Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів. З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 549,33 гривень; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] інфляційне збільшення суми боргу в розмірі 57,95 гривень; стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 2500 гривень. В обгрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що рішенням суду постановлено стягнути з відповідача на користь позивача аліменти в сумі 1600 гривень щомісяця з 21.04.2016 року по 31.05.2016 року. Відповідач аліменти позивачу не сплачує, внаслідок чого утворилась заборгованість. Представник позивача адвокат [PERSON] надав суду заяву в якій позов підтримав та просив розглянути справу без участі позивача та її представника. Відповідач в судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив, про слухання справи повідомлявся належним чином, про що в матеріалах цивільної справи міститься повідомлення про вручення поштового відправлення. З письмової згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Судом встановлено, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 08.11.2016 року постановлено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти за час навчання в сумі 1600 гривень щомісячно з 21 квітня 2016 року по 31 травня 2016 року. Відповідно до розрахунку заборгованості по стягненню аліментів, виконаного державним виконавцем Орджонікідзевського ВДВС м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області [PERSON], станом на 09.02.2017 року заборгованість за виконавчим листом про стягнення з [PERSON] аліментів складає 2133,33 гривні. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України, при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Виходячи з аналізу норм глави 49 ЦК України неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов'язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов'язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Здійснюючи розрахунок неустойки позивач виходив з правової позиції Верховного Суду України від 01.07.2015 року, згідно якої неустойка (пеня) за один місяць рахується так: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць). За таких обставин, розрахунок неустойки позивачем проведений правильно та підлягає стягненню з відповідача. Позивачем також заявлено вимогу про стягнення суми інфляційного збільшення. В обргунтування даних вимог, представник позивача посилається на Закон України «Про індексацію грошових доходів населення». Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі. Отже, виходячи з даної норми, індексації підлягає розмір самих аліментів, а не неустойка за прострочення сплати аліментів. Окрім того, при обгрунтуванні вимог про стягнення інфляційного збільшення суми боргу при подачі позову, позивач та її представник посилались на норми ст. 625 ЦК України, якою встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК розміщена в розділі І «Загальні положення про зобовязання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання і дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобовязань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобовязань. Грошові зобовязання, відповідальність за які встановлена ст. 625 ЦК, передбачають насамперед договірні правовідносини. Статтею\~625 ЦК України регулюються зобовязальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобовязання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. З рішення суду зобовязальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що зазначено в ст.\~11 ЦК, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність. Окрім того, передбачена ст. 625 ЦК відповідальність не застосовується до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Зокрема, дія ст. 625 ЦК не поширюється на трудові та сімейні правовідносини. За таких обставин, вимога позивача про стягнення суми інфляційного збільшення прострочених аліментів є необгрунтованою, ні з підстав зазначених в обргрунтуванні позовних вимог представником позивача при уточненні позовних вимог, ні з підставі зазначених у первісному позові, оскільки ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» не містить норми про індексацію неустойки за прострочення сплати аліментів, а грошове зобовязання відповідача, а саме обовязок сплати аліментів на дитину, перед позивачем виникло не з договірних правовідносин, а на підставі рішення суду. Окрім того, зобовязання щодо сплати аліментів виникає з сімейних правовідносин та регулюється спеціальним законодавством. Отже, до даного виду зобовязання, в разі його порушення, правило ні Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» ні ст. 625 ЦК України не застосовується, а отже в задоволенні позову в цій частині належить відмовити. При вирішенні питання щодо судових витрат, суд виходить з того, що ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Згідно ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік», прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2017 року, складає 1600 гривень. Представником позивача надано розрахунок витрат часу адвоката виходячи з суми 500 гривень за годину роботи, що відповідає вимогам ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», отже дана вимога обгрунтована та підлягає задоволенню. Судові витрати, а саме питання щодо судового збору, судом визначаються відповідно до положень ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial