Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] , третя особа - орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Чернівецької міської ради, про визначення місця проживання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Вказує, що з 2009 до жовтня 2018 року перебувала у фактичних шлюбних відносинах із [PERSON] , разом проживали у її будинку [ADDRESS] , вели спільне господарство. Вказує, що вони з 2009 року по 2018 рік перебували у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] Від вказаного цивільного шлюбу [INFO] у них народився син - [PERSON] . З часом їхні стосунки з відповідачем стали погіршуватись, почали виникати різного роду суперечки та непорозуміння. [PERSON] почав зловживати алкогольними напоями, приходив додому п`яний, вчиняв сварки, виражався нецензурною лайкою, а тому щоб уберегти сина від такої поведінки батька, вона вирішила розірвати стосунки з відповідачем і з жовтні 2018 року перестали проживати разом. Зазначає, що вона повідомила відповідача про те, що він може без перешкод приходити до дитини, брати його на прогулянки, телефонувати йому, однак, відповідач приходив зрідка побачитись із сином біля школи, іноді телефонував дитині п`яний і говорив неприємні речі, після чого син був дуже засмучений. Так приблизно у лютому цього року [PERSON] виявив бажання взяти сина на прогулянку, однак [PERSON] в той час хворів і вона пояснила відповідачу, що він не може йти на гуляти. Через це відповідач дуже розізлився, почав кричати і висловлюватись нецензурно та погрожувати, що забере у неї сина. Ці погрози стали регулярними і саме тому позивач обмежила спілкування відповідача з сином. У травні 2019 року, після постійних дзвінків [PERSON] , все ж таки дозволила йому бачитись з сином і він періодично брав дитину на прогулянки. Однак, якось в чергове зателефонувавши синові, останній сказав, що не хоче з батьком нікуди іти. При цьому, це було його особисте рішення, вона ніколи його не налаштовувала проти батька, а навпаки намагалась говорити про останнього лише хороше. Проте [PERSON] вирішив, що це саме вона налаштовує сина проти нього і почав знову щодня телефонувати і писати з вимогою віддати сина на постійне проживання з ним. Враховуючи вказане просила позовні вимоги задовольнити, визначивши місце постійного проживання дитини з нею. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представники позивача [PERSON] та [PERSON] підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені в позові, та просили їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні не заперечував щодо місця проживання дитини з матір`ю, проте наголосив, що жодного разу не заперечував щодо постійного місця проживання сина [PERSON] біля матері, однак просив не порушувати його права, як батька, на спілкування з сином. Представник служби у справах дітей Чернівецької міської ради, в судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву про розгляд судового засідання без представника у зв`язку із виробничою необхідністю, позовну заяву [PERSON] та висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Чернівецької міської ради підтримує. Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши письмові докази по справі, прийшов до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що батьком малолітнього [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] , а матір`ю [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а. с.8). Згідно договору дарування від 22.11.1993 року вбачається, що [PERSON] належить житловий будинок (а.с.9). З довідки МВС України вбачається, що [PERSON] станом на 19.02.2019 року до кримінальної відповідальності не притягувалася, не знятої чи не погашеної судимості не має (а.с.10). Відповідно до сертифікату серії 10 ААЄ № 474345 у [PERSON] ознак наркозахворювань не виявлено (а.с.11). Відповідно до довідки виконавчого комітету Чернівецької гімназії №2, [PERSON] дійсно працює вчителем математики і фізики в Чернівецькій гімназії №2 (а.с.12). З інформаційної довідки Чернівецької обласної психіатричної лікарні вбачається, що [PERSON] за психіатричною допомогою в ПНД Чернівецької обласної психіатричної лікарні не зверталася (а.с. 13). Згідно довідки № 676 від 18.02.2019 року виданої ПП «Садгора-Сервіс» до складу сімї [PERSON] : [PERSON] та [PERSON] (а.с. 14). З характеристики виконавчого комітету Чернівецької гімназії № 2, вбачається, що [PERSON] , має великий педагогічний досвід, забезпечує високий рівень засвоєння програмного матеріалу (а.с.15). Відповідно до характеристики ПП «Садгора-Сервіс» скарг від сусідів чи інших осіб у відношенні громадянки [PERSON] не поступало.(а.с.16). Згідно інформації виконавчого комітету Чернівецької гімназії № 2, вихованням [PERSON] займається мама [PERSON] (а.с.17). З заяв [PERSON] вбачається, що вона зверталася в Садгірське ВП ГУНП для вжиття заходів щодо її чоловіка, який систематично погрожує її та її батькам.(а.с.38,41,44,). У висновках про результати розгляду звернення громадянки [PERSON] надано відповіді на звернення [PERSON] (а.с.40, 43, 45, 46,). Згідно висновку органу опіки та піклування №01/02-24/3020 від 15.11.2019 року вбачається, що орган опіки та піклування виконавчого комітету міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , із матір`ю [PERSON] , не порушуючи права батька [PERSON] брати участь у вихованні та спілкуванні із дитиною (а.с.54-56). Відповідно до положень ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків. Згідно із ч. 1 ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини, при цьому суд бере до уваги що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Отже, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, оскільки це в першу чергу відповідає інтересам дитини, малолітного [PERSON] , [INFO] , не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси третіх осіб. На підставі ст. ст. 105, 110, 112, 114, 115,160,161 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved