Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до громадянина Ісламської Республіки Пакистан [PERSON] ( [PERSON] ) про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги тим, що 01.08.2009 року позивач зареєструвала шлюб з відповідачем у Центральному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, про що складено актовий запис №1675 від 01.08.2009 року. Сторони є батьками неповнолітньої дитини: сина, [PERSON] , [INFO] . Подружнє життя сторін не склалося, подружжя втратило почуття любові один до одного. Фактично сімейні відносини сторін припинені в грудні 2012 року, шлюб носить формальний характер, відповідач проживає в Ісламській Республіці Пакистан, спільне господарство\~не ведеться, подальше перебування у шлюбі суперечить інтересам позивача та відповідача, спірне майно відсутнє. Крім того, в липні 2020 року позивач отримала інформацію з Посольства України в Ісламській Республіці Пакистан від 31.07.2020 року №6158/71-500-567 про те, що громадянин Ісламської Республіки Пакистан [PERSON] ( [PERSON] ) дійсно перебуває у шлюбі з громадянкою Ісламської Республіки Пакистан пані [PERSON] (Jamila daughter of [PERSON] ), [INFO] . Подальше формальне збереження шлюбу суперечить їхнім інтересам, тому позивач вирішив звернутись до суду з даним позовом. Ухвалою Ямпільського районного суду Сумської областві від 20.05.2021 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] ( [PERSON] ) про розірвання шлюбу. З метою виконання вимог ч.1 ст.189 ЦПК України розпочато підготовче провадження у справі. Призначено підготовче судове засідання у приміщенні Ямпільського районного суду Сумської області. Визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Виклик відповідача здійснено шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання відповідача та відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України, здійснено шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Ухвалою Ямпільського районного суду Сумської областві від 28.07.2021 року закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті справу за позовом [PERSON] до [PERSON] ( [PERSON] ) про розірвання шлюбу. У судове засідання для розгляду справи по суті викликано учасників справи. Виклик відповідача здійснено шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання відповідача та відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України, здійснено шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Позивач, [PERSON] , в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином (а.с.45), надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала, на їх задоволенні наполягала, проти заочного розгляду справи не заперечувала (а.с.41). Відповідач [PERSON] ( [PERSON] ) в судове засідання не з`явився. Судом неодноразово здійснювались виклики відповідача шляхом розміщення\~оголошення на\~офіційному веб-сайті\~судової влади\~України відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України, а також шляхом направлення на зареєстровану адресу місця проживання відповідача судових повісток (а.с.46,47). Будь-яких клопотань до суду не надходило. Так, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (п.41) (заява N 3236/03) наголошував, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Відповідно до ст.ст.223, 280-281 ЦПК України суд ухвалив судове засідання провести у відсутності сторін, в порядку заочного розгляду, на підставі наявних в справі доказів. Ухвалою суду\~від 10.08.2021\~року відповідно\~до ст.ст.223,\~280-281\~ЦПК України\~суд вирішив\~провести заочний\~розгляд цивільної\~справи за позовною заявою позовом [PERSON] до [PERSON] ( [PERSON] ) про розірвання шлюбу. Відповідно до\~ч.2\~ст.247\~ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст.\~6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року, яка є невід`ємною частиною національного законодавства держави Україна, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У своєму рішенні від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03) Європейський Суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до ч.1 ст.4, ч.1 ст.5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч.1 ст.13\~ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У свою чергую, критерії належності, допустимості, достовірності та достатності доказі регламентовані статтями 77-80 ЦПК України. Дотримуючись положень\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року, а також виходячи із наведених вище норм національного процесуального законодавства, суд, перевіряючи порушення прав [PERSON] за пред`явленими позовними вимогами сімейного характеру, встановив наступне. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що 01.08.2009 року позивач зареєструвала шлюб з відповідачем у Центральному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, про що складено актовий запис №1675 від 01.08.2009 року (свідоцтво про шлюб, видане Центральному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, серії [NUMBER] від 26.08.2010 року (а.с.7, свідоцтво видано повторно)). Сторони є батьками неповнолітньої дитини: сина, [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , а.с.8). Спору щодо розподілу майна подружжя та місця проживання неповнолітньої дитини до суду не заявлено. Спільне подружнє життя сторін не склалося, подружжя втратило почуття любові один до одного. Фактично сімейні відносини сторін припинені в грудні 2012 року, шлюб носить формальний характер, відповідач проживає в Ісламській Республіці Пакистан, спільне господарство\~не ведеться, подальше перебування у шлюбі суперечить інтересам позивача та відповідача. Крім того, відповідно до інформації з Посольства України в Ісламській Республіці Пакистан від 31.07.2020 року №6158/71-500-567 (а.с.9) встановлено, що громадянин Ісламської Республіки Пакистан [PERSON] ( [PERSON] ), [INFO] , індивідуальний номер [NUMBER] , дійсно перебуває у шлюбі з громадянкою Ісламської Республіки Пакистан пані [PERSON] (Jamila daughter of [PERSON] ), [INFO] , індивідуальний номер [NUMBER] . Як передбачено ст.12 Європейської Конвенції по правам людини, чоловіки та жінки, які досягли шлюбного віку, мають право вступати в шлюб и створювати сім`ю у відповідності з національним законодавством, яке регулює здійснення цього права. Відповідно до ст.51\~Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ч.1 ст.24 СК України). Частиною 3 статті 56\~СК України передбачене право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Відповідно до ч.2 ст.104, ч.3 ст.105\~Сімейного кодексу\~України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, в тому числі, за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.110\~СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч.3 ст.109 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ч.2 ст.112\~СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховуючи наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, вживати заходів для примирення подружжя. З урахуванням змісту ч.1 ст.4\~Закону України\~«Про міжнародне\~приватне право» право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України. Відповідно до ст.63\~Закону України\~«Про міжнародне\~приватне право» припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Відповідно до ст.13 Закону України «Про міжнародне приватне право» документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Документом, яким встановлено безпосередні процедури легалізації шлюбу, укладеного за кордоном, є Наказ Міністерства юстиції України «Про затвердження Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні» № 52/5від 18.10.2000 року із змінами та доповненнями. Тобто, для визнання шлюбу державою Україна, укладеного в іншій країні, з усіма правовими наслідками, шлюб необхідно легалізувати. За загальним правилом, легалізація це процедура приведення документів у ту форму, яка відповідає законодавству іноземної держави і визнається державними органами цієї держави. Процедура легалізації в Україні таких документів, як: свідоцтво про укладення шлюбу або розірвання шлюбу, рішення суду про розірвання шлюбу, скоєних за кордоном, відбувається на підставі Інструкції про порядок консульської легалізації офіційних документів в Україні і за кордоном, затвердженої Наказом Міністерства закордонних справ України № 113 від 04.06.2002 року. Гаазька Конвенція, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів 1961 року, згода на обов`язковість якої надана Законом України від 10 січня 2002 року «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів», набула чинності між Україною і державами-учасницями Конвенції, що не висловили заперечень проти її приєднання, з 22 грудня 2003 року. Відповідно до ч.1 ст.60\~Закону України\~«Про міжнародне\~приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Відповідно до п.11 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом» передбачено, що правові наслідки шлюбу з іноземним елементом визначаються статтею 60 Закону України «Про міжнародне приватне право». З огляду на викладене, враховуючи право особи на шлюб за вільною згодою, встановивши, що між сторонами шлюбні стосунки фактично припинені та шлюб носить формальний характер, примирення подружжя, подальше спільне життя та збереження шлюбу між ними неможливо і суперечить інтересам подружжя, підстави, що перешкоджають зверненню до суду з позовом про розірвання шлюбу, визначені ч.2 ст.110 СК України, відсутні, суд дійшов висновку про те, що збереження сім`ї є неможливим і шлюб має бути розірваним. Відповідно до ст.113\~СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище, тому суд вважає за можливе після розірвання шлюбу залишити позивачу [PERSON] прізвище, яким вона користувалась після реєстрації цього шлюбу - « [PERSON] ». Відповідно до ч.2 ст.114\~СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. На підставі викладеного,

Outcome: approved