Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів на утримання дитини. Свій позов мотивує тим, що 07 червня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, що зареєстрований виконкомом Коритнянської сільської ради Ужгородського району, актовий запис №05. Вказує, що від цього шлюбу у них народився син - [PERSON], [INFO], який проживає з матір'ю і знаходиться на її утриманні. Пояснює, що з березня 2015 року з відповідачем вона не проживає та не веде спільне господарство, шлюбні стосунки припинені. Зазначає, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу є неможливим. Оскільки відповідач фактично не бере участі в утриманні дитини (з березня 2015 року відповідач двічі давав на утримання дитини по 400 грн.), позивач звернулася з вимогою до суду, про стягнення з відповідача аліментів. Крім того, просить залишити проживати з матір'ю дитину. При відкритті провадження у справі ухвалою суду від 10.12.2015 року до участі залучено в порядку ст. 45 ЦПК України органу опіки та піклування Ужгородської районної державної адміністрації. Позивач у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, а відповідач - визнав їх у повному обсязі. До початку розгляду справи по суті Ужгородською районною державною адміністрацією Закарпатської області скеровано висновок про визначення місця проживання дитини органу опіки та піклування від 05.02.2016 року №76/03-38. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Суд приймає визнання позову відповідачем, оскільки таке визнання відповідає вимогам чинного законодавства, інтересам сторін по справі, в свою чергу, не суперечить правам та інтересам інших осіб. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступних висновків. Так, як вбачається з матеріалів справи, 07 червня 2008 року року між [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], було укладено шлюб, зареєстрований виконкомом Коритнянської сільської ради Ужгородського району, про що в Книзі реєстрації шлюбів 07 червня 2008 року зроблено відповідний актовий запис №05, що підтверджується свідоцтвом про шлюб [NUMBER]. У позивача з відповідачем є спільний син [PERSON], [INFO], що стверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про народження [NUMBER], виданого 17.04.2009 року виконкомом Коритнянської сільської ради Ужгородського району. Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. За положеннями ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно зі ст. 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що подружнє життя між позивачем та відповідачем не склалось, на даний момент ведення між ними спільного господарства та сумісне проживання припинено, про що свідчить зміст позовної заяви та визнання позову відповідачем. Враховуючи наведене, з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову, суд вважає, що примирення та подальше подружнє життя сторін є неможливим, сім'я розпалася остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу може суперечити інтересам сторін та їхніх дітей, що має істотне значення, а тому на підставі ст. 105 СК України шлюб підлягає розірванню. В судовому засіданні з вищенаведеного свідоцтва про народження також встановлено, що відповідач [PERSON] є батьком [PERSON] Як встановлено судом та не заперечено відповідачем спільний син подружжя постійно проживає разом з позивачкою та перебуває на повному її утриманні, відповідач не приймає участі у вихованні та матеріальному забезпеченні їх сина. За ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово, а згідно з ч. 4 вказаної статті місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного із них. При цьому, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК України). При вирішенні спору між батьками дитини, які проживають окремо, з приводу місця проживання дитини, судом враховано позицію відповідача щодо визнання позову, в тому числі в частині залишення проживання сина з матір'ю, а також висновок органу опіки та піклування, залученого до участі у справі в порядку ст. 19 СК України та ст. 45 ЦПК України. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. За нормами ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно з ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою (ч. 1 ст. 141 СК України). Згідно з вимогами ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Вирішуючи питання про розмір аліментів, які необхідно стягувати з відповідача, суд виходить з того, що відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. За приписами ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує, зокрема, стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. При визначенні розміру аліментів суд враховує вимоги щодо мінімального розміру аліментів, який не може бути менший ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що передбачено ч. 2 ст. 182 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до частини першої статті 191 СК України аліменти на дітей присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Враховуючи вищевикладене і те, що відповідач в добровільному порядку не допомагає матеріально і не надає коштів на утримання їх спільного з позивачкою сина суд приходить до висновку, що в силу вимог ст. 180 СК України, з відповідача слід стягнути на користь позивача аліменти на утримання їх сина щомісячно в розмірі 50% від усіх видів його заробітків, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання сина - [PERSON], [INFO], і до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 30 листопада 2015 року. Суд також вважає, що за правилами, визначеними ст. 88 ЦПК України, підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача сплачений останнім судовий збір в розмірі 487,20 грн., а також 487,20 грн. - до спеціального фонду Державного бюджету України на підставі ч. 3 ст. 88 ЦПК України та з урахуванням п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» за ставкою, яка діяла на момент звернення з позовом. На підставі ч. 3 ст. 209 та ч. 1 ст. 218 ЦПК України 25 лютого 2016 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 01 березня 2016 року. На підставі наведеного та

Outcome: approved