Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування заявлених позовних вимог вказала, що вона та її донька [PERSON] є власниками будинку за адресою: [ADDRESS] . В будинку, окрім неї та її доньки, зареєстровані відповідач, шлюб з яким розірвано 22.09.2014, та її малолітній син [PERSON] , [INFO] . З січня 2019 року відповідач в будинку не проживає і добровільно знятися з реєстрації бажання не виявляє. Посилаючись на вимоги ст.405 ЦК України, позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням за вказаною адресою. Позивач в судове засідання не з`явилась, за змістом поданої заяви просить розглянути справу без її участі, на позові наполягає, не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.21). Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не надав (а.с.18,27,28,33,34). Третя особа [PERSON] надала суду письмову заяву, в якій просить розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує (а.с.20). Третя особа Центр надання адміністративних послуг м.Покровськ правом участі в судовому засіданні не скористалась, подала заяву, за змістом якої просить розглянути справу на розсуд суду без участі представника центру (а.с.19,31). На підставі ст.280 ЦПК України у справі ухвалено заочне рішення на підставі наявних у ній доказів. Дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного. Позивач та третя особа [PERSON] є власниками будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору міни від 06.09.2007, посвідченого приватним нотаріусом Красноармійського районного нотаріального округу Донецької області за реєстром 4561 від 06.09.2007 (а.с.6-9). Шлюб між позивачкою та відповідачем, укладений 06.12.1997, розірвано на підставі рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 22.09.2014, рішення набрало законної сили 18.11.2014 (а.с.10,11). За змістом довідки Сектору реєстрації місця проживання фізичних осіб ЦНАП м.Покровськ від 20.02.2020, у вказаному будинку з 08.11.2007 зареєстровані позивач, третя особа [PERSON] - донька позивачки, відповідач [PERSON] та з 03.01.2019 син позивачки [PERSON] , [INFO] (а.с.12). Отже, судом встановлено, що відповідач як член сім`ї власника проживав у спірному будинку, набув право користування житлом та зареєстрував своє місце проживання у встановленому законом порядку. Відповідно до акту, складеного та підписаного секретарем кварталу та сусідами-мешканцями будинків [ADDRESS] , засвідченого інспектором Покровського ККСН, відповідач з 21 січня 2019 року в спірному будинку не проживає (а.с.13). Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. При цьому держава не втручається у здійснені власником права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (ч.2 ст.386 ЦК України). Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Частиною 1 ст.156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 9 ЖК УРСР визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до Постанови №5 Пленуму ВССУ від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Отже, оскільки будинок перебуває у власності позивача, відповідач проживав у будинку як член сім`ї власника, між вказаними особами як суб`єктами сервітутного правовідношення виникли відносини щодо користування спірним житлом, що регулюється саме нормами ст.405 ЦК України, враховуючи вищезазначені норми права та обставини справи, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним будинком. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 840,80 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved