Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про скасування арешту. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є власником Ѕ частки кімнати [ADDRESS] . У позові зазначається, що маючи намір розпорядитися належною позивачу часткою кімнати, позивач звернулася до приватного нотаріуса, однак їй було повідомлено, що Деснянським районним відділом державної виконавчої служби у місті Києві на вказане майно накладено арешт за реєстраційним номером 38172414 згідно з постановою від 29.05.2003. З метою з`ясування обставин накладення такого арешту, позивач звернулася до відповідача із заявою, якою також просила скасувати вказаний арешт. Листом від 02.11.2020 відповідач повідомив, що відкриті виконавчі провадження щодо позивача на виконанні відділу не перебувають. Також відповідач зазначив, що надати більш детальну інформацію немає можливості, оскільки строк зберігання виконавчих документів 3 роки. Для вирішення питання щодо зняття арешту рекомендовано звернутися до суду. Оскільки арешт перешкоджає позивачу вільно розпоряджатися належним їй майном, вона звернулася до суду з даним позовом. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12.02.2021 позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліків. Після усунення недоліків ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 04.03.2021 відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання призначено на 15.04.2021. У судові засідання 15.04.2021 та 13.05.2021 з`явився представник позивача, який позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача у справі у судові засідання не з`явився, повідомлявся судом про розгляд даного провадження у встановленому законом порядку. Листами від 26.03.2021 та від 29.04.2021 відповідач просив розглянути справу за відсутності представника відділу за наявними матеріалами та доказами у справі, а також просив суд не стягувати судовий збір. Заслухавши вступне слово сторони позивача, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. Позивачу [PERSON] належить Ѕ частка кімнати [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30.12.1997, виданого Відкритим акціонерним товариством «Київхімволокно» згідно з розпорядженням від 30.12.1997 № 262 (а.с. 6). Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі постанови від 29.05.2003 №АЕ652735 Деснянським районним відділом державної виконавчої служби у місті Києві на належну позивачу частку кімнати було накладено арешт, який зареєстровано за номером «38172414» (а.с. 7-12). Відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 29.05.2003 № АЕ652735 арешт накладався в межах виконавчого провадження у зв`язку зі стягненням з позивача на користь ВАТ «Київхімволокно» боргу у сумі 2 067,88 грн. (а.с. 14). За відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 03.02.2021 №315219301656 ВАТ «Київхімволокно» як юридична особа - припинена (а.с. 15-18). Відповідно до листа Деснянського РВ ДВС у місті Києві від 02.11.2020 відкриті виконавчі провадження щодо позивача у відділі не перебувають. Надати більш детальну інформацію немає можливості, оскільки строк зберігання виконавчих документів 3 роки. Для вирішення питання щодо зняття арешту рекомендовано звернутися до суду (а.с. 13). Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У статті 319 ЦК України зазначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. ч. 1, 2 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч.1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. За приписами частин першої, другої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Враховуючи встановлені факти та наведені вище положення закону, суд приходить до висновку, що арешт мав бути скасований відповідачем безпосередньо під час закінчення виконавчого провадження, проте цього зроблено не було. Таким чином наявність арешту позбавляє позивача належного йому цивільного права вільно розпоряджатися своїм майном. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 03.06.2016 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» при розгляді позову про визнання права власності на арештоване майно та/або зняття арешту з майна судам слід всебічно і повно з`ясовувати обставини, наведені позивачем на підтвердження своїх вимог, неухильно дотримуватись при цьому як правових норм, що гарантують права осіб, які беруть участь у справі, так і положень про належність та допустимість доказів. Наведе свідчить про те, що позивач має право на звернення до суду з позовом для захисту свого порушеного права, оскільки безпідставне обтяження його майна створює перешкоди в його використанні, зокрема, неможливості розпорядитись ним. З огляду на зазначене, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved