Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] . У вказаному житлі зареєстрований відповідач [PERSON] , але з березня 2018 року відповідач не проживає за вказаною адресою та жодним чином не користується ним. Відповідач є сином позивача, але на даний час він проживає за іншою адресою, але з реєстрації за вказаною адресою не знятий. Посилаючись на те, що відповідач з березня 2018 року без поважних причин не проживає в будинку, що належить позивачу, останній просив визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, позивача подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав у повному обсязі. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] , що підтверджується договором дарування частки житлового будинку від 03.05.2018 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Приймак А.П., зареєстрованого в реєстрі за №3-1351, та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №122709052 від 03.05.2018 року. Згідно довідки Шкарівської сільської ради Білоцерківського району Київської області №02-33-1006 від 29.10.2020 року, у спірному будинку зареєстровані позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] . Як вбачається з довідки Шкарівської сільської ради Білоцерківського району Київської області відповідач не проживає за даною адресою з березня 2018 року по теперішній час. При цьому з реєстрації за даною адресою відповідач не знявся. Між сторонами відсутні будь-які договірні правовідносини з приводу володіння та користування відповідачами житловим будинком позивача, оскільки суду не надані належні та допустимі докази укладення між позивачем та відповідачами договорів найму належного позивачу житла (який відповідно до ст. 811 ЦК України має укладатись в письмовій формі), та такі факти позивачем заперечуються, і відсутні будь-які дані про досягнення між сторонами домовленостей по всім істотним умовам договору найму житла (предмет, строк, плата). Крім того, з долучених до справи відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно слідує, що права користування чи інші похідні від права власності права на вказане майно крім позивача ні за ким не зареєстровані. Вказані обставини обмежують право позивача володіти, користуватись та розпоряджатись своєю нерухомістю. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За ч.2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з вимогами ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналізуючи наведені вище норми, суд зауважує, що право користування членів сім`ї власника належним йому житлом, визначене в ст. 405 ЦК України є правом користування чужим майном, оскільки вказана стаття міститься в Главі 32 Розділу ІІ Книги третьої ЦК України «Право користування чужим майном». Тому таке право користування чужим майном не зумовлює виникнення у особи, яка користується таким правом, прав власності на таке майно або на будь-яку його частину. Більше того, з вказаних вище підстав за своєю сутністю передбачене ст. 405 ЦК України право користування чужим майном є спеціальним різновидом сервітуту, а тому на таке право користування відповідачем спірним житлом поширюються положення ст. 406 ЦК України, в тому числі п.5 ч.1 ст. 406 ЦК України, відповідно до якого сервітут припиняється у разі невикористання сервітуту протягом трьох років підряд. Аналіз положень ст. 405 ЦК України через призму положень п.5 ч.1 ст. 406 ЦК України вказує на те, що факт непроживання у спірному житлі понад три роки підряд незалежно від підстав такого не проживання, не звільняє особу від правових наслідків, передбачених п.5 ч.1 ст. 406 ЦК України щодо припинення сервітуту, яка передбачає припинення сервітуту через його невикористання протягом трьох років підряд незалежно від причин такого невикористання. В даному випадку положення п.5 ч.1 ст. 406 ЦК України, з одного боку, забезпечують особі, яка користується відповідним сервітутом, можливість судового захисту свого права від порушень в межах строків позовної давності, з іншого боку, в разі невикористання особою права на такий захист - передбачає припинення вказаних правовідносин, що, в свою чергу, забезпечує реалізацію принципу правової визначеності правового статусу майна, оскільки ситуація, коли сервітут не використовується більше трьох років підряд, а користувач сервітуту не звертається за захистом своїх прав і через сплив вказаного строку фактично вже не може захистити свого права в суді, але сервітут при цьому зберігає свою дію лише формально, обмежуючи права власника, - очевидно суперечитиме принципу правової визначеності та без достатніх підстав і законної мети обмежуватиме права власника майна. У зв`язку з наведеним, відповідач [PERSON] підлягає визнанню таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Позивач не ставить вимогу про відшкодування судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved