Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до Старобросківецької сільської ради про визнання права власності на частку в спільному майні та визнання права власності на спадкове майно за заповітом, посилаючись на те, що станом на 15.04.1991 рік домогосподарство, в якому проживали та були зареєстровані [PERSON] та [PERSON] відносилось до категорії колгоспних дворів. Вищевказане будинковолодіння знаходиться в [ADDRESS] та розташоване на земельній ділянці площею 0,25 га за призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку. 27 січня 2003 року [PERSON] склав заповіт, в якому заповів позивачу все своє майно. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина на 1/2 частку вищевказаного домогосподарства за заповітом. [PERSON] вчасно прийняла спадщину після смерті [PERSON] за заповітом, так як постійно проживала із спадкодавцем на момент його смерті. Крім того в шестимісячний термін, а саме: 22.09.2014 року звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття даної спадщини. Позивач є спадкоємцем за заповітом та являється єдиним спадкоємцем першої черги за законом, інших спадкоємців немає. Однак оформити право на спадщину в нотаріальному порядку позивач не може у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа на зазначене домоволодіння. Тому позивач просить визнати за нею право власності на все будинковолодіння , що знаходиться в [ADDRESS]. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву, в якій просить розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, представивши суду заяву, в якій позов визнав повністю та просив розглядати справу без їх участі. Відповідно до ст. 197 ч. 2 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін на підставі наданих позивачем матеріалів та розглянути її без фіксації судового процесу. В судовому засіданні дослідженими доказами судом встановлено, що станом на 15.04.1991 рік домогосподарство, що знаходиться в [ADDRESS] та розташоване на земельній ділянці площею 0,25 га за призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, в якому проживало та було зареєстроване подружжя [PERSON] та [PERSON] відносилось до категорії колгоспних дворів. Даний факт підтверджується довідкою Старобросківецької сільської ради №191 від 26 лютого 2015 року. Згідно технічного паспорту дане будинковолодіння складається з: житлового будинку літ. «А-І» вартістю 54375 грн., ганку літ. «а» вартістю 499 грн., підвалу літ. «Пд» вартістю 7313 грн., літньої кухні літ. «Б» вартістю 15255 грн., веранди літ. «б» вартістю 3241 грн., сараю літ. «В» вартістю 1402 грн., сараю літ. «Г» вартістю 11906 грн., убиральні літ. «Д» вартістю 1481 грн., сараю літ. «Е/Е» вартістю 5221 грн., сараю літ. «Є» вартістю 2808 грн., криниці літ. «№1» вартістю 6011 грн., загальною вартістю 109512 гривень. Пленум Верховного Суду України в п.6 постанови «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 року № 20 роз'яснив, що спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні. Згідно ч.1 ст.120 ЦК Української РСР (1963 р.) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності, а ч.2 ст.123 цього Кодексу визначає, що розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Таким чином, [PERSON] та [PERSON], як члени колишнього колгоспного двору набули право власності на 1/2 частину вищевказаного будинковолодіння кожен. 27 січня 2003 року [PERSON] склав заповіт, в якому заповів позивачу все своє майно. Даний заповіт не змінювався та не скасовувався, що підтверджується відповідним надписом на заповіті. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER]. Позивач фактично прийняла спадщину за заповітом після смерті [PERSON], так як в шестимісячний термін, а саме: 22.09.2014 року звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка. Даний факт підтверджується довідкою нотаріальної контори. Позивач є спадкоємцем за заповітом та являється єдиним спадкоємцем першої черги за законом, інших спадкоємців немає, що підтверджується довідкою нотаріуса та витягами з погосподарських книг. Ст.1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Частиною 1 ст.1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. На [PERSON] був складений 27 січня 2003 року заповіт, який не змінювався та не скасовувався. Таким чином суд приходить до висновку, що позивач стала володіти правом власності на все вищевказане будинкововолодіння, зокрема 1/2 частина, як спадщина за заповітом після смерті чоловіка та інша 1/2 частина, яка належить їй, як члену колишнього колгоспного двору. Тому суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved