Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до відповідача Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Державна казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди. Позовну заяву обґрунтовує тим, що 27.11.2012 року Деснянським районним судом м. Києва ухвалено рішення про стягнення з [PERSON] заборгованість на користь позивача за договором позики в сумі 35342 грн. та судовий збір у розмірі 353,42 грн. На виконання вказаного рішення суду, було видано виконавчий лист № 2-3848. 23.01.2013 року позивач звернулася до Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою про примусове виконання рішення суду. На підставі вказаної заяви, було відкрито виконавче провадження № 60023866. Станом, на день звернення до суду із вказаним позовом, рішення суду від 27.11.2012 року не виконано. Протягом 7 років, державний виконавець Черуха О.М., його безпосередній колишній начальник - [PERSON] та інші посадові особи Деснянської ВДВС грубо порушили права позивача, завдали значної шкоди (моральної та матеріальної), не виконали покладені на них законодавством України обов`язки, посприяли уникненню боржником виконання своїх обов`язків та не вжили необхідних дій для притягнення останнього до відповідальності, не дотримувалися термінів здійснення виконавчого провадження, свідомо не вживали заходів примусового виконання рішення, своєчасного та повноти вчинення виконавчих дій. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 24.07.2020 року була задоволена скарга. Визнано протиправною бездіяльність державного виконавця та начальника Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Черухи О.М., [PERSON] в межах виконавчого провадження за виконавчим листом № 3848/12, виданим 17.12.2012 року Деснянським районним судом м. Києва. Враховуючи ухвалу Деснянського районного суду м. Києві від 24.07.2020 року та той факт, що за 7 років ведення виконавчого провадження не тільки не було стягнуто з боржника коштів, але й не було встановлено місце його знаходження, такими діями працівників Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) позивачу було завдано моральну шкоду в розмірі 70000 грн. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 02.10.2020 року відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 21.12.2020 року, яка занесена до протоколу судового засідання, було залучено Державну казначейську службу України в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Позивач та представник позивача позовну заяву підтримали, просили позов задовольнити з викладених підстав. Відповідач та представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили. Вислухавши вступне слово позивача та представника позивача, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З копії ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 24.07.2020 року вбачається, що заочним рішенням суду від 27 листопада 2012 року стягнуто з [PERSON] , на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в загальному розмірі 35342 грн. Стягнуто з [PERSON] , на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору у розмірі 353 грн. 42 коп. 17 груддя 2012 року Деснянським районним судом м. Києва видано виконавчий лист № 2-3848 на виконання вищезазначеного заочного рішення суду. 23 січня 2013 року [PERSON] звернулась Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) з заявою про примусове виконання рішення суду. Станом на 24.07.2020 року, рішення суду від 27.11.2012 року не виконано (а.с.43-45). Позивач звертаючись із позовною заявою про відшкодування моральної шкоди у розмірі 70000,00 грн., просить стягнути із відповідача - Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), оскільки шкода завдана позивачу тривалою бездіяльністю відповідача так і діями, що не призвели до жодного результату впродовж 7 років. Відповідно до частини четвертої статті 13, частини першої статті 55, частини п`ятої статті 124, пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання; усі суб`єкти права власності рівні перед законом; права і свободи людини і громадянина захищаються судом; судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій її території; обов`язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства. Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012, пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 ); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012). Згідно з ч. 1 ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. У ч.1 ст. 1174 ЦК України зазначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази. Відповідно до ч. 2 ст. 2, ч. 1 ст. 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Згідно з ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. З урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) та у постанові Верховного Суду від 12.08.2020 року у справі № 761/7165/17 (провадження № 61-20203св19). Пунктом 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», роз`яснено, що при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, статті 11 Закону «Про державну виконавчу службу», частини другої статті 87 Закону про виконавче провадження, а також з положень статей 1173, 1174 ЦК і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Позивач, та представник позивача в судовому засіданні наполягали, що відповідач має бути саме Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), клопотань відповідно до вимог ч. 2 ст. 51 ЦПК України стороною позивача заявлено не було. Відповідно до ч. 1 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Враховуючи те, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав, стороною Позивача не було заявлено клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем, суд приходить до висновку, про відмову у задоволенні вказаного позову. Разом з тим, суд звертає увагу, що позивач не позбавлена можливості захистити свої права шляхом пред`явлення позову до належного відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed