Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що перебувала у шлюбі з відповідачем по справі з 17.09.2016 року. Сімейні відносини фактично припинені з 31.08.2020 року. В період сумісного проживання ними за спільні кошти було придбано транспортний засіб марки BMW 320і 2005 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Ринкова вартість вказаного транспортного засобу становить 220894,71 грн. Оскільки вона як подружжя має право на Ѕ частину автомобіля , а відповідач по справі добровільно не бажає його розділити, позивачка просить стягнути з [PERSON] на її користь грошову компенсацію за Ѕ частину автомобіля марки BMW 320і 2005 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , яка становить 110447,35 грн., та понесені судові витрати. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні, уточнила ,що шлюб між неї та відповідачем розірвано рішенням суду в листопаді 2020 року. Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву, передбачене ст. 178 ЦПК України. В судовому засіданні первісно пояснив, що автомобіль був придбаний за його особисті кошти, в подальшому визнав той факт, що автомобіль є сумісною власністю його та позивачки по справі, а також той факт, що позивачка має право на отримання Ѕ частини вартості автомобіля. Ринкова вартість автомобіля, зазначена позивачкою, ним не спростовується, згоден сплатити грошову компенсацію, вказаною позивачкою по справі. Позовні вимоги визнав повністю. Суд, вислухавши пояснення позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 17.09.2016 року ( а.с. 8). В період сумісного проживання, сторонами придбано автомобіль марки BMW 320і 2005 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Зазначена обставина підтверджена поясненнями сторін в судовому засіданні. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] власником зазначеного транспортного засобу- автомобілю BMW 320і 2005 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] значиться [PERSON] , дата реєстрації 13.03.2020 року ( а. с. 36). Згідно звіту про оцінку майна ринкова вартість транспортного засобу автомобілю BMW 320і 2005 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] становить 220894,71 грн. Зазначена вартість транспортного засобу не спростована відповідачем по справі. Сторонами в судовому засіданні підтверджено той факт, що шлюб між ними розірвано в листопаді 2020 року рішенням Красноармійського міськрайонного суду. Згідно зі ст.. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми) самостійного заробітку ( доходу). Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, з винятком виключеного з цивільного обороту ( ч. 1 ст. 61 СК України). Здійснення права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжям. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст.. 69 СК України. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними ( частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки ( частина друга статті 364 ЦК України). До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї. Відповідно до п.22 постанови Пленуму поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК Українитаст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з\~дійсної його вартості на час розгляду справи. Згідно розяснень п.п.23,24\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року\~„ Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, вирішуючи між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60,69 СК України, ч.3\~ст. 368 ЦК), відповідно до ч.ч.2,3\~ст. 325 ЦК\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. В п. 25 цієї\~Постанови\~зазначено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч. ч. 4,5\~ст. 71 СК\~щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Отже, неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток без застосування грошової компенсації і припинення права власності одного подружжя на його частку в такому майні. А тому присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. При цьому присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Звертаючись до суду з вказаним з вимогою про поділ майна шляхом стягнення з відповідача на свою користь грошової компенсації, позивачка посилається на такі правові норми як на ст. ст. 70, 71 СК України та на ст. 364 ЦК України. За змістом статті 364 ЦК України власник, який бажає виділу своєї частки, може вимагати виділу такої частки в натурі, і лише у зв`язку з неможливістю такого виділу або заборони такого виділу відповідно до закону він має право на компенсацію, яку може вимагати на підставі цієї норми права. Зазначена норма права регулює випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації належної йому частки та визнання за ними права власності на все майно. Отже, із системного аналізу зазначених норм матеріального права можна дійти висновку, що положення статті 364 ЦК України у поєднанні із частиною четвертою статті 71 СК України застосовуються до правовідносин щодо вимоги співвласника частки у майні, що знаходиться у спільній частковій власності, про отримання компенсації вартості своєї частки, у зв`язку з неможливістю виділення її в натурі. Як зазначалось вище, статтею 60 СК України встановлюється презумпція права спільної сумісної власності, тобто на сторони не покладається обов`язку встановлювати, що майно, придбане у період шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності. Зі змісту позовної заяви та з пояснень позивачки в судовому засіданні вбачається, що остання, маючи право на Ѕ частину спільного майна подружжя- транспортний засіб, бажає залишити його у користуванні відповідача та стягнути з нього на свою користь грошову компенсацію в розмірі 110447,35 грн. Відповідач пояснив в судовому засіданні, що спірний автомобіль знаходить у його користуванні, та він згоден залишити його у себе, а позиваці сплатити Ѕ частину його вартості, зазначену позивачкою, в розмірі 110447,35 грн. Поділ майна подружжя є предметом позову, а запропонований позивачем варіант його поділу є способом поділу цього майна, тому зазначення в резолютивній частині рішення суду про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок компенсації рівності часток в майні подружжя 12896,19 грн. та зазначення про припинення спільної сумісної власності подружжя не є виходом за межі позовних вимог . Зазначене узгоджується також з положеннями ч. 2 ст. 5 ЦПК України, відповідно до якої у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. \~ \~ Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позву. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно роз`яснень п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року № 2 у разі визнання відповідачем позову,\~яке має бути безумовним,\~і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права,\~свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача),\~суд ухвалює рішення про задоволення позову,\~обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову- на відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки позовні вимоги задоволені повністю, відповідачем визнано позов в період розгляду справи при проведенні другого судового засідання, виходячи з положень ст.ст. 141,142 ЦПК України , з відповідача на користь позивачки слід стягнути 1704,48 грн. судових витрат ( 1104,48 грн.- судовий збір та 600 грн. витрати за проведення оцінки майна). \~ \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: approved