвано заочним рішенням Київського районного суду м.Полтави від 18 квітня 2016 року. Від шлюбу сторони мають сина - [PERSON], [INFO]. Зазначила, що з відповідачем сімейні стосунки припинені, дитина проживає з нею. Влітку 2018 року позивач мала намір тимчасово вивезти сина до Німеччини за запрошенням її подруги [PERSON]. Але відповідач відмовив у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон, мотивуючи свою відмову тим, що дана поїздка буде стресовою для дитини та негативно на неї вплине. На прохання у подальшому надати дозвіл на виїзд дитини за кордон до країн Шенгенської угоди та Європейського Союзу, до Туреччини, Чорногорії або Єгипту для відпочинку відповідач також відмовив. Вказані дії відповідача позивач вважає такими, що порушують право дитини на відпочинок та духовний розвиток. Тому позивач просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд [PERSON], [INFO], за межі України - до Республіки Туреччина, країн Шенгенської угоди та Європейського Союзу, Республіки Чорногорія, до Арабської Республіки Єгипет на період з 01 вересня 2018 року по 28 лютого 2019 року включно, з обов'язковим поверненням на територію України, у супроводі матері - [PERSON], без згоди та супроводу батька - [PERSON]. Відповідач [PERSON] надав відзив на позов, у якому зазначив, що позовні вимоги є необґрунтованими, надуманими та такими, що не враховують його батьківських прав та інтересів малолітньої дитини. Документи, додані до позовної заяви, не підтверджують ані необхідності виїзду малолітньої дитини за кордон, ані належних доказів відмови батька щодо конкретно визначеної країни та конкретно визначеного часового проміжку. Вказав, що він не заперечує щодо оздоровлення сина на морі, у тому числі за межами України, за попереднім узгодженням з ним країни та часу виїзду. Вважає, що виїзд малолітньої дитини за кордон до країн ЄС чи країн Шенгенської угоди може негативно на неї вплинути. Крім того, позовні вимоги порушують його батьківські права, оскільки він хоче постійно спілкуватися з сином, брати участь у його вихованні. Тому просив в задоволенні позову відмовити. Інші заяви по суті учасниками справи не подавалися. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилась, уповноваживши адвоката [PERSON] представляти її інтереси в суді. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, та просила його задовольнити. При цьому посилалась на обставини, зазначені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання також не з'явився. Уповноважив адвоката [PERSON] представляти його інтереси в суді. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечила, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов. Крім того, зазначила, що захисту підлягає порушене, оспорене або невизнане право. Будь-яких доказів, з яких би вбачалось, що відповідач порушив, не визнав або оспорив право позивача, до матеріалів справи не додано. Тому в задоволенні позову просила відмовити. Орган опіки та піклування звернувся до суду з письмовим клопотанням, у якому просив при винесенні рішення врахувати інтереси дитини. Враховуючи відсутність підстав, передбачених ст.223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, суд ухвалив розглядати справу за відсутності осіб, що в засідання не з'явились. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши докази у справі, суд приходить до висновку, що збільшені позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] з 01 червня 2012 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Шлюб розірвано заочним рішенням Київського районного суду м. Полтави від 18 квітня 2016 року, яке набрало чинності 07 червня 2016 року (а.с.12). Також встановлено, що сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с.11). Після розірвання шлюбу між сторонами малолітній [PERSON] залишився проживати з матір'ю - [PERSON] Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 150, ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України батьки зобов'язані поважати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, а мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Як встановлено судом, [PERSON] одержала запрошення від гр.[PERSON] відвідати разом з її сином [PERSON] [ADDRESS] на весь місяць червень 2018 року (а.с.21,22). З метою підготовки поїздки позивачем придбано проїзний документ на ім'я [PERSON] та [PERSON], згідно якого планувався виїзд до м.Ганновера 01 червня, а повернення - 02 липня (а.с.20). Але у зв'язку з не наданням згоди батьком дитини - [PERSON] на виїзд [PERSON] за кордон малолітня дитина не змогла виїхати до Німеччини разом з матір'ю на запрошення [PERSON]. Той факт, що позивач зверталась до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини до Німеччини, підтверджується показаннями свідків [PERSON] та [PERSON]. Як вбачається з відзиву на позовну заяву, відповідач і на даний час заперечує проти виїзду дитини до країн ЄС чи країн Шенгенської угоди. Посилання відповідача у відзиві як на підставу заперечень проти позову на те, що позивач не повідомляла йому конкретної країни, до якої планувала поїздку, та конкретно визначеного часу, суд до уваги не бере, оскільки, діючи у найвищих інтересах дитини, відповідач міг з'ясувати вказані питання у позивача. Крім того, як вбачається з показань свідків [PERSON] та [PERSON], відповідач досить емоційно реагував на прохання [PERSON] надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, відмовляв їй, не хотів про це чути, інколи навіть поспіхом виходив з квартири. Такі дії відповідача позбавляли позивача можливості детально пояснити йому щодо періоду та напряму, куди планувалася поїздка. Відповідно, не надаючи позивачу згоди на виїзд дитини за кордон, що сприяє розширенню кругозору дитини, відповідач фактично діє всупереч інтересам свого малолітнього сина. Та обставина, що ним не надається позивачу дозвіл на виїзд малолітньої дитини за кордон, фактично визнається відповідачем, виходячи зі змісту його відзиву на позов. Будь-які фактичні дані, що свідчили б про об'єктивні обставини (крім відсутності відповідного дозволу батька), які перешкоджають виїзду дитини за кордон та вирішенню батьками вказаного питання, в матеріалах справи відсутні. Тому суд вважає, що відмова відповідача у дачі згоди позивачу на виїзд малолітнього сина за межі України для оздоровлення або відпочинку не має правового підґрунтя, є безпідставною і такою, що суперечить вимогам ст. 155 СК України, ст. ст. 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства», оскільки предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини, і батьківське право не може здійснюватись всупереч цим інтересам. Вказані дії відповідача суперечать ст.ст. 3, 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року, у відповідності до якої держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Посилання представника відповідача на те, що виїзд дитини за кордон, у тому числі на період різдвяних та новорічних свят призведе до порушення прав відповідача, оскільки, маючи рівні з матір'ю дитини права, він хоче постійно спілкуватися з дитиною, проводити з дитиною час, у тому числі у святкові дні, суд до уваги не бере з наступних підстав. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, з урахуванням установлених судом обставин, які свідчать про те, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків відповідатиме найкращим інтересам дитини, суд приходить до висновку, що такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків необхідно надати на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем придбано проїзний документ на ім'я [PERSON] та [PERSON], згідно якого заплановано виїзд до м.Ганновера 17 грудня, а повернення - 09 січня (а.с.76). З огляду на викладене, оскільки відповідачем не надано доказів про наявність обставин, що обмежують право виїзду за кордон малолітньої дитини, суд приходить до висновку, що слід надати дозвіл на виїзд малолітнього [PERSON], [INFO], за межі України, а саме - до Німеччини на період з 17 грудня 2018 року по 09 січня 2019 року без згоди та супроводу батька. Оскільки позивач не визначила до яких ще, крім Німеччини, країн та у який період вона має намір виїхати з малолітнім сином на оздоровлення або відпочинок, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог щодо надання дозволу на виїзд дитини до Республіки Туреччина, країн Шенгенської угоди та Європейського Союзу, Республіки Чорногорія, до Арабської Республіки Єгипет. Таким чином позов підлягає до часткового задоволення. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що судом дозволено виїзд дитини без згоди та супроводу батька, але не на весь час та не до всіх країн, до яких позивач просила такий дозвіл, суд вважає, що позов задоволено на сорок п'ять відсотків. Судові витрати позивача складаються з оплати судового збору у розмірі 704 грн. 80 коп. та витрат на правову допомогу у розмірі 2400 грн., а всього 3104,80 грн. (а.с.1, 52). Пропорційно до задоволених позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сума у розмірі 1397,16 грн. (3104,80 грн. х 45%). Судові витрати відповідача складають 3650 грн. Пропорційно до вимог, в задоволенні яких відмовлено, з позивача на його користь підлягає до стягнення сума у розмірі 2007,50 грн. (3650 грн. х 55%). у зв'язку з задоволенням позовних вимог [PERSON] Відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Оскільки на позивача покладено більшу суму судових витрат, суд вважає за необхідне стягнути з неї на користь відповідача різницю у розмірах належних до стягнення з кожного них сум: 2007,50 грн. - 1397,16 грн. = 601 грн. 64 грн.

Outcome: partial