Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання осіб такими, що втратили право на житло та надати дозволу на зняття з реєстрації, в якому просить суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] та надати дозвіл на зняття їх з реєстрації. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідачі по справі є її синами. Вона та її сини є співвласниками квартири за адресою [ADDRESS] . Обидва сини понад 10 років як виїхали в Російську Федерацію, постійно там проживають, отримали російські паспорти. Повертатися в Україну не збираються. Вона змушена із своєї пенсії платити за них комунальні послуги, що для неї вкрай обтяжливо. Кожен з синів надав довіреність її сестрі [PERSON] на знаття їх з реєстрації та уповноважив на виконання інших дій в його інтересах. Куди б сестра не зверталася, отримувала усну відмову. Її сини бажають лише знятися з реєстрації так як мають намір продовжити проживати в Російській Федерації, розуміють, що їй важко матеріально оплачувати за них комунальні платежі. Реєстрація відповідачів обмежує її права як власника та змушує нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг за них, що створює відповідні незручності, тому за захистом своїх прав та інтересів вона вимушена звернутись до суду. Позивач [PERSON] до судового засідання не з`явилася, подавши заяву про розгляд справи за її відсутності з підтриманням позовних вимог в повному обсязі (а.с. 64). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] до судового засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, про що свідчать оголошення про виклик в судове засідання (а.с. 58, 59). Представник відповідача Шкворець С. [PERSON] до судового засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності та повним визнанням позовних вимог (а.с. 60). Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судовим розглядом встановлено, що відповідачі по справі є співвласниками квартири [ADDRESS] у м. Кривий Ріг. Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Наявність у відповідачів права власності на спірне житлове приміщення, дає суду підстави дійти до висновку про те, що визнання представником відповідачів позову суперечить закону та порушує права відповідачів, як співвласників квартири. В зв`язку з чим, суд постановив, відмовити у прийнятті заяви представника відповідачів про визнання позову, та продовжити судовий розгляд. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з огляду на таке. [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є співвласниками житлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] , приватизованого в порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № [NUMBER] / [NUMBER] від 20.02.2009 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 37, 35). Як слідує з довідок адресно-довідкового підрозділу ГУМВС України в Дніпропетровській області (а.с. 47, 48), відповідач [PERSON] з 07.07.1989 року, а відповідач [PERSON] з 07.07.1998 року значаться зареєстрованими за адресою: [ADDRESS] . Судовим розглядом також встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є синами позивача [PERSON] , що визнавалося сторонами по справі. Відповідач [PERSON] , 25.01.2017 року отримав вид на проживання іноземного громадянина. Термін дії до 25.01.2022 року. Зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] (а.с. 8-16, 17-24). Відповідач [PERSON] 05.09.2018 року отримав вид на проживання іноземного громадянина. Термін дії до 05.09.2021 року. Зареєстрований за місцем знаходження: місце Новокузнецьк, вул [ADDRESS] . (а.с. 25-34). Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилалась на те, що її сини [PERSON] та [PERSON] понад 10 років в квартирі не проживають, виїхали до Російської Федерації, не мають наміру провертатися на Україну. Оскільки реєстрація місця проживання відповідачів створює перешкоди в реалізації [PERSON] її прав як власника квартира та змушує нести додаткові витрати по сплаті житлово-комунальних послуг, вона вимушена просити усунути їй перешкоди шляхом зняття їх з реєстрації, адже, на її думку, до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст.405 ЦК України та ст. 391 ЦК України. Однак, суд не може погодитись з такими доводами позивача з огляду на таке. Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Вказані положення також кореспондують ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ч.3 ст.13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 №2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами. Гарантуючи захист права власності, закон тим самим надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. З аналізу положень ст.ст.391, 396 ЦК України слідує, що позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння, на чому також акцентує увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду кримінальних і цивільних справ в п.п.33,34 Постанови №5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначені матеріально-правові норми за своїм змістом визначають право власника вимагати відновлення свого порушеного права будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Звертаючись до суду з позовом, позивач просила захистити права як власника житлового приміщення шляхом визнання її синів як її родичів та членів сім`ї [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житлом та зняття їх з реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Так як останні не проживають в квартирі понад 10 років. При цьому, правові підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням в зв`язку з не проживанням у ньому передбачені ст. 405 ЦК України. Згідно з ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла в силу наявності особистого сервітуту мають право користування цим житлом відповідно до закону. Натомість, як слідує з положень ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, конструкція ст.405 ЦК України передбачає, що саме власник має право вимагати від осіб, які є членами його сім`ї та відмінними від власників житла усунення порушення його прав шляхом визнання втратившим право користування. Можливість визнання втратившим право користування житлом його власника/співвласника положеннями діючого законодавства не передбачена та є виключною в силу наявних конституційних гарантів захисту права власності, його непорушності та збереження за власником. Пред`являючи вимогу про визнання [PERSON] та [PERSON] втратившими право користування квартирою [ADDRESS] у зв`язку з залишенням вказаного житла понад 10 років тому, позивач [PERSON] залишила поза увагою той факт, що [PERSON] та [PERSON] нарівні з нею є співвласниками вказаного житлового приміщення, яке належить їм на праві спільної часткової власності, належна кожному з них частка становить 1/3 від квартири, а здійснення ними прав як співвласників на майно відбувається спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Обставини не проживання [PERSON] та [PERSON] в квартирі понад 15 років, підтверджені актом з місця проживання (а.с. 39) хоча й мають місце, однак не є достатніми для позбавлення їх права користування житлом як складової права власності нарівні з правом володіння, оскільки Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» гарантовано право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства на вільний вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати, в той час як право власності не зобов`язує особу зареєструвати місце проживання та проживати саме в тому житлі, яке знаходиться у власності. Оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення, оскільки зібраними у справі доказами підтверджено, що відповідачі понад 10 років не проживають в належному їм житловому помешканні, однак оскільки право власності відповідачів на спірну квартиру не припинено, останні не може бути обмежені у будь-який спосіб у користуванні власним житлом. Права усіх співвласників законом захищаються у рівній мірі та не допускається захист прав одного співвласника за рахунок обмеження прав іншого співвласника без передбачених законом підстав. Що стосується доводів позивачки про те, що відповідачі створюють перешкоди позивачу у користуванні належним їй майном, збільшуючи витрати по утриманню житла, позивачка вправі звертатись до суду з позовом про відшкодування іншими співвласниками понесених витрат на утримання спільного майна, пропорційно їх частці у власності. Доказів, які б свідчили про припинення права власності [PERSON] та [PERSON] на належні їм частки в квартирі в розумінні ст.ст.346, 365 ЦК України, у тому числі за вимогами інших співвласників, які б визначали можливість визнання їх втратившим право користування житлом із застосуванням ст.405 ЦК України, в ході судового розгляду не встановлено, а позивачем в рахунок доведеності пред`явлених вимог суду не надано. Окремо слід зазначити, що довіреністю від 30.10.2018 року 42 АА 2278873, [PERSON] уповноважив [PERSON] лише на продаж належної йому 1/3 частки у праві власності на квартиру [ADDRESS] та представляти його інтереси в органах з питань зняття його з реєстраційного обліку за вищевказаною квартирою. Однак, як слідує зі змісту наданих повноважень, [PERSON] , жодних повноважень на ведення справ у суді, та зокрема, визнання позову [PERSON] не надавав (а.с. 66-67). Вказані обставини в їх сукупності приводять суд до переконання про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] в аспекті застосування обраного нею способу захисту прав, який є неналежним та суперечить ст.16 ЦК України, що не позбавляє її права на звернення до суду за захистом її прав як співвласника житла у випадку дійсності їх порушення іншими співвласниками [PERSON] та [PERSON] дієвим способом, передбаченим законом. Виходячи з встановлених вище обставин, суд не знаходить підстав для розподілу судових витрат, оскільки при відмові в задоволенні позовних вимог, відповідно до змісту вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed