Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-09 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулася в Придніпровський районний суд м. Черкаси з позовом (в подальшому уточнений) до публічного акціонерного товариства «Азот» про стягнення нарахованої та невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 19 жовтня 2016 року її прийняли на роботу маркетологом відділу маркетингу у ПАТ «Азот» м. Черкаси. 06 вересня 2017 року вона звільнилася за власним бажанням. Також вказує, що у період роботи в лютому, березні, квітні і травні 2017 року їй було нараховано, але не виплачено 15087,23 грн. На день звільнення з роботи ПАТ «АЗОТ» не виплатило їй нараховану заробітну плату за вказаний вище період. Позивач вважає такі дії ПАТ «АЗОТ» незаконними, оскільки, у відповідності з ч. 1 ст. 116 КЗпП України виплата всіх сум, що належить працівнику від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у зазначені строки, підприємство, установа, організація, згідно з ч. 1 ст.117 КЗпП України, повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Крім того, 18 червня 2018 року позивач уточнила позовні вимоги та остаточно просила стягнути з ПАТ «АЗОТ» м. Черкаси на свою користь: нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 15087,23 грн.; - середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 07 вересня 2017 року по 18 червня 2018 року включно у сумі 90337,59 грн. (згідно довідки ПАТ «АЗОТ» від 23 травня 2018 року № 482 - середньоденний заробіток становить 528,29 грн); сплачений судовий збір у розмірі 704,80 грн. Ухвалою суду від 18 травня 2018 року у даній справі відкрито провадження та призначено її до судового розгляду у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 07 червня 2018 року, на виконання вимог ст. 278 ЦПК України та в межах строку, встановленого ухвалою суду від 18 травня 2018 року, представником відповідача за довіреністю [PERSON] надано до суду письмовий відзив на позовну заяву та докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову. Просить у задоволенні позову відмовити, оскільки невиплата належних сум при звільненні позивачу сталась не з вини ПАТ «Азот», а через відсутність об'єктивної можливості здійснити таку виплату. Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 29.05.2017 накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить ПАТ «Азот» в межах суми стягнення 611 872 475 грн. 30 коп. При цьому, жодному з рахунків ПАТ «Азот» ані чинним законодавством, ані постановою державного виконавця не було надано статусу «захищеного», що унеможливило виплату заробітної плати з цих рахунків. Крім того, постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області від 11 квітня 2018 року було арештовано грошові кошти у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів 43 851 523,90 грн. Таким чином, оскільки вина ПАТ «Азот» щодо невиплати заробітної плати [PERSON] при звільненні відсутня, то і її позовні вимоги щодо стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є передчасними і не підлягають задоволенню. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат [PERSON] підтримала доводи, викладені в позовній заяві із врахуванням уточнень, які викладені в заяві від 18 червня 2018 року. Крім того, зазначила, що наведені у відзиві заперечення є необґрунтованими. Заборгованість по зарплаті утворилась за період з лютого по травень 2017 року, а право на своєчасне отримання винагороди за працю, захищається Конституцією України та нормами КЗпП України. Крім того, судовий збір, який сплачено за збільшення позовних вимог, позивач залишає за собою. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце проведення судового засідання. Про причини неявки суду не повідомлено. В судове засідання представник відповідача ПАТ «АЗОТ» не з'явився, про причину неявки суду не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку. До судового засідання 07 червня 2018 року подано відзив на позовну заяву, в якому ПАТ «Азот» позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення. Заслухавши доводи представника позивача, враховуючи думку представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи в їх сукупності, всебічно, повно та об'єктивно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків: в судовому засіданні встановлено, що наказом № 758-ВК від 05 вересня 2017 року [PERSON] звільнено 06 вересня 2017 року з ПАТ «Азот» за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України. В порушення вимог ст. 116 КЗпП України, ПАТ «Азот», у день звільнення позивача не здійснив виплату нарахованої заробітної плати. Як вказав позивач у своїй позовній заяві, на момент звернення до суду із вказаним позовом, заборгованість по заробітній платі відповідачем не виплачена. Крім того, на час розгляду справи, відповідачем не спростована інформація позивача щодо не здійснення з ним розрахунку по заробітній платі. Як вбачається з довідки № 480 від 23 травня 2018 року, виданої керівником ПАТ «Азот», заборгованість підприємства по заробітній платі перед [PERSON], станом на 18 травня 2018 року складає: за лютий 2017 року - 2 207 грн. 30 коп., березень 2017 року - 4 938 грн. 30 коп., квітень 2017 року - 4 303 грн. 69 коп., травень 2017 року - 3 637 грн. 94 коп., а всього - 15 087 грн. 23 коп. З таким розміром заборгованості погодилася представник позивача, про що зазначила в судовому засіданні. Крім того, додала, що на час розгляду справи, кошти позивачу не сплачені. На вимоги здійснити виплату заробітної плати відповідач повідомляв, що у нього відсутні кошти для проведення розрахунку, що підтверджено і відзивом на позов. Станом на час розгляду справи, встановлено, що ПАТ «Азот» (код ЄДРПОУ: 00203826) не ліквідоване. Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обов'язків. Згідно із ст.ст. 21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту щодо даних спірних правовідносин визначені КЗпП України. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», та інш. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та інш. нормативно-правовими актами (ст. 94 КЗпП України). Частиною першою ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позивачем не порушені строки звернення до суду, передбачені ст. 233 КЗпП України (позовна заява надійшла до суду 15 травня 2018 року) з врахуванням положень рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 по справі №4-рп/2012 та тієї обставини, що заборгованість по заробітній платі [PERSON] не виплачена. При розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком (ст. 238 КЗпП України). Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавцем, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч. 1 ст. 115 КЗпП України). Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок. Як передбачено ст. 116 згаданого Кодексу, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Між тим, відповідач у відзиві на позовну заяву посилається на те, що розрахунок з позивачем при звільненні не був проведений не з вини підприємства, а через накладений державним виконавцем арешт на банківські рахунки підприємства, що унеможливило проведення будь-яких банківських операцій. При цьому, сам по собі факт відсутності коштів на підприємстві чи блокування (арешт) рахунків не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. При розгляді справи судом не встановлено і вини [PERSON], як працівника підприємства, у виникненні становища, яке призвело до затримки розрахунку по заробітній платі. Таким чином, під час судового розгляду справи, знайшли своє підтвердження доводи позивача щодо заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в сумі 15 087 грн. 23 коп. За таких обставин, до стягнення з ПАТ «Азот» на користь [PERSON] підлягає заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в сумі 15 087 грн. 23 коп. Як зазначалося раніше, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ст. 117 КЗпП України). Крім того, відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Слід зазначити, що, як вказав ВСУ у постанові від 11.10.2017 по справі № 6-1638цс17, - у разі не проведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи. Отже, в даному випадку сторони по справі погодились із розміром заборгованості, який становить 15 087 грн. 23 коп., а тому доводи представника відповідача про те, що розмір заявленої до стягнення позивачем суми середнього заробітку значно перевищує розмір самої заборгованості по зарплаті, є безпідставними. Абзацом другим п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 передбачено, що після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюються нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчисляється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Відповідно до абзацу третього п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Пунктом п'ятим розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом восьмого розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 вересня 2017 року по 18 червня 2018 року суд виходить з наступного: згідно із даними довідки ПАТ «Азот» № 482 від 23 травня 2018 року, розмір заробітної плати [PERSON] за два місяці, які передували звільненню, становить: липень 2017 року - 9 025 грн. 40 коп. за 18 робочих днів, серпень 2017 року - 12 106 грн. 38 коп. за 22 робочих дні. Таким чином, середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 528 грн. 29 коп., з чим погодилася представник позивача в судовому засіданні. За період з 09 вересня 2017 року по 18 червня 2018 року (в межах позовних вимог) час затримки становить 171 робочий день, а саме: за вересень 2017 року - 17 робочих дні, за жовтень 2017 року - 21 робочий день, за листопад 2017 року - 22 робочих дні, за грудень 2017 року - 21 робочий день, за січень 2018 року - 21 робочий день, за лютий 2018 року - 20 робочих днів, за березень 2018 року - 21 робочий день, за квітень 2018 року - 20 робочих днів, за травень 2018 року - 19 робочих днів, за червень 2018 року - 10 робочих днів. При визначенні кількості робочих днів суд виходить із п'ятиденного робочого тижня [PERSON] та даних, викладених у листі Мінсоцполітики України від 05.08.2016 № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік» та листі Мінсоцполітики України від 19.10.2017 №224/0/103-17/214. Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 вересня 2017 року по 18 червня 2018 року становить 90 337 грн. 59 коп. (із розрахунку 528 грн. 29 коп. х 171 день). Між тим, згідно з підпунктом 3.9 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, яка є чинною і на час розгляду справи, не належать до фонду оплати праці суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні. Отже, як на думку суду, відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку із відрахуванням (утриманням) при виплаті податків та обов'язкових платежів, передбачених законодавством України. В даному випадку, посилання представника відповідача, викладені у відзиві про необхідність застосування такого відрахування, суперечать нормам законодавства. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача ПАТ «Азот» слід стягнути на користь позивача судовий збір у сумі 704 грн. 80 коп., що сплачений при подачі позову за квитанцією № 0.0.1038294510.1 від 17 травня 2018 року, а також, необхідно з відповідача в дохід держави стягнути судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп. Крім того, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, рішення суду в частині стягнення заборгованості із заробітної плати за один місяць допустити до негайного виконання. На підставі викладеного та

Outcome: approved