Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] про виключення автомобіля з-під арешту, мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі постанови заступника начальника В ДВС Вінницького РУЮ Мельник А.К. від 22.10.2013 року про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу у виконавчому провадженні №34391954 з примусового виконання виконавчого листа №203/3198/12, виданого Вінницьким районним судом 19.09.2012 року, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] про стягнення боргу у розмірі 131 803,60 грн., майно відповідача [PERSON], зокрема автомобіль ИЖ - 271790, вантажопасажирський - В, 2003 року випуску, д.н.з. [NUMBER], було передано позивачці в рахунок погашення боргу за ціною, що дорівнює початковій вартості майна, за якою воно передавалось на реалізацію, за ціною 14 020 грн. Однак, оформити вказаний автомобіль на своє ім'я та розпоряджатись ним на власний розсуд позивачка не може, оскільки ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 19.09.2012 року на все рухоме та нерухоме майно відповідача [PERSON], в тому числі і на автомобіль ИЖ - 271790, вантажопасажирський - В, 2003 року випуску, д.н.з. [NUMBER], накладено арешт, який до даного часу не знятий. Тому з метою захисту порушених прав позивач звернувся до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник - адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити з підстав, зазначених у позові, не заперечували проти винесення заочного рішення. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] до судового засідання не з'явились із невідомих суду причин, хоча про день, час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином. Оскільки у справі достатньо доказів для встановлення прав та взаємовідносин сторін та враховуючи те, що позивач не заперечує, відповідно до ст.224 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що на підставі постанови заступника начальника В ДВС Вінницького РУЮ Мельник А.К. від 22.10.2013 року про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу (а.с.4) та на підставі Акту державного виконавця про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 31.10.2013 року (а.с.6) у виконавчому провадженні №34391954 з примусового виконання виконавчого листа №203/3198/12, виданого Вінницьким районним судом 19.09.2012 року, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] про стягнення боргу у розмірі 131 803,60 грн., майно відповідача [PERSON], зокрема автомобіль ИЖ - 271790, вантажопасажирський - В, 2003 року випуску, д.н.з. [NUMBER], було передано позивачці в рахунок погашення боргу за ціною, що дорівнює початковій вартості майна, за якою воно передавалось на реалізацію, за ціною 14 020 грн. Однак, оформити вказаний автомобіль на своє ім'я та розпоряджатись ним на власний розсуд позивачка не має змоги, оскільки ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 19.09.2012 року за заявою [PERSON] про забезпечення позову у цивільній справі №203/4509/12 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу, на все рухоме та нерухоме майно відповідача [PERSON], в тому числі і на автомобіль ИЖ - 271790, вантажопасажирський - В, 2003 року випуску, д.н.з. [NUMBER], накладено арешт (а.с.7-8), який до даного часу не знятий. Як вбачається зі змісту резолютивної частини постанови заступника начальника В ДВС Вінницького РУЮ Мельник А.К. від 22.10.2013 року про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу (а.с.4 зворот), майно боржника [PERSON] звільнено з-під арештів, накладених в ході примусового виконання постановами вих.№13242/03-2 від 15.09.2011 р., вих.№17538/03-2 від 14.12.2011 р., постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження вих.№477/03-23 від 27.01.2012 р., постановами вих.№6113/03-23 від 22.06.2012 р., вих.№11405 від 27.09.2012 р., постановою про відкриття виконавчого провадження вих.№1332/02-25 від 11.02.2013 р. Таким чином, на момент винесення ухвали Вінницького районного суду від 19.09.2012 року, якою накладено арешт на все нерухоме та рухоме майно боржника для забезпечення позову у цивільній справі Вінницького районного суду Вінницької області №203/4509/12, на автомобіль ИЖ - 271790, вантажопасажирський - В, 2003 року випуску, д.н.з. [NUMBER], уже було накладено арешт в якості гарантії забезпечення прав та законних інтересів стягувача у виконавчому провадженні №34391954 з примусового виконання виконавчого листа №203/3198/12, виданого Вінницьким районним судом 19.09.2012 року, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] про стягнення боргу у розмірі 131 803,60 грн. Згідно ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про зняття арешту. Як вбачається з матеріалів справи, позивачці передано спірний автомобіль в рахунок погашення заборгованості відповідачем [PERSON] Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, в тому числі правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин підлягає державній реєстрації у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом (ст.210 ЦК України). Згідно ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ч.4 ст. 334 ЦК України, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Так, статтею 34 Закону України «Про дорожній рух» встановлено обов'язкову державну реєстрацію, перереєстрацію, та облік транспортних засобів та їх власників, що здійснюються відповідними підрозділами Державтоінспекції Міністерства внутрішніх справ України, що забезпечують безпеку дорожнього руху. Власники транспортних засобів та особи, які використовують їх на законних підставах, зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби протягом десяти діб після придбання, митного оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки дана заборона порушує права позивачки, так як остання не має можливості здійснити перереєстрацію автомобіля на своє ім'я, таким чином в повній мірі володіти, користуватись та розпоряджатись належним їй на підставі закону майном, а тому позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved