Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики, який в подальшому уточнила, зменшивши розмір позовних вимог. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що між нею та [PERSON] 27 листопада 2003 року було укладено договір позики відповідно до якого [PERSON] передала у власність [PERSON] 70 000 гривень, що на той час за курсом валют складало 13 133 доларів США, для купівлі та ремонту трикімнатної квартири [ADDRESS] . Зазначила, що боржником на підтвердження позики 70 000 грн. того ж дня, 27 листопада 2003 року складено розписку. Вважала, що за умовами договору сума боргу з врахуванням курсу валют підлягає поверненню протягом семи днів з дня пред`явлення позивачкою вимоги в сумі еквівалентній 13 133 доларів США. Посилалась на норми права викладені у ст. ст. 42,44,47,375 Цивільного кодексу України УРСР в редакції 1963 року, діючого на час укладення угоди та відповідно до ст. 151 того ж Кодексу, в силу зобов`язання одна особа (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як передати майно, виконати роботу, сплатити гроші та інше або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з договору або інших підстав, зазначених в статті 4 цього Кодексу. Також зазначила, що відповідні правовідносини вирішуються і статтею 526 Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, який діє зараз та згідно ст.165 Цивільного кодексу України УРСР 1963 року та ч.2 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін)виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Посилалась на те, що 05 вересня 2017 року рекомендованим листом з зворотнім повідомленням надіслала відповідачам письмову вимогу про повернення боргу. Відповідачі вимогу про сплату боргу отримали, що у позивача є підтвердження, але борг не повернули. На думку позивачки обов`язок повернення боргу повинен покладатися на колишнє подружжя [PERSON] та [PERSON] та виходячи з положень ч.2 ст. 23 КпШС в редакції 1969 року, належними відповідачами є [PERSON] , яка брала гроші в борг та її чоловік [PERSON] . Зазначена позивачкою норма права передбачала, що при укладенні угод одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя та для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, яка потребує обов`язкового нотаріального посвідчення, згода другого з подружжя повинна бути в письмовій формі. Позивачка у своїй позовній заяві наголосила на тому, що законодавець не встановлював обов`язкової нотаріальної форми для договорів позики між громадянами. Предметом позики були гроші для придбання та ремонту квартири, які подружжя боржників отримало в той же день і одразу придбало квартиру. Остання є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тому боржниками є кожний із них в рівних долях. Але, відповідачі ухиляються від виконання свого обов`язку повернути борг, який на день подання позову складає 346 448, 54 гривні, що еквівалентно 13 133 доларам США та просила суд стягнути з [PERSON] та [PERSON] по 173 224, 27 грн. з кожного. У зв`язку з викладеним, позивач звернулась до суду з даним позовом. Відповідач [PERSON] надала відзив на позов в якому зазначила, що позов [PERSON] визнає. Також зазначила, що вона і відповідач [PERSON] на момент укладення договору позики, 27 листопада 2003 року перебували у шлюбі і взяли в борг у позивача 70 000 грн. на придбання трикімнатної квартири [ADDRESS] , борг до теперішнього часу не повернули. Підтвердила, що договір позики від 27 листопада 2003 року і розписка 27 листопада 2003 року підписані нею та що оригінали цих документів знаходяться у позивача. Причиною неповернення боргу є відсутність у неї таких грошей та непорядна поведінка другого відповідача, гроші в борг вони з [PERSON] брали разом за взаємною згодою в інтересах сім`ї та те, що на даний час вона робить все можливе, щоб залагодити проблемне питання, намагається отримати банківський кредит і за його рахунок задовольнити вимоги позивача. На виконання ухвали від 22 січня 2018 року, позивач [PERSON] надала відповідь на відзив [PERSON] , яким підтвердила факт повернення [PERSON] їй частину боргу у сумі 2500 доларів США. На підтвердження часткової сплати боргу надала розписку, датовану 25 січня 2018 року. Відповідач [PERSON] , через свого представника Адвокатське об`єднання «Ястребова, Кузьмін і партнери» надав відзив в якому зазначив, що перебував у шлюбі з [PERSON] з 14 лютого 2003 року по 05 серпня 2016 року, що підтверджується рішенням від 05 серпня 2016 року Фрунзенського районного суду м. Харкова про розірвання шлюбу у справі № 645/2472/16-ц. Звернув увагу суду, що не надавав своєї згоди на укладення договору позики, яка повинна була надаватися письмово та зазначив, що він взагалі нічого не знав про існування а ні договору позики а ні розписки. В обґрунтування відзиву посилався на норми права , а саме відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Зазначив, що вбачається зі змісту ст.65 СК України, зазначена норма закону регламентує «Право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя». Відповідно до вимог ч. 1, 2 зазначеної статті - дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. У Правових позиціях, висловлених Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України при перегляді цивільних справ у касаційному порядку і у зв`язку з винятковими обставинами у 2009 році (розділ «Сімейне право»), які є правовим звичаєм, зазначено, що вказаною правовою нормою ст.65 СК регулюються відносини які стосуються розпорядження майном, що є в спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на укладення цивільно-правових угод щодо набуття майна, зокрема на отримання, у даному випадку, позики, оскільки договір позики є угодою про отримання у власність грошових коштів і не створює обов`язків для другого із подружжя, а лише для позичальника, як сторони договору. Вказав на те, що така правова позиція міститься в ухвалі ВССУ від 14.09.2016 року по справі №220/702/15-ц, ухвалі ВССУ від 15.07.2015 року). Окрім того, усуваючи розбіжності у застосуванні норм Сімейного та Цивільного кодексів України, Верховний суд України у своїй Постанові від 20.02.2013 року №6-163цс12 зазначив наступне:«Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.» При цьому у своїй Постанові від 18.11.2015 року №6-388цс15 ВСУ зазначив наступне: «невиконання позичальником зобов`язань за договором позики є підставою для стягнення з нього суми боргу; договором позики не покладається обов`язок виконання на дружину/чоловіка позичальника, а надання нею/ним згоди на укладення договору не покладає на неї солідарного обов`язку з боржником, і вона/він не може відповідати за зобов`язаннями позичальника; за змістом частини четвертої статті 63 та частини другої статті 73 СК України дружина може відповідати своєю часткою майна у спільній сумісній власності подружжя за умови, що договір був укладений в інтересах сім`ї, а одержане за договором використано на її потреби (рішення від 2 листопада 2011 року)». Викладаючи у відзиві свою правову позицію, [PERSON] , що діяв через свого представника вказав, що виходячи із змісту ст.1047 ЦК України форма договору позики не передбачає нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Засвоєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей (Такий висновок зазначено в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 р. у справі № 6-63цс13). [PERSON] наголосив, що договір позики укладений між [PERSON] та [PERSON] не є договором щодо розпорядження спільним майном подружжя, а фактично є правочином за яким [PERSON] отримала у власність грошові кошти від своєї матері [PERSON] і обов`язок повернення боргу виник лише у неї - [PERSON] . Окрім того, [PERSON] надала до суду відзив на позовну заяву, однак як вбачається із відзиву, вона не наводить жодних доказів у розумінні їх належності та допустимості, які б свідчили, про те що грошові кошти, які вона запозичила у [PERSON] , начебто на потреби сім`ї, були використанні на потреби саме сім`ї. Також [PERSON] у своєму відзиві зазначив, що у лютому 2017 року [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартири [ADDRESS] , яка була придбана сторонами по справі в період перебування сторін у шлюбі та надав копію ухвали про відкриття провадження додається у справі. У травні 2017 року [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою про визнання права власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] в порядку поділу майна подружжя. 17 травня 2018 року Фрунзенським районним судом м. Харкова відкрито провадження по справі №645/1887/17 (с. Бондарєва І.В. ). Після відкриття провадження по справі, стороною Позивача було отримано інформацію з Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішній справ України, в якій зазначається, що за Відповідачем на праві власності зареєстровані транспортні засоби, а саме автомобіль марки MAZDA 323 F 1,3 I, (1995 року випуску) червоного кольору, №дв. [NUMBER] , №куз. [NUMBER] , з державним номерним знаком [NUMBER] у 15.02.2008 році та автомобіль марки PEUGEOT 107, (2011 року випуску), сірого кольору, №дв. [NUMBER] ,№куз. [NUMBER] ,з державним номерним знаком [NUMBER] , які були придбані сторонами по справі під час перебування у шлюбі. Таким чином, [PERSON] є власницею квартири та власницею двох автомобілів. Відповідач [PERSON] при цьому надав документи, що підтверджують факти набуття [PERSON] права власності на квартиру та автомобілі. Вважав, що [PERSON] намагається уникнути розподілу майна, і саме тому [PERSON] (її матір) звернулася до суду із позовною заявою про стягнення коштів за розпискою, про існування якої до цього часу, не було нікому нічого відомо та просив у зв`язку з тим, що 15 грудня 2017 року набрав чинності ЦПК України в новій редакції, поновити з поважних причин строк на звернення до суду із відзивом на позовну заяву. Через свого представника [PERSON] звернувся до суду із клопотанням про залишення позову без розгляду, мотивуючи його тим, що відповідно до п.7 ч.4ст.185 ЦПК України заява повертається позивачу якщо до заяви не додано доказів вжиття заходів досудового врегулювання спору у випадках коли такі заходи є обов`язковими згідно законом. Також [PERSON] через свого представника звернувся до суду із клопотанням про призначення експертизи, мотивуючи тим, що розписка та договір «займа», датовані 27 листопада 2003 року, є фіктивними та складеними у 2017 році з метою ухилення [PERSON] від виконання зобов`язання по рішенню суду про розподіл майна подружжя. Згодом, [PERSON] звернувся до суду із клопотанням про забезпечення доказів шляхом проведення технічної експертизи документів, просив поновити строк для звернення до суду із таким клопотанням, мотивуючи тим, що 10 липня 2018 року під час судового засідання , суд розглянувши клопотання про призначення експертизи, постановив ухвалу, якою відмовив у задоволенні клопотання про призначення експертизи та того ж дня, 10 липня 2018 року постановив ухвалу про призначення справи до судового розгляду по суті, однак проведення експертизи є важливим для повного, всестороннього, об`єктивного розгляду справи. До клопотання про забезпечення доказів, додано копії документів із матеріалів цивільної справи № 645/1887/17, зокрема зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, із змісту якого вбачається, що [PERSON] за рахунок власних коштів , отриманих у позику 15 листопада 2003 році від батька, придбала квартиру [ADDRESS] . Позивач [PERSON] наголошувала у судовому засіданні, що грошові кошти були використані саме в інтересах сім`ї відповідачів, подала до суду розписку, датовану 25 січня 2018 року про те, що відповідач [PERSON] повернула їй в рахунок погашення боргу за договором позики від 27 листопада 2003 року, 2500 доларів США,

Outcome: partial