Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 11.07.2016 року згідно розпорядження голови Вінницької районної державної адміністрації №67-рк позивач була звільнена з посади заступника начальника [PERSON] праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації згідно п.2 ст.86 Закону України «Про державну службу» (за угодою сторін). На час звільнення позивача у відповідача існувала заборгованість по виплаті позивачу заробітної плати за один робочий день (01.06.2016 року), компенсація за невикористану відпустку та допомога у звязку з тимчасовою непрацездатністю. В порушення вимог ст.116 КЗпП України розрахунок по заробітній платі та інших виплатах з позивачем було проведено не в день звільнення, а лише 14.11.2016 року. Оскільки, в день звільнення 11.07.2016 року відповідач надав позивачу лист за №2790, в якому повідомив про здійснення нарахувань при звільненні позивача, однак не проведення виплати останніх у звязку із зарахуванням їх в погашення визначеної ним дебіторської заборгованості позивача перед відповідачем. Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З урахуванням заробітної плати за останні два місці перед звільненням позивача, тобто за травень-червень 2016 року, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.07.2016 року по 14.11.2016 року складає 16\~514,96 грн., що підтверджується розрахунком, здійсненим аудиторською фірмою «Служба аудиту». А тому, вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові. Представники відповідачів за довіреністю [PERSON], [PERSON] позовні вимоги не визнали та просили в задоволенні останніх відмовити у звязку з безпідставністю. Окрім того, стороною відповідача у даній справі було заявлено клопотання про застосування строків давності у даному спорі (а.с.54-57). Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, матеріали адміністративних справ Вінницького окружного адміністративного суду №802/1554/16-а, №802/130/15-а, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що 11.07.2016 року згідно розпорядження голови Вінницької районної державної адміністрації №67-рк позивач була звільнена з посади заступника начальника [PERSON] праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації згідно п.2 ст.86 Закону України «Про державну службу» (за угодою сторін) (а.с.138). Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч.1 ст.83 КЗпП України крім заробітної плати у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. В судовому засіданні встановлено та сторонами не оспорюється, що день звільнення позивача, тобто 11.07.2016 року, був останнім робочим днем позивача і саме цього дня в силу ст.116 КЗпП України позивачу мала бути проведена виплата усіх сум, що належать працівникові при звільненні. Стороною відповідача не заперечувалась та обставина, що він є саме тим органом, який повинен був здійснити всі розрахунки при звільненні позивача з роботи. Як стверджували позивач та його представник в судовому засіданні в день звільнення позивача у відповідача існувала заборгованість по виплаті позивачу заробітної плати за один робочий день (01.06.2016 року), компенсація за невикористану відпустку та допомога у звязку з тимчасовою непрацездатністю. Проте, на думку представників відповідачів перешкодою проведення всіх розрахунків з позивачем був спір щодо відрахування із заробітної плати, хоча згідно п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку. Так, згідно постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 31.05.2016 року у адміністративній справі №802/130/15-а за позовом [PERSON] до Вінницької районної державної адміністрації, голови Вінницької районної державної адміністрації [PERSON], [PERSON] праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації про визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позов задоволено частково, визнано протиправним та скасовано розпорядження голови Вінницької районної державної адміністрації [PERSON] №87-рн від 31.10.2014 року, поновлено позивача на посаді заступника начальника [PERSON] праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації з дня незаконного звільнення 31.10.2014 року, стягнуто з [PERSON] праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня незаконного звільнення по день поновлення на посаді 71 157,81 грн., стягнуто моральну шкоду на користь позивача 5 000 грн., повернуто [PERSON] судовий збір, стягнуто з відповідачів на користь позивача витрати на правову допомогу в розмірі 9 872 грн., допущено негайне виконання постанови суду щодо поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за один місяць у розмірі 3 773,52 грн. (а.с.9-17). 15.06.2016 року[PERSON] державної казначейської служби України у Вінницькому районі Вінницької області стягнуло на виконання виконавчого листа №802/130/15-а від 31.05.2016 року з рахунку [PERSON] праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації кошти в сумі 67 384,29 грн. на користь [PERSON] Сума коштів стягнута без відрахування податків та зборів, оскільки це обовязок роботодавця, як податкового агента, а [PERSON] державної казначейської служби України у Вінницькому районі Вінницької області виконувало рішення суду, яке набрало законної сили, оскільки [PERSON] праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації добровільно дане рішення не виконало. Також, суд звертає увагу про наявність постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 26.10.2016 року, яка набрала законної сили 15.11.2016 року, у адміністративній справі №802/1554/16-а за позовом [PERSON] праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації до [PERSON] Держпраці у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування припису (а.с.23-31), в якій встановлено обставини, що не підлягають доказуванню в силу положень ч.3 ст.61 ЦПК України, зокрема, про те, що відповідач протиправно провів відрахування із розрахунку при звільненні [PERSON] для погашення заборгованості працівника зі сплати податків та зборів, тому проведення відрахувань у такій спосіб не відповідає вимогам трудового законодавства. Водночас судом встановлено, що при виплаті [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 71 157,81 грн. на підставі судового рішення належний з такого доходу податок управлінням було сплачено в повному обсязі за наслідками відповідного звітного періоду. Таким чином, станом на дату проведення остаточного розрахунку при звільненні [PERSON] з роботи, тобто станом на 11.07.2016 року, будь-якої заборгованості управління зі сплати податку на доходи фізичних осіб, як податкового агента по відношенню до платника податків [PERSON] не існувало, оскільки обов'язкові до сплати суми відрахувань до бюджету були відшкодовані за рахунок коштів [PERSON] праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адмінстрації, що визнається ним. Відтак, суд дійшов до обґрунтованого висновку про неправомірність спрямування сум, належних [PERSON] до виплати у зв'язку з проведенням остаточного розрахунку при звільненні, в рахунок погашення її дебіторської заборгованості перед управлінням на суму 13 352,42 грн. А відтак, між сторонами не існує спору щодо розміру сум, що належали працівнику при звільненні, а після прийняття даного судового рішення відповідач сплатив позивачу 8 119,71 грн. в рахунок заробітної плати, що підтверджується листом [PERSON] праці та соціального захисту населення від 14.11.2016 року №5257 (а.с.36) та випискою ПАТ КБ «ПриватБанк» від 16.11.2016 року №ОЕ0Т-МJ0F-4JI1-V5JG по картці/рахунку 5168757308175894 позивача (а.с.38). Суд звертає увагу, що в запереченні на позовну заяву відповідач вказує на те, що платіжним дорученням №247 від 11.11.2016 року на суму 8\~119,71 грн. проведено остаточний розрахунок з позивачем (а.с.146), разом з тим датою перерахування коштів мало місце 14.11.2016 року, що підтверджується змістом довідки ПАТ КБ «Приватбанк» від 14.11.2016 року, в якій в графі 2 вказано дата операції 14.11.2016 року перерахування [PERSON] зарплати ВРУПСЗН в розмірі 8\~119,71 грн. (а.с.38). А відтак, доведеним є той факт, що проведення з позивачем повного розрахунку при звільненні мав місце 14.11.2016 року. Разом з тим, під час підготовки даної позовної заяви позивач зверталась до відповідача із повторною заявою про виплату повного розрахунку при звільненні, компенсації за час його затримки та надання належної довідки про заробітну плату і поясненням її обрахунку від 22.11.2016 року (а.с.39) про те, що в довідці №5309 від 17.11.2016 року мають місце арифметичні помилки, з незрозумілих причин не враховано як робочий день 01.06.2016 року, хоча постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду у справі 802/130/15-а від 31.05.2016 року вирішено поновити [PERSON] на посаді заступника начальника управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації з дня незаконного звільнення 31.10.2014 року. Обрахування сум, вказаних в довідці №5309 від 17.11.2016 року в повному обсязі не відповідають положенням постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року (а.с.37 зворот), тому позивач просила відповідача детально розяснити їй обрахування кожної суми, вказаної в довідці. У відповіді відповідача №5574 від 02.12.2016 року позивача було повідомлено про те, що хоча постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду у справі №802/130/15-а від 31.05.2016 року, яке того ж дня набрало чинності, позивач була поновлена на роботі з 31.10.2014 року,проте 01.06.2016 року позивач була відсутня на роботі, а приступила до виконання обовязків 02.06.2016 року, а відповідно до чинного законодавства оплата праці здійснюється за відпрацьований час, тому на думку відповідача довідка №5309 від 17.11.2016 року містить достовірні відомості (а.с.40). Більше того, під час судового розгляду даної справи як на підставу про відсутність позивача на роботі 01.06.2016 року сторона відповідача надала акт про відсутність працівника на роботі від 01.06.2016 року №1 (а.с.114) та доповідні записки начальника відділу кадрової роботи [PERSON] (а.с.115, 116). Проте, суд не погоджується з думками та твердження представників відповідача про відсутність на роботі позивача 01.06.2016 року, оскільки як вбачається з матеріалів справипостановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 31.05.2016 року у адміністративній справі №802/130/15-а позивач була поновлена на роботі та 01.06.2016 року зявилась на роботу, подавши органу, уповноваженому власником в.о. голови Вінницької РДА [PERSON] заяву від 01.06.2016 року, зареєстровану у вхідній кореспонденції, в якій просила видати розпорядження про поновлення її на роботі (а.с.18), однак з вини роботодавця таке розпорядження було видано лише 02.06.2016 року (а.с.113). За таких обставин, 01.06.2016 року мав бути оплачений позивачу як робочий день, адже вона прибула на роботу та не була допущена до виконання своїх обовязків з вини роботодавця. Окрім того, відповідачем не було здійснено повну виплату позивачу допомоги по тимчасовій непрацездатності, адже у листі відповідача №2790 від 11.07.2016 року (а.с.19) було повідомлено, що допомога по тимчасовій непрацездатності за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності згідно лікарняних листів: серія АГУ №784928, серія АГУ №731415 буде перерахована позивачу після відшкодування Фондом коштів згідно заявки- розрахунку від 11.07.2016 року за №2786. До відповіді відповідача №3088 від 29.07.2016 року було додано розрахунки лікарняних листів по вищевказаним лікарняним листам (а.с.20-22), проте 14.11.2017 року була виплачена частина таких коштів, що підтверджує виписка з рахунку позивача (а.с.38). Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Верховний Суд України 02.07.2014 року у висновку, викладеному судовою палатою у цивільних справах у цивільній справі №6-76цс14 розяснив, що передбачений частино першою ст.117 КЗпП України обовязок роботодавця з виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає при невиплаті з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, для задоволення позовних вимог необхідно, щоб дві вищезазначені обставини мали місце в сукупності. Невиплата належних позивачу коштів в день звільнення є доведеною обставиною, оскільки як уже було зазначено вище відповідач листом від 29.07.2016 року №3088 повідомив позивача про не здійснення розрахунку під час звільнення у звязку з наявною дебіторською заборгованістю позивача перед відповідачем, яка виникла внаслідок виконання постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 31.05.2016 року у адміністративній справі №802/130/15-а. В той час як факт проведення з позивачем повного розрахунку при звільненні мав місце 14.11.2016 року. Таким чином, з огляду на вищевикладене, позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки його проведення з 12.07.2016 року по 14.11.2016 року, оскільки не здійснення повного розрахунку відповідача з позивачем в порушення ст.116 КЗпП України у день звільнення 11.07.2016 року є преюдиційним фактом, тому в силу положень ст.117 КЗпП України позивач має право на стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку у визначеному спеціалістом аудиторської фірми «Служба аудиту» розмірі 16\~514,96 грн. (а.с.41-42). З вказаним розрахунком та методикою здійснення останнього суд погоджується повністю. Що ж стосується заяви сторони відповідача про застосування до виниклих правовідносин строку позовної давності, то суд вважає за можливе зазначити наступне. Так, сторона відповідача вважає, що позивач пропустив тримісячний строк звернення до суду, встановлений ст.233 КЗпП України, адже на його думку перебіг такого строку розпочався 14.11.2016 року, коли з позивачем було проведено повний розрахунок при звільненні, а він звернувся до суду лише 16.02.2017 року. Проте, в дійсності позивач звернувся до суду 14.02.2017 року, адже цього дня засобами поштового звязку направив на адресу суду позовну заяву, що підтверджує відмітка на поштовому конверті і фіскальний чек від 14.02.2017 року (а.с.172), в той час як 16.02.2017 року дана позовна заява була зареєстрована судом, що не змінює дати звернення позивача до суду з даною заявою 14.02.2017 року. Рішенням Конституційного суду України у справі №4-рп/2002 від 22.02.2012 року передбачено, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статтей 116, 117, 231 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином, позивач не пропустив строк звернення до суду з даним позовом, а тому у суду відсутні передбачені законом підстави для відмови в його задоволенні. Згідно ч.1\~ст.88 ЦПК України\~стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч.1\~ст.79 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Зокрема, до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу (ч.3\~ст.79 ЦПК України). Тому, витрати, понесені позивачем на правову допомогу у розмірі 2 560 грн., що підтверджується квитанцією №0.0.785765855.1 від 15.06.2017 року (а.с.183), також підлягають стягненню з відповідача у відповідності до положень ст.88 ЦПК України. Окрім того, судовий збір у розмірі 640,00 грн. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави, так як у відповідності до ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Що ж стосується думок та тверджень представника відповідача про те, що відповідач є таким, що звільняється від сплати судового збору на підставі п.19 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», то суд звертає увагу, що відповідно до п.19 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються органи виконавчої влади Автономної Республіки Крим, структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій, виконавчі органи міських рад, на які покладено завдання щодо вирішення питань соціального захисту населення. Більше того, відповідно до п.33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» статтею 5 Закону України «Про судовий збір» визначено, зокрема, випадки, коли деякі органи влади, здійснюючи надані їм законодавством повноваження, звільняються від сплати судового збору як позивачі. Якщо ж згадані органи звертаються до суду не у зв'язку з виконанням своїх повноважень або з вимогами, не пов'язаними з тими, за подання позовів щодо яких їх звільнено від сплати судового збору, або якщо їх звільнено від такої сплати лише як позивачів, а вони беруть участь у справі не як позивачі, то вони зобов'язані сплачувати судовий збір на загальних підставах. А відтак, з огляду на вищевикладене, з відповідача підлягають стягненню судові витрати на загальних підставах. На підставі викладеного,

Outcome: approved