Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. В позовній заяві вказує, що шлюб між ними було укладено 27 лютого 1993 року. Спільних дітей від шлюбу сторони не мають. У 1999 році відповідач виписався із житлового будинку по [ADDRESS] , у якому сторони проживали разом, та поїхав у м. Санкт-Петербург на батьківщину. Спочатку сторони спілкувались, але з 2001 року від нього перестали надходити звістки і позивач з відповідачем взагалі не спілкувалась. Фактично шлюбні відносини припинились, відповідач довгий час проживає в іншій країні, спільне господарство не ведеться, тому просить їх шлюб розірвати. Ухвалою від 12 жовтня 2018 року було відкрито провадженні по справі та зважаючи на те, що відповідач [PERSON] проживає в Російській Федерації, м. Санкт-Петербург направлено до компетентного суду Російської Федерації судове доручення з метою вручення відповідачу копії позовної заяви, допиту його з приводу позовних вимог. Судовий розгляд справи призначено на 10 квітня 2019 року. У судовому засіданні по справі 10 квітня 2019 року було встановлено, що відповіді від іноземного суду про виконання окремого доручення згідно Конвенції про правову допомогу і правові відносини в цивільних, сімейних та кримінальних справах на адресу Талалаївського районного суду не надійшло, тому провадження по справі було зупинено судом з власної ініціативи згідно п.8 ч.1 ст. 252 ЦПК України до отримання відповіді з іноземного суду про виконання судового доручення. 05 вересня 2019 року до суду надійшла відповідь Невського районного суду м. Санкт-Петербурга, тому ухвалою від 05 вересня 2019 року було відновлено провадження та призначено судовий розгляд на 10.00 год. 15 жовтня 2019 року. Позивачем заявлялось клопотання про звільнення її від сплати судового збору з врахуванням її майнового стану. Ухвалою від 15 жовтня 2019 року дане клопотання було задоволено та позивача звільнено від сплати судового збору згідно ч.ч.1, 3 ст. 133 ЦПК України. У судовому засіданні по справі позивач [PERSON] та її представник позов підтримали і просили задовольнити, поскільки відповідач довий час не проживає з позивачкою та не спілкується, проживає за межами України, є громадянином Росії, спільне господарство не ведеться, тому є всі підстави для розірвання шлюбу. Той факт, що відповідач [PERSON] з 1999 року не проживає на території України підтвердила в судовому засіданні свідок [PERSON] . Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, матеріали судового доручення, що направлялись до іноземного суду, повернулись до суду не врученими відповідачу, поскільки за місцем його проживання та реєстрації в м. Санкт-Петербург він був відсутній і вручити йому документи не було можливо. Положенням ч.1 ст. 131 ЦПК України передбачено, що судова повістка надсилається учаснику справи на останню відому судові адресу і вважається доставленою навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Таким чином, суд приходить до висновку, що судова повістка вважається доставленою відповідачу [PERSON] згідно положень ст. 131 ЦПК України, і він вважається належним чином повідомленим про час і місце судового розгляду. Тому суд, ухвалив провести розгляд справи на підставі доказів, що містяться у справі, з винесенням заочного рішення по справі, що відповідає положенню ст. 280 ЦПК України, коли у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, заперечення на позов не подав, позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування даних умов. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши та проаналізувавши наявні по справі докази, приходить до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що шлюб між сторонами зареєстровано 27 лютого 1993 року згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с.5). Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Пункт 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вказує, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Судом встановлено, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, фактично шлюбні відносини припнились, спільне господарство не ведеться, тому суд приходить до висновку, що обставини, що склалися між сторонами свідчать про те, що збереження сім`ї суперечило б інтересам сторін, поскільки згідно ст. 51 Конституції України та ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді дружини та чоловіка, примус до шлюбу не допускається. На підставі викладеного,

Outcome: approved