Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання кредитного договору недійсним до відповідача ПАТ КБ «Приватбанк». Посилається на те, що позивач, [PERSON] не укладала з ПАТ (до реорганізації ЗАТ) КБ «Приватбанк» жодних кредитних договорів, в тому числі кредитного договору №CVXRRX02660044 від 03.04.2007 року, ніколи не була клієнтом ПАТ КБ «Приватбанк» і їй невідомо, хто саме отримав кредит від її імені. Посилається на те, що підписи в заяві позичальника №CVXRRX02660044 від 03.04.2007 року, в анкеті позичальника виконані невідомими особами та є підробленими, що є очевидним навіть при звичайному співставленні та порівнянні з оригінальним підписом [PERSON] Кредитні кошти в сумі 7380,00 грн. чи в будь-якій іншій сумі вона не отримувала від ПАТ КБ «Приватбанк», жодного разу не погашала зазначений кредит, оскільки не перебувала у правовідносинах з ПАТ КБ «Приватбанк». В квітні 2007 року коли було вчинено оспорюваний правочин позивач взагалі перебувала за межами України, а тому фізично не могла вчинити даний правочин. Також стверджує, що в анкеті вказано, що [PERSON] начебто працює в рекламній агенції «Від і До» рекламним агентом, отримує дохід в розмірі 1200 грн. Зазначена інформація також не відповідає дійсності, оскільки позивач ніколи не працювала у рекламній агенції «Від і До», вся інформація в анкеті, в тому числі і номера телефонів, є вигаданою. Вказує, що в заяві позичальника вказано, що від імені ПАТ КБ «Приватбанк» договір заповнив та підписав спеціаліст [PERSON] Однак за результатами службового розслідування служби безпеки банку у 2007 році встановлено, що зазначений кредитний договір є шахрайським. Зокрема працівник банку спеціаліст [PERSON] підробив даний кредитний договір від імені [PERSON] і в подальшому за махінації з кредитами в точках РІП був звільнений. Інших працівників притягнуто до дисциплінарної відповідальності. Також за результатами заключення з приводу службового розслідування встановлено, що зроблена в банку фотографія позичальника відрізняється від фотографії на паспорті позивачки. Вищенаведене позивач має намір підтвердити в судовому засіданні шляхом заявлення клопотання про проведення почеркознавчої експертизи. Також, вказує на той факт, що вона не мала намірів на створення правових наслідків, які обумовлені кредитним договором №CVXRRX02660044 від 03.04.2007 року, а тому її волевиявлення на укладення даного договору - відсутнє. На основі викладеного позивачка просить суд визнати недійсним кредитний договір №CVXRRX02660044 від 03.04.2007 року, укладений між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк». Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Вказав, що кредитний договір №CVXRRX02660044 від 03.04.2007 року [PERSON] не підписувала взагалі, оскільки в той час перебувала за межами України. Також жодного разу позивач не була клієнтом відповідача, ніякі кредитні договори з ПАТ КБ «Приватбанк» не укладала. Допускає, що кредит оформлений був по копії її паспорту. Також ствердив, що у копії паспорта позивачки, наявній у відповідача, відсутні штампи про зміну місця її реєстрації, а саме, кредитний договір ніби-то укладався 03.04.2007 року, в той час як 30.01.2007 року позивач вже була знята з реєстрації по місцю проживання, що підтверджується відповідними штампами у її паспорті. Також вказав, що за результатами службового розслідування банку, встановлено, що кредитний договір №CVXRRX02660044 від 03.04.2007 року був укладений шляхом вчинення шахрайських дій. Ствердив, що позивач тривалий час перебувала за кордоном та коли в березні 2016 року прибула в Україну, то їй повідомили, що до неї приходили державні виконавці. Позивачка звернулась до суду з позовом про визнання виконавчого напису недійсним та саме тоді дізналась про існування рішення суду, яким стягнуто з неї на користь відповідача заборгованість за кредитним договором №CVXRRX02660044 від 03.04.2007 року. До початку 2016 року позивачці про існування кредитного договору №CVXRRX02660044 від 03.04.2007 року відомо не було, таким чином строк звернення до суду не пропущений. Просив задовольнити позов. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Вказала суду, що один раз після укладення оспорюваного договору відбулось погашення кредиту. Разом з тим, ствердила, що їй не відомо як саме відбулось погашення кредиту у червні 2007 року, оскільки якщо кошти вносяться через касу банку, то їх може вносити будь-хто, кому відомо номер кредитного договору. При цьому, послалась на те, що позивач паспорт, за яким оформлено кредитний договір, не втрачала та просила суд не брати до уваги результат судової почеркознавчої експертизи. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Так, судом встановлено, що згідно кредитного договору №CVXRRX02660044 від 03.04.2007 року (а.с.5), [PERSON], [INFO], зареєстрована в [ADDRESS], працююча рекламним агентом у рекламній агенції «Від і До» та отримуюча дохід в сумі 1200 грн., отримала у ЗАТ КБ «Приватбанк» кредитні кошти в сумі 7380,00 грн. та отримала кредитну картку №4149437301935266. Підписи від імені банку у договорі укладено спеціалістом РІП [PERSON], в графі «Персональні дані» виконано підпис від імені позичальника. Також до кредитного договору надано копію паспорту позичальника [PERSON], яка станом на 03.04.2007 року зареєстрована в [ADDRESS] (а.с.9). 22 квітня 2008 року Шевченківським районним судом м.Чернівці винесено заочне рішення по цивільній справі за позовом ЗАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] та стягнуто з останньої на користь банку заборгованість за кредитним договором №CVXRRX02660044 від 03.04.2007 року у розмірі 11789,02 грн., також стягнуто з [PERSON] на користь банку судові витрати. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Чернівці від 23.06.2016 року, заочне рішення суду від 22.04.2008 року скасовано та призначено справу до розгляду в загальному порядку (а.с.70-71). 19.08.2016 року до суду звернувся представник [PERSON] - [PERSON] з зустрічною позовною заявою про визнання кредитного договору №CVXRRX02660044 від 03.04.2007 року недійсним (а.с.77-80). Ухвалою суду від 12.09.2016 року (а.с.94), винесеною на підставі заяви представника ПАТ КБ «Приватбанк», позов ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №CVXRRX02660044 від 03.04.2007 року - залишено без розгляду. Як вбачається з копії паспорту [PERSON] (а.с.51-52), остання проживала за адресою: [ADDRESS] та 30.01.2007 року була виписана з вказаної адреси (підтверджується відповідним штампом у паспорті); 15.07.2008 року позивач була зареєстрована в [ADDRESS]; 16.03.2010 року позивач знята з вказаної реєстрації; 27.12.2011 року позивач зареєстрована в [ADDRESS]. Таким чином, надана до оспорюваного договору копія паспорту позичальника [PERSON] - не відповідає даним оригіналу паспорту - станом на день укладення оскаржуваного договору. З висновку судової почеркознавчої експертизи №676-К від 11.04.2017 року (а.с.172-174), вбачається, що підпис від імені [PERSON] (позичальника) в графі «Персональні дані» в анкеті позичальника - виконаний не [PERSON], а іншою особою. Підписи від імені [PERSON] (позичальника) в графах «Підпис», «Погашення заборгованості за кредитом можде здійснюватися шляхом внесення коштів на карту клієнтом або шляхом списання коштів з дебетової карти№» в заяві позичальника №CVXRRX02660044 від 03.04.2007 року - виконані не [PERSON]. Також, як вбачається з Витягу із службового розслідування від 08.11.2007 року №ZAKL-2007/1-3241, в ході розслідування по кредитам [PERSON] та [PERSON] фотографії на ксерокопії паспортів не сходяться з фотографіями, занесеними в комплекс. Все це свідчить про те, що спеціаліст РІП [PERSON] не провів ідентифікацію клієнтів, з моменту видачі жоден кредит не погашався. Зібрані матеріали в ході службового розслідування направлено у правоохоронні органи. Крім цього, [PERSON] встановлено, що кредит вона не оформляла, також не оформляла кредит і її сестра [PERSON], яка сім років перебуває за кордоном в Італії. Звідки і яким чином ксерокопії їх паспортів потрапили в банк, а також хто міг оформити кредит - не відомо. При з'ясуванні обставин - всі факти, викладені в заявах, знайшли своє підтвердження. Відповідно до ст.626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ( ст. 627 Цивільного кодексу України). Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», роз'яснено, що «… не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення; відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача…». Відповідно до статті 215 Цивільного Кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 Цивільного Кодексу України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Способи волевиявлення та форми правочину врегульовані ст.205 Цивільного кодексу України, за якою правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами (ст.207 Цивільного кодексу України). З норм вказаної статті випливає, що обов'язковою ознакою письмової форми та волевиявлення сторони є те, що особа власноручно вчиняє підпис на відповідному документі при укладенні правочину. З висновку судової почеркознавчої експертизи №676-К від 11.04.2017 року (а.с.172-174), вбачається, що [PERSON] кредитний договір не підписувала взагалі, що об'єктивно узгоджується з поясненнями самої [PERSON] ти вищевказаним висновком службового розслідування банку. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, суд вважає, що про порушення свого права позивач дізналася на початку 2016 року, що підтверджується матеріалами справи № 2-1240/08 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Відповідно до ч. 2 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно з частинами 1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно із ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до змісту ст. 57 ЦПК України висновок експертів є одним із доказів. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що оспорюваний кредитний говір №CVXRRX02660044 від 03.04.2007 року, укладений між [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк», вчинений з порушенням вимог до письмової форми правочину, встановленої законом, оскільки не був підписаний [PERSON], а відтак не відображав волевиявлення позивача та не відповідав її внутрішній волі. За наведених обставин, позов підлягає до задоволення. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до п.4 ч.3 ст. 79 ЦПК України, до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз. Відповідно до ч.2 ст. 86 ЦПК України, кошти на оплату судової експертизи вносяться стороною, яка заявила клопотання про проведення експертизи. Відповідно до п. 35 Постанови Пленуму ВССУ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таки чином, слід стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на користь [PERSON] суму сплаченого позивачкою судового збору по справі в розмірі 826,81 грн., а також стягнути з відповідача на користь [PERSON] витрати, пов'язані з проведенням судової експертизи в сумі 900,48 грн. На підставі викладеного, ст.ст.16, 202, 203, 204, 205, 207, 215, 237, 244, 245 ЦК України та

Outcome: approved