Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-11 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася до Ленінського районного суду м. Полтави з позовом, в якому просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дитини [PERSON], [INFO], за межі України без дозволу (згоди) та супроводу батька [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог зазначила, що перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем - [PERSON] з 28 серпня 2004 року до 16 вересня 2014 року. Від шлюбу у них народилась донька - [PERSON], [INFO]. Донька постійно проживає із матір'ю та перебуває на її утриманні. Після розлучення поведінка відповідача [PERSON], колишнього чоловіка, стала ще гіршою, а ніж раніше. В даному випадку дитина стала для нього інструментом маніпуляцій, але в цих діях як не було справжньої турботи про дитину так і не має . Відповідач використовує доньку, але а ні дійсної турботи хвилювання і справжньої участі у її житті у нього не має. Для загального розвитку дитини та з метою її оздоровлення позивачка має намір та матеріальну можливість вивезти малолітню доньку на відпочинок за кордон, але відповідач не надає згоди на виїзд, внаслідок чого позивачка звернулась до суду з даним позовом. Позивач уточнила позовні вимоги та просила надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька строком на три роки, враховуючи перелік країн і строки туристичних сезонів відкрити в зазначених країнах. В ході судового розгляду справи представник позивача підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Пояснювала суду, що після розірвання шлюбу, поведінка відповідача носить демонстративний характер і є не щирою, спрямованою лише на створення негативного мікроклімату між колишнім подружжям Для отримання дозволу відповідача на виїзд дитини за кордон позивач неодноразово зверталась до нього в усній формі особисто, а також направляла йому письмове повідомлення, однак, відповідач категорично відмовився надавати такий дозвіл. Відповідач позовні вимоги не визнав, пояснив, що він не проти того, щоб його дочка відпочивала за кордоном, але тільки з його згоди та якщо йому буде надано також право вивозити доньку за кордон без згоди матері. Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Подільської районної у м.Полтаві ради не заперечувала з приводу задоволення позовних вимог, надала суду пояснення, що виїзд дитини за кордон з метою оздоровлення та відпочинку відповідає інтересам дитини. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, встановивши на їх підставі фактичні обставини та характер спірних правовідносин між сторонами спору, визначивши правові норми, що підлягають застосуванню, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі з огляду на наступне. Судом встановлено, що сторони дійсно перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого в них є спільна малолітня дитина -донька [PERSON], [INFO], яка після розірвання шлюбу починаючи з вересня 2014 року постійно мешкає разом з позивачкою та знаходиться на її утриманні. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-Х11 і набула чинності для України 27.09.1991 року), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, статтею 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним або обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Також, згідно ст.10 цієї Конвенції держави-учасниці зобов'язалися поважати право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені Законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (orderpublic), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Також суд зазначає, що відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб які уповноважені ними. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Виходячи з положень ст.ст. 150, 151, 153, 155, 157 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно ст. 150 та ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати її до самостійного життя, поважати дитину, і здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч. 2 ст. 141 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України, за якою батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року №3858-XII, Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадян України», додатком 4 «Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 2014 р. №152. Так, пп. 2 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Пунктом 4 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.05.2014 року №152 (із змінами) визначено, що паспорт для виїзду за кордон оформляється особам, які не досягли шістнадцятирічного віку, на 4 роки, а особам, які досягли шістнадцятирічного віку, - на 10 років. Отже, діючим законодавством України не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлений певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Позивач піклується про дитину, має бажання оздоровити дитину біля моря, повезти дочку на відпочинок з метою розширення їх кругозору, але вона позбавлена можливості організувати відпочинок дочки за кордоном, оскільки навіть придбавши путівки на відпочинок вона вимушена звертатись до суду із позовом про надання дозволу на виїзд дитини за кордон та не завжди таке рішення набирає законної сили до дати виїзду за кордон, путівки пропадають, а кошти за них не повертаються. Відповідач порушує права дочки, як людини і громадянина, яке полягає у позбавленні її можливості відпочити разом із матір»ю, розширювати свій світогляд, знайомитись з культурою інших народів. Аналізуючи зібрані по справі докази суд дійшов до висновку про необхідність захисту прав дитини шляхом задоволення позовних вимог. Таким чином, судом встановлено, що тимчасові виїзди малолітньої дитини позивачки за кордон з метою оздоровлення та відпочинку відповідають інтересам дитини, сприятимуть її фізичному, духовному та моральному розвитку, при цьому отримати дозвіл на виїзд за межі України в позасудовому порядку у позивачки немає можливості, у зв'язку з чим суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved