Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], за участю третьої особи - Першої державної нотаріальної контори про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом. В підтвердження позовних вимог посилаються на те, що між нею, [PERSON] та відповідачем, [PERSON] було укладено шлюб 04 листопада 1982 року. Після одруження, декілька років вони проживали по різних гуртожитках та орендованих квартирах, а згодом приблизно в 1987 році переїхали проживати в будинок батьків її чоловіка, який знаходиться по [ADDRESS]. [INFO] року померла мати відповідача - [PERSON]. Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно, а саме житловий будинок з господарськими будівлями, розташований в [ADDRESS], належний спадкодавцю на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого 21.09.1989р. виконкомом Дрогобицької районної Ради, зареєстрованого в Дрогобицькому МБТІ за №132. Цей цегляний житловий будинок складався з трьох житлових кімнат, площею 46,9 кв.м. та однієї кухні. Враховуючи те, що в них з відповідачем за час спільного проживання народилося четверо дітей, і їм, як молодій сім'ї, була необхідна більша житлова площа, ніж вони мали. Мати відповідача, [PERSON] як власниця основного будинку, ще за життя звернулася в Рихтицьку сільську раду з цього приводу, рішенням Рихтицької сільської ради від 25.04.1991 року №40 [PERSON], жительці [ADDRESS] було дозволено добудувати до житлового будинку дві кімнати, кухню та ванну. [INFO] року [PERSON] померла. Після її смерті, вони з відповідачем розпочали будівництво вищевказаного будинку, яке було завершено лише в 1994-1996р. Після цього в них з відповідачем часто виникали конфліктні ситуації, сварки, скандали. Рішенням Дрогобицького районного суду від 28.05.2001 р. шлюб між ними розірвано. Після розірвання шлюбу вона залишилася проживати в даному будинку і по сьогоднішній день там живе. Останні пів року відповідач постійно їй погрожує тим, що він її виселить із будинку, що їй нічого не належить, безпідставно заставляє її сплачувати величезні суми за комунальні послуги. В липні 2017 року вона отримала Ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області про відкриття провадження по справі №442/5036/17- ц, з якої вбачається, що відповідач, на підтвердження своїх неодноразових погроз, подав позов до суду про виселення її з будинку. Після неодноразових скандалів, вона звернулася за юридичною допомогою з метою оформлення прав на даний будинок, як на спільно набуте майно у шлюбі. 02.06.2017 року у відповідь на адвокатський запит, вона отримала копії документів з інвентаризаційної справи №8 на будинок за адресою [ADDRESS]. Лише після отримання даних документів їй стало відомо, що майже одразу ж після розірвання їхнього з відповідачем шлюбу, відповідач звернувся до Снятинсьхої сільської ради і рішенням Снятинської сільської ради №24 від 15.10.2002 року відповідачу було надано дозвіл переобладнати житловий будинок, який ніби то був власністю [PERSON], яка померла [INFO] року на господарську будівлю в [ADDRESS]. Після цього, відповідач, приховуючи цей факт від неї, звернувся в Дрогобицьке МЕТІ та ЕО, і виготовив документацію на цей будинок як на літню кухню, хоча цей будинок складається з 2 житлових кімнат, кухні, ванни, загальної площі 35,4 кв.м., житлової - 19,5 кв.м. Після даних дій, відповідач подав до Першої Державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, а саме житлового будинку з господарськими будівлями (в тому числі і так званої літньої кухні), який розташований в с. Снятинка Дрогобицького району тю вулиці Зелена 35. 19 листопада 2002 року державним нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори Бекиш В О. було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, серії [NUMBER], зареєстроване в реєстрі за реєстраційним №4162, згідно якого відповідач отримав у спадщину майно, яке складається із: житлового будинку з господарськими будівлями, розташований в с.Снятинка Дрогобицького району по вулиці Зелена, 35, належний спадкодавцю на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого 21.09.1989р. виконкомом Дрогобицької районної Ради, зареєстрованого в Дрогобицькому МБТІ за №132. Цей цегляний житловий будинок складався з трьох житлових кімнат, площею 46,9 кв.м. та однієї кухні. До будинку відносяться господарські будівлі: цегляна господарська споруда «Б», гараж «В», літня кухня «З», деревяні сарай «Д», вбиральня «Г», бетонні колодязь «к», погріб «Ж», асфальто-бетонне замощення «І», металева огорожа «1-3». Вважає такі дії відповідача незаконними, оскільки фактично другий будинок був збудований ними в шлюбі, будівництво якого було розпочате та завершилось через декілька років після смерті [PERSON], а тому воно не входило до складу майна, належного спадкодавцеві і відповідно не могло бути прийнятим відповідачем як спадщина. Просить позов задоволити та визнати частково недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом серії [NUMBER], зареєстроване в реєстрі за реєстраційним №4163, видане на ім»я [PERSON], 19.11.2001р. Першою Дрогобицькою державною нотаріальною конторою після смерті [PERSON], яка померла [INFO]., в частині літньої кухні «З». В судовому засіданні [PERSON] підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі, пославшись на обставини, викладені в позовній заяві, просить їх задоволити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] заявлені позовні вимоги не визнав, просить в задоволенні заявлених позовних вимог відмовити. Третя особа - представник Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори в судове засідання не з»явився, однак від нього поступила заява, в якій просить проводити розгляд справи у його відсутності, а тому суд розглянув справу у відсутності третьої особи на підставі наявних доказів по справі. Заслухавши думку у учасників судового розгляду, перевіривши матеріла справи, суд приходить до переконання, що в задоволенні заявлених позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Так, вимогами ч.1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. До складу житлового фонду, відповідно до ст.4 ЖК УРСР, відносяться житлові будинки, а також житлові приміщення у інших будівлях. Частиною 4 ст.9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом. Правова позиція Європейського сулу з прав людини відповідно до п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту пойв» (рішення у справі Powell and Ravner v.the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Giilow y.the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v Cyprus 18.02.1999). Як вбачається із копії Свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.11.2002р., посвідченого державним нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори [PERSON], спадкоємцем майна [PERSON], яка померла [INFO] року є її син [PERSON], якщо проживає в [ADDRESS]. Відповідно до технічного паспорта, виданого 23.03.1988 року КП ЛОР „Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, останній виданий [PERSON] та відповідно до рішення Дрогобицької районної ради народних депутатів від 21.08.1989р. за №218 та довідки Рихтицької сільської ради від 06.09.1989р. житловий будинок, розташований в [ADDRESS] зареєстрований на праві власності за останньою. Рішенням за №24 від 15.10.2002р., виданого виконавчим комітетом Снятинської сільської ради Дрогобицького району Львівської області, надано дозвіл [PERSON] переобладнати житловий будинок, який був власністю [PERSON] на господарську будівлю в [ADDRESS]. В судовому засіданні встановлено, сторонами не оспорюється, а відтак доказуванню не підлягає, що між позивачем та відповідачем на протязі тривалого часу існують неприязні відносини, тощо. Зміст права власності, відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України складає право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд ч. 1 ст. 319 ЦК України. Згідно із ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Верховний Суд України під час розгляду цивільної справи №6-92цс15 від 27.05.2015р. сформулював правову позицію, згідно з якою роз»яснив, що передбачений статтею 391 ЦК України спосіб захисту усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядження своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем. ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ в п.33 Постанови Пленуму №5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз»яснив, що застосовуючи положення ст.391ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов»язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Вимогами ч.1 ст.2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 2 зазначеної статті закріплено обов'язок суду та учасників судового процесу керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Отже, завданнями судочинства мають керуватися не лише суд, а й сторони. Відповідно до ст.529-532 ЦК УРСР (1960р.) спадкоємцями за законом є діти ( у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі), онуки і правнуки померлого (перша черга), а також брати і сестри, дід та бабка померлого (друга черга). До числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. Відповідно до ст.549 ЦК УРСР (1960 р.) спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ст.1301 ЦК, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Аналізуючи викладене, суд приходить до переконання, що відповідачем [PERSON] не порушено встановлений порядок вчинення громадянами й організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов»язків у відповідності до ст.48 ЦК УРСР (1960р.), а відтак проаналізувавши зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо та їх достовірність та допустимість, а також достатність та взаємний зв»язок у сукупності встановлені судом обставини свідчать про те, що заявлені позовні вимоги позивача [PERSON] є безпідставними та необґрунтованими. Крім того, судом враховано той факт, що відповідач [PERSON] не заперечує той факт, що позивач [PERSON] має право на користування житловим приміщенням, зокрема житловим будинком, який розташований по [ADDRESS], а відтак в задоволенні заявлених позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed