Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась із позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ майна, пояснивши свою заяву тим, що 07 травня 2004 року уклали шлюб з відповідачем, від шлюбу вони мають синів: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. З січня 2017 року вони з відповідачем спільно не мешкають, як чоловік та дружина, спільне господарство не ведуть. Спільне життя не склалося через різні погляди на життя. За час шлюбу вони придбали за спільні кошти Ѕ частку квартири за адресою: [ADDRESS], відповідач обіцяв розділити майно нажите під час шлюбу добровільно, проте домовленості не досягнуто. Вартість Ѕ частки квартири вона визначає 7593 грн., згідно договору купівлі-продажу частки квартири від 20.12.2015 року. Також, зазначила, що раніше квартира належала їй та її сестрі. В грудні 2005 року вони разом з відповідачем прийняли рішення про викуп Ѕ частки квартири у її сестрі та сплатити спільні кошти в розмірі 7593 грн. її сестрі. У звязку із вищезазначеним вимушена звернутись до суду. Ухвалою суду від 30 жовтня 2017 року відкрито провадження, справу призначено до розгляду. Ухвалою суду від 13 березня 2018 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання спільною сумісною власністю подружжя, визначення часток та визнання права власності до розгляду та обєднано в одне провадження з позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ майна. В обґрунтування зустрічних позовних вимог [PERSON] зазначив, що 07 травня 2004 року уклали шлюб з [PERSON], після реєстрації шлюбу вони стали разом проживати в квартирі за адресою: [ADDRESS], яка належала відповідачці за зустрічним позовом та її сестрі [PERSON] Від шлюбу вони мають синів: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Під час шлюбу [PERSON] запропонувала йому, щоб він викупив Ѕ частку вищезазначеної квартири у її сестри [PERSON], на що він погодився. Для придбання спірного майна, його батьки продали належну їм квартиру , після чого він придбав Ѕ частку спірної квартири. Крім того, за час шлюбу ним було зроблено ремонт у вищезазначеній квартирі за рахунок отриманої ним одноразової допомоги в разі стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином вважає, що є усі законні підстави для визнання квартири [ADDRESS] сумісною власністю. Також вказав, що на теперішній час діти проживають разом з ним та [PERSON] у спірній квартирі, він сплачує аліменти на їх утримання, діти знаходяться на утриманні його та відповідача за зустрічною позовною заявою. Ухвалою суду від 20 квітня 2018 року по цивільній справі, за клопотанням представника позивача за первісним позовом, призначено судову будівельно-технічну експертизу, зупинено провадження у справі. Ухвалою суду від 04 червня 2018 року поновлено провадження у справі. Ухвалою суду від 15 березня 2019 року клопотання представника позивача задоволено, розгляд справи призначено в режимі відео конференції. 18 березня 2019 року [PERSON] подав уточнену зустрічну позовну заяву в якій просив визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], визначити частки у спільній сумісній власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS], по Ѕ за кожним; визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частку квартири [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частку квартири [ADDRESS] , стягнути з відповідача за зустрічним позовом судові витрати. Ухвалою суду від 10.04.2019 року закрито підготовче судове засідання за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ майна та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання спільною сумісною власністю подружжя, визначення часток та визнання права власності, справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом [PERSON] первісні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити, в зустрічних позовних вимогах просив відмовити в повному обсязі. Відповідач за первісним позовом [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні зустрічні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задовольнити, первісний позов визнали частково лише в частині розірвання шлюбу, в іншій частині позовних вимог просили відмовити в повному обсязі. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, вважає, що первісний позов підлягає задоволенню в повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено та підтверджено матеріалами справи, [PERSON] та [PERSON], 07 травня 2004 року зареєстрували шлюб, відповідно до свідоцтва про шлюб Серія [NUMBER]. Від шлюбу мають двох дітей: згідно свідоцтва про народження Серія [NUMBER] [INFO] року народився [PERSON], відповідно до свідоцтва про народження Серія [NUMBER] [INFO] року народився [PERSON]. За рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу від 26.05.2017 року з [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей. Згідно Договору про визначення часток у квартирі, що є спільною сумісною власністю від 07.06.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Літвіновою І.І., квартира [ADDRESS], на праві спільної сумісної власності належить [PERSON] та [PERSON] Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11.11.2005 року квартира [ADDRESS], на праві спільної часткової власності належить Ѕ частка [PERSON] та Ѕ частка [PERSON] Відповідно Свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] від 06.11.2002 року квартира [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] За договором купівлі продажу частки квартири від 20.12.2005 року посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Літвіновою І.І., [PERSON] отримав у власність від [PERSON] Ѕ частину квартири [ADDRESS]. Відповідно до ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб може бути розірваний за заявою одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно зі ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно зі ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Прізвища сторін після розірвання шлюбу залишити без змін. Враховуючи те, що сторони наполягали на розірванні шлюбу, суд задовольняє позовні вимоги позивача про розірвання шлюбу, оскільки побудова сімейних відносин повинна здійснюватися на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки (ст. 1 СК України) та не може будуватись на примушуванні сторони до навіть формального знаходження в зареєстрованому шлюбі, а тим більш в подружніх відносинах. Що стосується вимог позивача про поділ спільно сумісного майна подружжя у вигляді квартири за адресою: [ADDRESS], слід зазначити. За загальним правилом статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім'я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до об'єктів права спільної сумісної власності визначено ст. 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма ч. 3 ст. 61 СК України кореспондує ч. 4 ст. 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Згідно з ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Статтями 316 та 317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтями 368, 372 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У разі поділу майна, що є спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до п.п. 22, 23, 25, 30 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. Посилання відповідача за первісним позовом, що частина квартири була придбана за кошти від продажу батьками квартири, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки відповідачем не надано достатніх та достовірних доказів, що спірна квартира була придбана саме за рахунок цих коштів. Отже, як роз'яснив Пленум ВСУ у п.27 Постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року № 2, виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 77, 78) в порядку, передбаченому статтями 235, 237, 239 ЦПК України в новій редакції. Так, в порушення вищенаведених приписів, достатніх доказів того, що квартира була придбана відповідачем за його власні кошти суду не надано. Таким чином, враховуючи наведені норми, судом встановлено, що спірна квартира є спільно сумісною власністю подружжя, в розумінні Сімейного Кодексу України, оскільки була придбана в період шлюбу, а тому сторони мають рівні права при поділі вказаної квартири. Відповідно до ч. 2 статті 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Згідно ст. 141 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ст. 137 ЦПК України, витрати пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Outcome: approved