Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суду з позовом до відповідача [PERSON] та просить розірвати шлюб, який був зареєстрований 21.05.2011 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Дрогобичу Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Львівської області, про що зроблено відповідний актовий запис № 152, від якого у них народилась донька [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позовної заяви позивач покликається на те, що спільне життя з відповідачем не склалося, на даний час вони проживають окремо та спільного господарства не ведуть, а тому вважає, що їх шлюб носить лише формальний характер, оскільки подальше його збереження та примирення між ними не можливе, їх сімя фактично розпалась, а тому вона вирішила звернутись з даним позовом до суду. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали позовні вимоги повністю, покликаючись на викладені в позовній заяві обставини. Одночасно позивач [PERSON] зазначила, що після розірвання шлюбу бажає залишити за собою прізвище [PERSON]. Відповідач [PERSON], в судове засідання не зявився, подав суду заяву, в якій вказав, що позовні вимоги визнає, не заперечує проти розірвання шлюбу, просить справу розглянути у його відсутності. Заслухавши пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, суд дав оцінку зібраним доказам, вважає, що позов слід задовольнити, оскільки є підстави для ухвалення рішення про задоволення позову, так як вимоги позивача є законними та достатньо вмотивованими і ґрунтуються на наявних у справі доказах. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює судове рішення про задоволення позову. Підстав для неприйняття визнання позову відповідачем судом не встановлено. В судовому засіданні встановлено, що сторони уклали шлюб, який був зареєстрований 21.05.2011 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Дрогобичу Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Львівської області, про що зроблено відповідний актовий запис № 152, , що стверджується наявним в матеріалах справи свідоцтвом про шлюб. Від даного шлюбу у них народилась донька [PERSON], [INFO], яка на даний момент є неповнолітньою, проживає та знаходиться на утримані позивача. Беззаперечно встановлено той факт, що сімя позивача та відповідача фактично розпалася, існує тільки формально, так як вони не ведуть спільного господарства, не підтримують шлюбних відносин, оскільки разом не проживають, позивач твердо переконана, що міцної сімї у них не було та не буде, примирення між ними неможливе. Згідно із ст. 24 СК України, шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч. 3 та 4 ст.56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України, суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. У відповідності із положеннями ст. 112 ч. 2 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Аналізуючи наведені докази, встановивши дійсні мотиви розлучення та зясувавши фактичні взаємини подружжя, приймаючи до уваги пояснення позивача, а саме відсутність згоди позивача на примирення, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим і недоцільним, суперечило б інтересам сторін та інтересам їх дитини, а тому позов підлягає до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved