Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про захист честі та гідності та стягнення моральної шкоди, в якому, з урахуванням прийнятих судом уточнень, просила суд, відновити її добре ім'я, честь та гідність, зобов'язати відповідачів [PERSON] та [PERSON] офіційно принести їй вибачення за нанесені їй образи, які виразилися в обвинуваченні позивача в тому, чого вона не скоювала, а саме в побитті громадянки [PERSON], та стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON]. моральну шкоду в сумі 20000 грн. (по 10000 грн. з кожного). В обґрунтування заявленого позову позивач посилалась на те, що відповідачі з весни 2013 року розповідали її сусідам по під'їзду, що вона побила [PERSON] до струсу головного мозку, у зв'язку з чим остання проходила лікування у лікарні, що не відповідає дійсності, чим принизили її честь і гідність як людини, що також завдало їй і моральних страждань. Такі обставини на думку позивача свідчать про порушення її прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у вказаний у позові спосіб. Позивач у судовому засіданні повністю підтримала свої позовні вимоги та просила суд задовольнити позов. При цьому наголосила, що відповідач [PERSON] у своїй скарзі на постанову про закриття кримінального провадження № 12013220460000813 від 30.03.2013 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, з якою вона звернулась до Фрунзенського районного суду м. Харкова, сама підтвердила ту недостовірну інформацію, яку вона розповсюджувала відносно позивача серед мешканців будинку, в якому сторони проживають, а саме про її побиття до струсу мозку. Також, вказала, що внаслідок розповсюдження відповідачами неправдивої негативної інформації відносно неї, їй завдано душевних страждань, які полягають у погіршенні ставлення до неї з боку сусідів, а також необхідності тривалий час захищати свою честь і гідність у суді через систематичну неявку до судових засідань відповідачів. Крім того, вказала, що після звернення відповідача [PERSON] до правоохоронних органів з неправдивою заявою про нанесення їй тілесних ушкоджень, до матері позивача, яка є людиною похилого віку, приходив слідчий та змусив її підписати протокол, що зумовило душевні хвилювання останньої. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились, про дату час та місце розгляду справи повідомлялись своєчасно та належним чином. Судові повістки, що були направлені за адресою мешкання відповідачів, повернулися до суду з довідкою поштової установи про причини невручення, а саме «закінчення терміну зберігання». Суд вважає, що небажання відповідачів отримати рекомендовані листи з судовими повістками на пошті є відмовою останніх одержати судові повістки. Відповідно до вимог ч. 8 ст. 76 ЦПК України, в разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Таким чином, відмовившись одержати судові повістки, відповідачі вважаються належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи. Оскільки з боку позивача не отримано згоди на ухвалення заочного рішення, суд не вбачає підстав для вирішення справи в порядку ст. 224 ЦПК України. З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення позивача, суд встановив наступне. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначала, що в під'їзді будинку [ADDRESS], де мешкають сторони, відповідачі [PERSON] та [PERSON] розповсюджували серед сусідів по під'їзду неправдиву негативну інформацію про позивача [PERSON], а саме, що вона побила [PERSON], яка внаслідок побиття отримала струс головного мозку. За твердженням позивача, вона особисто бачила через глазок вхідних дверей, та чула через ці двері, як відповідачі розповсюджували цю інформацію серед сусідів. Крім того, вказала, що зі слів її матері їй відомо, що вона також чула, як відповідачі розповсюджували цю ж інформацію про позивача на вулиці перед під'їздом будинку, в якому вони проживають. Позивач вважає, що такими діями відповідачі принизила її честь і гідність, що завдало їй моральних страждань. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного. Відповідно до Конституції України життя і здоров'я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. У відповідності до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканими і фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. За змістом ст. ст. 94, 277 ЦК України, ч. 4 ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - Постанова) передбачено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одної особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з ч. 3 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Пунктами 18, 19 Постанови передбачено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. На підтвердження наведених у позові обставин позивач посилалася, що свідками розповсюдження відповідачами неправдивої негативної інформації щодо неї були сусіди по під'їзду позивача та відповідачів, а саме громадяни: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], яких позивач просила допитати в якості свідків. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON], яка є сусідкою позивача та відповідачів, повідомила суду, що вона знає жінку, яка має собаку, та яка проживає з позивачем на одній площадці. За твердженням свідка, вказана жінка розповідала їй, що у неї був струс головного мозку, проте оскільки повз них проходила мати позивача, вона сказала свідкові, що розповість їй про це потім, проте так і не розповіла. Свідок наголосила, що про конфлікт між позивачем та відповідачами їй нічого не відомо. Проте позивач вважає, що свідок [PERSON] дала суду неправдиві показання, що не відповідають дійсності. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] у судові засідання не з'являлись. Судом неодноразово було застосовано привід відносно вказаних свідків, проте у своїх поясненнях вони відмовлялись з'являтись до суду, посилаючись на те, що їм нічого не відомо про конфлікт між позивачем та відповідачами, а також свідки [PERSON] та [PERSON] посилались на те, що вони побоюються за життя та здоров'я своє та своїх близьких, у зв'язку з чим просили їх до суду не викликати (а.с. 174, 237, 239). У своєму письмовому поясненні від 29.10.2016 року свідок [PERSON] вказала, що з 30.10.2016 року вона має виїхати за межі міста та коли повернеться додому їй невідомо (а.с. 238), у зв'язку з чим позивач не наполягала на допиті вказаного свідка. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. З урахуванням наведеного, суд вважає, що позивачем не доведено факту поширення відповідачами [PERSON] та [PERSON] недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності, а також того, що внаслідок цього було порушено особисті немайнові права позивача. Стосовно посилання позивача, що відповідач [PERSON] у своїй скарзі на постанову про закриття кримінального провадження № 12013220460000813 від 30.03.2013 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, з якою вона звернулась до Фрунзенського районного суду м. Харкова, сама підтвердила, що вона розповсюджувала серед мешканців будинку відносно позивача недостовірну негативну інформацію про позивача, суд вважає необхідним зазначити наступне. З матеріалів справи вбачається, що ухвалою слідчого судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20.05.2016 року по справі № 645/2211/16-к (провадження 1-кс/645/483/16) задоволено скаргу [PERSON] та скасовано постанову слідчого СВ Фрунзенського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області про закриття кримінального провадження № 12013220460000813, внесеного до ЄРДР 18.02.2013 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та матеріали, на підставі яких прийнято рішення про закриття зазначеного кримінального провадження направлено до Фрунзенського відділення поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області для організації проведення досудового розслідування (а.с. 56-58, 74). Згідно з відповіддю начальника СВ Немишлянського ВП ГУ НП в Харківській області підполковника поліції [PERSON] від 15.11.2016 року за № 8298/119-59/15-2016 дії по кримінальному провадженню № 12013220460000813 за заявою [PERSON] за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України на даний час тривають, проводиться ряд заходів на встановлення особи, яка вчинила вказане кримінальне правопорушення, збирання доказів з метою притягнення винної особи до кримінальної відповідальності (а.с. 250). В п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009р. року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи,а також ділової репутації фізичної т юридичної особи» роз'яснено, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, їх посадових і службових осіб, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову. Таким чином, обставини, на які [PERSON] посилалася як на підстави своєї скарги на постанову закриття кримінального провадження № 12013220460000813, внесеного до ЄРДР 18.02.2013 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, не можуть вважатись поширенням з боку [PERSON] недостовірної інформації стосовно позивача [PERSON]. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що в ході судового розгляду цієї справи не знайшли свого підтвердження належними, допустимими та достатніми доказами обставини, на які позивач посилалася в обґрунтування своєї позовної вимоги про захист честі та гідності, у зв'язку з чим позов в цій частині задоволенню не підлягає. Враховуючи, що в ході розгляду даної цивільної справи не доведено факту поширення відповідачами інформації, що принижує честь та гідність позивача, суд вважає, що підстави для стягнення з відповідачів моральної шкоди на користь позивача відсутні, у зв'язку з чим позов в цій частині задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed