Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-11 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернулась до суду із позовом до Державного закладу «Спеціалізована медико-санітарна частина №14» Міністерства охорони здоров`я України про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, стягнення компенсації за невикористану відпустку, стягнення середнього заробітку за час затримки проведення розрахунку в розмірі 12915,49 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона з 17 квітня 2001 року по 24 грудня 2018 року працювала на посаді медичної сестри в ДЗ «СМСЧ № 14». Оскільки після звільнення повний розрахунок з нею проведено не було, [PERSON] просила стягнути з відповідача на її користь 12915 грн. 49 коп. невиплаченої заробітної плати та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 01 січня 2019 року по день винесення рішення. Позивач в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву в якій просила суд позовні вимоги задовольнити повністю та провести розгляд справи у її відсутність. Представник відповідача в судове засідання не з`явилась, але надала до суду заяву в якій вказала, що позовні вимоги визнає, а справу просить розглянути у її відсутність. Відповідно до вимог ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем в порядку ст. 206 цього Кодексу. Так, згідно вимог ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій… У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд, вивчивши матеріали справи, з урахуванням вимог ст.ст. 200, 206, 223 ЦПК України, вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, від яких надійшли відповідні заяви та прийняти заяву відповідача про визнання ним позову, викладену в окремій письмовій заяві, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд встановив наступні фактичні обставини. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ст. 82 ЦПК України). Дослідивши матеріали справи, врахувавши думку сторін, викладену письмово, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Як вбачається з копії трудової книжки позивач 18 січня 1989 року була прийнята на роботу в ДЗ «Спеціалізована медико-санітарна частина № 14», на посаду медичної сестри. 31 грудня 2018 року на підставі наказу № 79-ОС її було звільнено з займаної посади за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Згідно з довідкою ДЗ «Спеціалізована медико-санітарна частина № 14» № 9 від 22 січня 2019 року станом на 22 січня 2019 року відповідач не виплатив позивачу 12915 грн. 49 коп. заробітної плати. Вказані обставини представник відповідача в наданій до суду заяві визнала, як і те, що станом на 12 червня 2019 року цей борг не погашений, а тому суд вважає позовні вимоги позивача в цій частині доведеними. Приписами ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до вимог частини першої статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Враховуючи наведене суд вважає, що вимоги позивача в цій частині підлягають до задоволення. Щодо стягнення середнього заробітку суд зазначає наступне. У відповідності до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Позивача було звільнено в грудні 2018 року, а тому під час розрахунку середнього заробітку суд виходить з виплат за листопад та жовтень 2018 року. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з абзацами першим, третім пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Як встановлено з наданої відповідачем довідки про доходи [PERSON] у жовтні 2018 року було нараховано заробітну плату у розмірі 4169 грн. 10 коп., у листопаді 2018 року - 3573 грн. 05 коп., що разом становить 7742 грн. 15 коп. Кількість робочих днів за ці два місяці становить 22 у кожному місяці, разом - 44. Таким чином, середньомісячна заробітна плата позивача становить 3871 грн. 07 коп. ((4169.10+3573.05)/2), середньоденна - 175 грн. 96 коп. (7742.15/44). Період, за який підлягає стягнення середнього заробітку, становить 5 місяці 8 (робочих) днів (з 1 січня 2019 року по 12 червня 2019 року , загальна кількість - 111 робочих днів ). Таким чином, з відповідача на користь позивача належить стягнути 19531 грн. 56 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (175.96х111 робочих днів). Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів (пункт 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»). Крім того, у своїй постанові від 18 липня 2018 року по справі 359/10023/16-ц Верховний Суд зазначив, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць. З урахуванням вимог ст.ст. 141, 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд вирішує питання повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, та присуджує з відповідача на користь позивача понесені нею витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених вимог в сумі 384 грн. 20 коп. На підставі наведеного,

Outcome: approved