Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що 21.03.2014 року між позивачкою [PERSON] за згодою її чоловіка [PERSON] та відповідачем [PERSON] за згодою його дружини [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №560, відповідно до умов якого позивачка передала, а відповідач [PERSON] отримав грошові кошти в сумі 20 000 грн. Факт отримання відповідачем грошей підтверджується змістом п.2 договору позики. Відповідно до п.п.1, 3 договору позики відповідач [PERSON] взяв на себе зобов'язання повернути позивачці грошові кошти у сумі 20 000 грн. без нарахування річних за користування грошовими коштами у строк до 21.04.2014 року. Згідно п.8 договору позики, у випадку несвоєчасного повернення позичальником позикодавцю суми позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Однак, всупереч взятим на себе зобов'язанням, відповідач у строк до 21.04.2014 року позивачці позику не повернув. Таким чином, права позивачки на володіння та розпорядження власним майном - грошовими коштами порушуються, що змусило позивачку звернутись до суду з даним позовом, в якому просила стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за договором позики у розмірі 21 405 грн., з яких: 20 000 грн. - сума боргу; 1 240 грн. - інфляційні; 165 грн. - 3% річних; 5 000 грн. спричиненої моральної шкоди; та судові витрати, які складаються із витрат на правову допомогу у розмірі 2 500 грн. та судового збору у розмірі 264,05 грн. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав частково в частині стягнення з нього на користь позивачки заборгованості у розмірі 20 000 грн., в іншій частині задоволення позову просив відмовити. Відповідачка [PERSON] до судового засідання не з'явилась із невідомих суду причин, хоча про день, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що 21.03.2014 року між позивачкою [PERSON] за згодою її чоловіка [PERSON] та відповідачем [PERSON] за згодою його дружини [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №560, відповідно до умов якого позивачка передала, а відповідач [PERSON] отримав грошові кошти в сумі 20 000 грн. Факт отримання відповідачем грошей підтверджується змістом п.2 договору позики (а.с.4). Відповідно до п.п.1, 3 договору позики відповідач [PERSON] взяв на себе зобов'язання повернути позивачці грошові кошти у сумі 20 000 грн. без нарахування річних за користування грошовими коштами у строк до 21.04.2014 року. У відповідності ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу. Статтею 530 ЦК України визначається, що зобов'язання повинні бути виконанні у встановлений строк його виконання. Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно п.8 договору позики, у випадку несвоєчасного повернення позичальником позикодавцю суми позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України, тобто несплачену у строк суму основного боргу та три проценти річних від простроченої суми. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, відповідач [PERSON], не зважаючи на взяті на себе зобов'язання за договором позики, до теперішнього часу повного розрахунку не провів перед позивачкою, тому повинен сплатити на її користь станом на 01.08.2014 року 21 405 грн., з них: 20 000 грн. - основна сума боргу; 1 240 грн. - інфляційні; 165 грн. - 3% річних. Однак, суд не погоджується з думкою позивачки щодо солідарного стягнення з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивачки [PERSON] вищезазначеної заборгованості за договором позики, оскільки закон закріплює принцип персональної відповідальності суб'єкта за вчинене ним правопорушення (ч.2 ст.61 Конституції України), таким чином за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може накладатися лише на його особисте майно та (або) на частку у спільній сумісній власності, яка виділена цій особі в натурі. А тому, посилання позивачки на положення ч.2 ст.73 СК України, які передбачають можливість накладення стягнення на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби, є помилковими та такими, що не заслуговують на увагу, оскільки позивачкою не надано належних та допустимих доказів того, що договір позики грошових коштів було укладено відповідачем в інтересах сім`ї та одержані кошти за договором були використані на її потреби. Згода відповідачки [PERSON] як дружини відповідача [PERSON], яку вона надала при нотаріальному посвідченні даної угоди, не несе в собі будь-яких правових наслідків щодо невиконання взятого [PERSON] зобов'язання. Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди в сумі 5 000 грн., то у відповідності до вимог ст.ст.625, 1167 ЦК України суд вважає за можливе в задоволенні позову в цій частині відмовити з наступних міркувань. Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. 2 ст. 23 ЦК України). В той же час, ч.1 п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Однак, позивачкою не надано суду жодного належного та допустимого доказу, який би свідчив про завдання відповідачем їй моральної шкоди та, якщо остання дійсно була завдана, тому в чому вона полягала. Окрім того, суд звертає увагу, що статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання, сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. При цьому, наслідки порушення договору позичальником встановлені статтями 625 та 1050 ЦК України, які не передбачають відшкодування моральної шкоди. До того ж, укладений між сторонами договір не передбачає такого правового наслідку порушення зобов'язань за договором як відшкодування моральної шкоди. Таким чином, з урахуванням виниклих правовідносин, які є договірними, моральна шкода стягненню не підлягає, а відтак позов в цій частині не підлягає задоволенню. Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивачки вартість понесених судових витрат, то суд приходить до висновку про часткове задоволення даних вимог з наступних міркувань. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч.1 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Зокрема, до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу (ч.3 ст.79 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст.56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Відповідно до ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до cт.1 Закону України від 20.12.2011 року №4191-VI «Про граничний розмір компенсації на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Як вбачається зі справи, в матеріалах останньої міститься квитанція до прибуткового касового ордера №87 від 08.08.2014 року на суму 2 500 грн., видана адвокатом [PERSON], за підготовку позовної заяви [PERSON] (а.с.6). Однак, суд не приймає до уваги вищезазначену квитанцію до прибуткового касового ордера №87 від 08.08.2014 року на суму 2 500 грн., оскільки з останньої не вбачається чи є [PERSON] фахівцем у галузі права, чи має право за законом на надання правової допомоги як фахівець у галузі права, так як матеріали справи не містять копії свідоцтва про заняття адвокатською діяльності останнього, договору про надання правової допомоги, також відсутній акт виконаних робіт, з якого б дійсно можливо було встановити розрахунок вартості наданих послуг. Окрім того, з наданої суду квитанції до прибуткового касового ордера №87 від 08.08.2014 року на суму 2 500 грн. не можливо встановити, що зазначені кошти були сплачені позивачкою за надання правової допомоги та саме по даній справі, що викликає обґрунтовані сумніви щодо зазначеного цільового призначення цих коштів. Однак, судовий збір, понесений позивачкою у розмірі 264,05 грн., що підтверджується квитанцією від 13.08.2014 року, підлягає частковому стягненню з відповідача в сумі 214,05 грн., так як у відповідності до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі викладеного,

Outcome: partial