Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-28 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулась до суду з позовом, який в подальшому був уточнений, до [PERSON], [PERSON], Агенції нерухомості «Стандарт-плюс» про визнання недійсним договору завдатку № 4/Л від 22.12.2006р., укладений між [PERSON] та [PERSON] В обґрунтування своїх позовних вимог позивач покликається на те, що оспорюваний договір був укладений щодо частини будинку № 104 на вул. Личаківській в м. Львові , право власності на 40% частки якої належало їй, а тому на для укладення такого договору щодо розпорядження спільним майном потрібна була її згода, однак при укладенні оспорюваного договору такої згоди позивач не давала. Також позивач зазначає, що оспорюваний договір за своєю правовою природою є попереднім договором купівлі-продажу відповідної частки будинку, а договір завдатку як спосіб забезпечення зобов»язання може бути укладений тільки при наявності основного зобов»язання. Позивач і представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю та просили суд позов задоволити. Представник позивача в судовому засіданні дав пояснення, аналогічні змісту позовної заяви та письмових пояснень до позовної заяви. Представник відповідача, [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги визнав повністю і просив суд позов задоволити. В своїх поясненнях зазначив, що оспорюваний договір не відповідає вимогам законодавства, а кошти, про передачу яких йдеться в оспорюваному договорі, не передавались відповідачем, [PERSON], відповідачу, [PERSON] Відповідач, Агенція нерухомості «Стандарт-плюс», у судове засідання не з'явивився, про причини своєї неявки суд не повідомили, хоча належно були повідомленені про час та місце слухання справи, а тому згідно\~ст.169 ЦПК України, суд вважає, що справу слід слухати у його відсутності. Представник відповідача, [PERSON], в судовому засідання проти позову заперечила з підстав, наведених в запереченні, і просила суд відмовити в задоволенні позову повністю. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що в позові слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 22 грудня 2006 року між відповідачами, [PERSON] (продавець) та [PERSON] (Покупець) був укладений договір завдатку № 4/Л, відповідно до п.1 якого Сторони домовилися, що Продавець продає Покупцеві частину будинку по вулиці Личаківська 104 в м.Львові (надалі Об»єкт продажу), який належить Продавцю на підстав свідоцтва про право власності за ціною п»ятсотп»ять тисяч гривень, щоеквівалентно сто тисяч доларам США. В п.3 оспорюваного договору зазначено, що іншими співвласниками Об»єкта продажу, від імені та за уповноваженням яких діє Продавець є [PERSON]. Відповідно до п.4 оспорюваного договору нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу повинно відбутися до 22 травня 2007 року. П.11 оспорюваного договору передбачено, що Продавець зобов»язується підготувати всі необхідні документи для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу Об»єкта до терміну, визначеного п.4 договору, якщо інше не зазначено в інших умовах договору. З наявної в матеріалах справи копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 2429162 від 25.12.2003р. вбачається, що 2/5 частки будинку № 104 на вул. Личаківській в м. Львові належали на праві спільної сумісної власності позивачу - [PERSON]Р, відповідачу -[PERSON] та [PERSON] Ч.1 ст.355 ЦК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно з ч.ч.1, 2 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до ч.3 ст.334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Із змісту умов п.п. 1, 4, 5 оспорюваного договору вбачається, що цим договором не передбачався перехід права власності на об»єкт продажу до відповідача, [PERSON], на підставі оспорюваного договору, а в п.5 було зазначено, що право власності на об»єкт продажу переходить до Покупця згідно чинного законодавства України. Виходячи із встановлених судом обставин щодо непереходу права власності на об»єкт продажу до [PERSON] на підставі оспорюваного договору та відсутності в цьому договорі будь-яких інших умов, які б вказували на передачу об»єкту продажу в користування,його відчуження, чи здійснення щодо об»єкту продажу інших юридичних дій, які б вказували на розпорядження цим спільним майном, суд приходить до висновку, що для укладення оспорюваного договору не потрібна була передбачена ст.369 ЦК України згода всіх співвласників на укладення цього договору. В п.п. 12, 13 оспорюваного договору зазначено, що сторони дійшли згоди, що в підтвердження укладення договору купівлі-продажу Об»єкту продажу та з метою забезпечення його виконання Покупець передає Продавцю грошову суму у розмірі сто двадцять шість тисяч двісті п»ятдесят гривень, що еквівалентно двадцять п»ять тисяч доларам США, що має статус Завдатку. Завдаток передається Покупцем Продавцю в момент підписання цього договору. Рішенням апеляційного суду Львівської області від 04.10.2012р., що набрало законної сили усправі № 1312/57/2012 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення завдатку за оспорюваним договором, позов [PERSON] було задоволено частковота стягнуто [PERSON] в користь [PERSON] 126\~250 гривень. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З огляду на встановлені рішенням апеляційного суду Львівської області від 04.10.2012р. у справі № 1312/57/2012 обставини щодо передачі [PERSON] [PERSON] 126\~250 гривень на підставі оспорюваного договору, які не підлягають доказуванню при розгляді даної справи, в якій беруть участь відповідачі, [PERSON] та [PERSON], відносно яких були встановлені такі обставини, суд відхиляє доводи позивача та представника відповідача, [PERSON], про непередачу таких коштів на виконання оспорюваного договору. При цьому, суд бере до уваги, що правовідносини за оспорюваним договором щодо передачі 126\~250 гривень завдатку виникли між сторонами цього договору [PERSON] та [PERSON] і оспорюваний договір в частині умов, що стосуються такого завдатку не передбачають виникнення, зміни чи припинення жодних прав та обов»язків для позивача, [PERSON], тобто жодним чином не стосуються прав та інтересів, позивача. З огляду на наведене, суд відхиляє доводи позивача про невідповідність оспорюваного договору завдатку ч.1 ст.546, ч.1 ст.570 ЦК України, які регулюють правовідносини щодо забезпечення виконання зобов»язань. Згідно з ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленомуцим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В абзаці 5 п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Разом з тим, судом встановлено, що 11.07.2007р. сторони оспорюваного договору [PERSON] та [PERSON] підписали угоду, в якій зазначили, що вони як сторони оспорюваного договору погодили, що такий договір з 11.07.2007р. вважати анульованим. Відповідно до абзацу 2 п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009р. «Про судове рішення у цивільній справ» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК) , то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. З огляду на те, що на підставі оспорюваного договору ані для сторін цього договору чи інших осіб не виникли жодні правові наслідки саме щодо об»єкта продажу, який був спільною власністю, в тому числі і позивача, та за таким оспорюваним договором не здійснювалось розпорядження об»єктом продажу, суд приходить до переконання, що оспорюваний договір не порушує жодних прав та інтересів позивача, яка при цьому не була стороною оспорюваного договору, а тому в позові слід відмовити.

Outcome: dismissed