Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON], в якому просила відібрати у нього малолітніх дітей [PERSON], 27.08.2004 р. н. та [PERSON], 20.04.2010 р. н. і повернути їх за місцем її проживання, стягнути з відповідача на її користь 3 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, а також визначити способи участі батька дітей в їх вихованні. В обґрунтування позову зазначила, що рішенням суду було визначено місце проживання їх малолітніх дітей разом з матірю. Однак, в серпні місяці 2015 року, відповідач, батько дітей, без її згоди, самовільно відмовився повертати дітей матері після літнього відпочинку і на даний час категорично відмовляється їх повертати. Такі протиправні дії відповідача, який самочинно, всупереч рішенню суду змінив місце проживання дітей та в такий спосіб позбавив її можливості доглядати за ними та виховувати їх, викликають у неї моральні страждання. [PERSON] звернувся із зустрічним позовом до позивача з вимогою визначити місце проживання дітей з ним, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 17.02.2014 між ним та позивачем (відповідачем за зустрічним позовом) [PERSON] було розірвано шлюб, від якого вони мають двох синів, [PERSON], 27.08.2004 р. н. та [PERSON], 20.04.2010 р. н. Рішенням суду від 05.01.2015 місце проживання дітей визначено з матірю. Позивач за зустрічним позовом просить суд визначити місце проживання дітей з ним, мотивуючи свої вимоги тим, що він може найкраще забезпечити інтереси дітей та умови їх проживання, а також посилаючись на бажання самих дітей проживати з ним в с. Круглоозерка. У судовому засіданні позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) [PERSON] та її представник [PERSON] свої позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, посилаючись на рішення суду про визначення місця проживання дітей від 05.01.2015, яке вже набрало законної сили та повинне виконуватися, просили задовольнити первісний позов та повернути дитину [PERSON] [PERSON] матері, стягнути з відповідача моральну шкоду, а також визначити способи участі батька у вихованні дітей. Зустрічні позовні вимоги не визнали, у їх задоволенні просили відмовити. Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом не визнали, проти їх задоволення заперечували, зустрічні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав, викладених у тексті зустрічної позовної заяви, а також посилаючись на бажання самої дитини. [PERSON] не заперечив того факту, що дійсно забрав дітей від їх матері, позивача по справі, а старший син [PERSON] по теперішній час проживає з ним. Представник третьої особи служби у справах дітей Голопристанської РДА за довіреністю [PERSON], пояснила, що на думку служби у справах дітей, повинні враховуватися інтереси самої дитини, яка бажає проживати з батьком, просила у задоволенні первісного позову відмовити, а задовольнити зустрічну позовну заяву. Заслухавши пояснення учасників судового засідання та їх представників, вивчивши матеріали справи та перевіривши їх поданими сторонами доказами, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи і дослідженими в судовому засіданні доказами встановлено, що сторони є батьками неповнолітніх дітей: [PERSON], 27.08.2004 р. н. та [PERSON], 20.04.2010 р. н. Згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ст. 7 СК України, при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням їх інтересів. У 6-му принципі Декларації прав дитини від 20.11.1959, яку Україною було ратифіковано у встановленому законом порядку. та яка діє на час виникнення розглядуваних судом спірних правовідносин, дитина для повного та гармонійного розвитку має потребу у любові та розумінні. Дитина повинна, коли це можливо, зростати під опікою та під відповідальністю своїх батьків та у всякому випадку в атмосфері любові а також моральної та матеріальної забезпеченості. Окрім того вказаним принципом закріплено, що малолітня дитина не повинна, окрім тих випадків, коли наявні виключні до того обставини, бути розлученою із матірю. Відповідно до ст. 291 Цивільного Кодексу України фізична особа незалежно від віку та стану здоров'я має право на сім'ю. Фізична особа не може бути проти її волі розлучена з сім'єю, крім випадків, встановлених законом. Фізична особа має право на підтримання зв'язків з членами своєї сім'ї та родичами незалежно від того, де вона перебуває. Ніхто не має права втручатися у сімейне життя фізичної особи, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до ч. 1 ст. 161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 05.01.2015, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 17.02.2015, визначено місце проживання дітей разом з матірю [PERSON], позивачем по справі. Проте, на даний час вказане рішення суду не виконане в повному обсязі. У позовній заяві та в судовому засіданні позивач зазначала, що виконанню вказаного рішення перешкоджає відповідач, який в серпні місяці 2015 року самовільно відмовився повертати дітей матері після літнього відпочинку, а на момент розгляду справи в суді повернув лише молодшого сина [PERSON], 20.04.2010 р. н., а старший [PERSON], 27.08.2004 р. н. залишається з батьком, який відмовляється повертати дитину. Даний факт відповідачем не оспорюється, визнається та не підлягає доказуванню (ч.1 ст. 60 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Суд не бере до уваги надані відповідачем документи, а також покази самого [PERSON] стосовно бажання дитини проживати з батьком, оскільки зазначені обставини вже були предметом розгляду в судах при вирішенні питання про визначення місця проживання дітей сторін. Обставин, які виключали б можливість повернення дитини [PERSON], 27.08.2004 р. н. до місця проживання матері, зокрема, наявність серйозного ризику того, що повернення стане для них психотравмуючим фактором, або поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної, психічної шкоди чи іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, судом встановлено не було. Оскільки рішенням суду, яке набрало законної сили, місце проживання дітей визначено з матірю, проте відповідач перешкоджає виконанню вказаного рішення, та враховуючи принцип Декларації прав дитини, згідно з яким малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли є виключні обставини, бути розлученою з матірю, суд приходить до висновку про задоволення вимоги про відібрання дітей та повернення їх позивачу за місцем її проживання. Важливо зазначити, що визначення місцем проживання дітей місця проживання одного з батьків зовсім не означає, що другий з батьків позбавляється права брати участь у вихованні і житті дітей. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Суд вважає доведеним, що внаслідок протиправних дій відповідача за первісним позовом [PERSON], який самочинно, всупереч рішенню суду змінив місце проживання дітей та в такий спосіб позбавив позивача можливості доглядати за ними та виховувати їх, їй була заподіяна моральна шкода, яка підлягає відшкодуванню у відповідності до положень ст. ст. 16, 23 ЦК України. При визначенні розміру моральної шкоди суд враховує вимоги розумності, справедливості та виваженості, бере до уваги обставини справи, глибину фізичних та душевних страждань позивача, майновий стан відповідача, відсутність його добровільної згоди чи власної ініціативи повернути дитину матері і визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди в сумі 2 000 грн., що не буде надмірним та є адекватним тим стражданням, яких зазнала позивач. Виходячи з викладеного, суд прийшов до висновку про те, що первісний позов [PERSON] про відібрання та повернення дітей та відшкодування моральної шкоди підлягає частковому задоволенню, так як молодший син [PERSON], 20.04.2010 р. н. на даний час вже повернений та проживає з матірю а заявлену позивачем суму 3000 грн. в частині відшкодування моральної шкоди суд вважає завищеною, тому позовні вимоги про стягнення моральної шкоди підлягають задоволенню у розмірі 2000\~грн., така сума, на думку суду якимось чином зможе компенсувати ті моральні страждання, які отримала позивач, а в задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON], відповідно, слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, так, на користь позивача за первісним позовом [PERSON] підлягає стягненню з відповідача за первісним позовом [PERSON] сплачений при подачі позову судовий збір в загальній сумі 976 (девятсот сімдесят шість) грн. 00 коп., що підтверджується наданими до суду квитанціями.

Outcome: partial