Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом, у якому просить визнати недійсним кредитний договір № 014/06-11/2528, укладений 14 вересня 2006 року між нею та публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», згідно з яким остання отримала кредит в сумі 28 509,00 дол. США, строком до 14 вересня 2026 року зі сплатою 13,25 % річних, а також застосувати наслідки недійсності правочину, шляхом перерахунку сплаченої нею суми відсотків за користування кредитом, мотивуючи вимоги тим, що відповідачем в порушення закону не було виконано переддоговірну роботу з позивачем, в порушення вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки позивачу не надано в письмовій формі інформацію визначену ч. 2 та ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Позивач вважає, що банком включено до кредитного договору несправедливі умови щодо правил зміни відсоткової ставки, що вона розцінює як дискримінаційні, так як вони ставлять споживача перед обов`язком погодитися на правила зміни відсоткової ставки, що передбачено ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», що позивач розцінює за достатні підстави для визнання кредитного договору недійсним. Ухвалою судді від 24 січня 2019 року відкрито провадження у вказаній справі та призначено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, яким роз`яснено підстави, час та черговість подання заяв по суті справи. 15 лютого 2019 року до суду від представника відповідача надійшов письмовий відзив на позов, а відповіді на відзив, заяв або клопотань від позивача не надходило. Згідно ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 4 вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін та ухвалити рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 14 вересня 2006 року між [PERSON] та публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» укладено кредитний договір № 014/06-11/2528 згідно з яким остання отримала кредит в сумі 28 509,00 дол. США, строком до 14 вересня 2026 року зі сплатою 13,25 % річних, а також застосувати наслідки недійсності правочину, шляхом перерахунку сплаченої нею суми відсотків за користування кредитом. В подальшому між сторонами укладено Додаткову угоду № 1 від 23 квітня 2010 року, за умовами якого, в зв`язку з наданням правовстановлюючих документів на предмет іпотеки, встановлено відсоткову ставку у розмірі 12 % річних. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільні в укладенні договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У відповідності до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Перед укладенням та підписанням Кредитного договору, позичальник звернувся до банку із Заявою-анкетою на отримання кредиту, де в графі 1. «Відомості про кредит» власноручно зазначила, що має намір отримати споживчий кредит та обрала валюту долари США, суму кредитування, строк та зазначила мету, тобто цільове використання кредиту. Вбачається, що своїм підписом під відповідним документом позичальник засвідчила, що ознайомлена з кредитними умовами, зокрема: мета для якої кредит буде витрачений, строк та відсоткова ставка за кредитом. Згідно ч. 2 ст. 1056 ЦК України позивач мала право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця. Проте, вказаних дій остання не вчинила та уклала кредитний договір, висловивши у такий спосіб своє волевиявлення щодо укладення кредитного договору. Аналізуючи Закон України «Про захист прав споживачів» слід враховувати, що не передбачено такої підстави для визнання кредитного договору недійсним, як надання/ненадання суб`єктом господарювання інформації споживачеві послуг, яка визначена ч. 2 та ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Стосовно доводів позивача щодо включення до умов кредитного договору положень, що є несправедливими, так як вони ставлять споживача перед обов`язком погодитися на правила зміни відсоткової ставки, є помилковими, недостатньо аргументованими та недоведеними з огляду на наступне. Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених в постановах від 11 вересня 2013 року у справі №6-40цс13, від 02 грудня 2015 року №6-1341цс15 та від 08 червня 2016 року №6-330це 16, кредитор вправі пропонувати умови, які не суперечать закону та без виконання яких не вважає за можливе надання кредиту, позичальник, який ініціював укладання договору, добровільно на такі умови і виправдані у спірних правовідносинах певні обмеження, пов`язані із користуванням своїм майном, погодився і виконував їх тривалий час. Отже, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно ознак порушення умовами договору принципу добросовісності, створення ними істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін та заподіяння цими умовами шкоди споживачеві. Враховуючи те, що при укладенні кредитного договору як правочину, що базується на волевиявленні обох учасників правочину, позивач на свій розсуд та за вільним волевиявленням вирішила оформити кредит та погодила п. 6.2. Кредитного договору щодо правил зміни відсоткової ставки за користування кредитом, що не суперечить положенням ст.ст. 6, 627, 638 ЦК України, будучи належним чином обізнаною та повідомленою про наявність ризиків зміни відсоткової ставки, тому відсутні дії з боку відповідача, які б свідчили про включення до договору завідомо несправедливих умов. Також, укладаючи кредитний договір сторони погодили, що відсоткова ставка за користування кредитними коштами становить 13,25 % річних. Поряд із цим, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, які б давали підстави вважати, що кредитний договір містить положення, які були б несправедливими для позивача чи створювали істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника. За даних обставин, всі наведені позивачем твердження з даного приводу розцінюються як спосіб захисту інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від добросовісної поведінки позичальника при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов`язань. Отже, посилання позивача на включення до кредитного договору завідомо несправедливих умов також не доведено. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.ст. 77, 78 ЦПК України, докази маються бути належними та допустимими. З огляду на встановлені обставини та проаналізовані докази в їх сукупності, відсутні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] з огляду на їх недоведеність, безпідставність. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Частина 1 ст. 203 ЦК України встановлює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правовідносини з надання кредиту регулюються параграфом 2 главою 71 Цивільного кодексу України. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (§58 рішення ЄСПЛ від 10.02.2010 року №4909/04 у справі «Серянін та інші проти України). Судом встановлено та не заперечується сторонами, що кредитний договір було укладено у вересні 2006 року, однак з позовом про визнання недійсним договору позивач звернулась лише у 2019 році. У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 1 ст. 257 ЦК України). Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Тобто, позивачем пропущено строк на звернення до суду за захистом своїх, як вона вважає, порушених прав та інтересів. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість ним виконання свого грошового зобов`язання. Відповідач зазначає, що згідно системних даних Кредитний договір №014/06-11/2528 від 14 вересня 2006 року [PERSON] станом на день розгляду справи є непогашеною заборгованість, що складає 723 347,20 грн. Будь-якого письмового договору між сторонами про збільшення визначеної законом позовної давності укладено не було. Як вказував Європейський суд з прав людини, п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України № 63566/00. § 23 від 18 липня 2006 року). Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним кредитного договору № 014/06-11/2528, укладеного 14 вересня 2006 року між сторонами, а також застосування наслідків недійсності правочину, шляхом перерахунку сплаченої нею суми відсотків за користування кредитом не підлягають задоволенню у зв`язку із пропуском строку позовної давності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed