Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що з 10.10.2008 року перебувала у шлюбі з відповідачем від якого мають малолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Шлюб розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 27.12.2013 року. Позивач неодноразово зверталася до відповідача для отримання дозволу на виїзд дітей за кордон, однак отримувала відмови, за винятком разового отримання дозволу у січні 2014 року. У зв'язку з чим, просить суд дозволити до досягнення повноліття дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], у супроводі їх матері [PERSON] або інших уповноважених осіб, здійснювати виїзд з України за кордон без дозволу батька. До початку розгляду справи по суті, представником позивача надана заява про уточнення позовних вимог, де окрім раніше заявлених, ставиться вимога про дозвіл [PERSON] або її представнику без дозволу батька [PERSON] оформлювати документи для тимчасового виїзду [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення ними повноліття. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надала письмову заяву про розгляд справи без її участі, за участю її представника [PERSON] (а.с. 26). Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності, у судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі, наполягала на його задоволенні та надала пояснення, аналогічні тим, що викладену у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, проти його задоволення заперечував, надав до суду письмові заперечення з приводу заявленого позову. Представник третьої особи Христенко А.С., яка діє на підставі довіреності у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надала письмову заяву про розгляд справи без її участі, просила ухвалити рішення на розсуд суду. Суд, вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. З 10.10.2008 року по 27.12.2013 року позивач [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], що підтверджується копією рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 27.12.2013 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу (а.с. 12-13). Від шлюбу сторони мають спільних неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], про що свідчить копія свідоцтва про народження [NUMBER], виданого 30.04.2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Докучаєвського міського управління юстиції Донецької області та [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER], виданого 30.05.2011 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Докучаєвського міського управління юстиції Донецької області (а.с. 14-15). Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до статті 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, батьки, відповідно до положень статті 151 СК України, вправі обирати самі. Згідно вимог статті 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно статті 18 цієї ж Конвенції, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. За статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини та частин 7 і 8 статті 7 СК України, усі дії щодо дітей та регулювання сімейних відносин мають здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. За приписами ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас, фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 р. № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами). Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Статтею 18 зазначених Правил передбачено, що оформлення паспорта/ проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до пп.1 п.4 вказаних Правил, виїзд за межі України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. Позивачем [PERSON] не зазначено конкретної держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі неповнолітніх [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Суд приходить до висновку, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон до досягнення нею шістнадцятирічного віку та без згоди одного із батьків, суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст.ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав і обов'язків батьків відносно виховання дитини. За змістом ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. ст. 27, 31 ЦПК України, позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову. Відповідно до статті 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені сторонами докази, в їх сукупності, суд не виходячи за межі заявлених позовних вимог, дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Слід зазначити, що таке рішення не позбавляє позивача права заявляти вимоги про надання дозволу за рішенням суду на виїзд дітей за кордон із наведенням обґрунтування такого виїзду. Судові витрати суд розподіляє відповідно до ст. 88 ЦПК України та у зв'язку з відмовою у задоволенні позову покладає їх на позивача, які ним сплачені до подання позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed