Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в Канівський міськрайонний суд з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування житлового будинку та договору дарування земельної ділянки договором довічного утримання, про розірвання договору довічного утримання. Свій позов мотивує тим, що 19.11.2014р. її батьком, [PERSON] було укладено договори: дарування житлового будинку з надвірними спорудами № 33 на вул. Г.Хоткевича в м. Каневі, Черкаської обл., посвідчений приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за № 2179 та договір дарування земельної ділянки пл. 0.0999 га, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована на вул. Г.Хоткевича, 33 в м. Каневі, Черкаської обл., посвідчений приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за № 2181 з Обдарованим гр. [PERSON], що з його слів, є начебто онуком позашлюбної дочки [PERSON]. Про укладення договорів їй не було відомо аж до моменту смерті її батька, а саме до 12 січня 2015 року. Батько був досить літньою та хворою людиною та увесь час потребував сторонньої допомоги, а оскільки в нього крім позивача не залишилося близьких родичів, але вона мешкає досить віддалено та не має і не мала фінансової можливості найняти батькові доглядальницю, то батько за її усної згоди, впустив до себе у будинок начебто свого позашлюбного онука [PERSON] з сімєю, котрий мав би його доглядати за право проживати у будинку [PERSON] та за право отримувати пенсію батька. Вона була змушена погодитись на такі умови, оскільки на неодноразові прохання переїхати до неї, батько, на жаль, відмовлявся, оскільки не бажав з його слів - «покидати рідну хату та рідну землю, до якої так звик», а ще обтяжувати собою. Крім того, батько не мав змоги утримувати будівлю та сплачувати зі своєї мізерної пенсії комунальні платежі, а [PERSON] нічим не могла цьому зарадити. Тож за її спогадами, сімя [PERSON] переїхала мешкати в будинок батька з кінця літа 2014р. Та навіть після їх переїзду [PERSON], та її чоловік ([PERSON]) та небога ([PERSON]) постійно провідували батька, купували йому ліки, харчі, речі, прали та прибирали в будівлі, поралися по господарству (особливо чоловік). [PERSON] почату переїзду сімї [PERSON] до хати батька, вони добре до нього ставилися, почали вести спільне господарство, допомагати йому по домоволодінню, годували його за що також отримували батькову пенсію, тож і позивач не була проти цього, але все раптом змінилося у відносинах до батька наприкінці осені - початку зими. Відповідач почав налаштовувати батька проти позивача, говорити що її померла мама постійно зраджувала йому за життя, підсилати «сусідів» чи «друзів» до батька які розповідали йому ці «байки». [PERSON] того батькові ставало щодня гірше та гірше зі здоровям, а сімя [PERSON] та сам [PERSON] замість допомоги батькові, навпаки нічого не робили. Коли [PERSON] приїздила, то бачила, що холодильник завжди був порожній, батько днями нічого не їв, бо в хаті було «пусто». [PERSON] був у брудному одязі та виглядав вкрай неохайно. Батько взагалі був дуже розчарованим, неодноразово жалівся їй та родичам на те, що дарма впустив до себе цю сімю, оскільки ті обманули його. Та про те, що він укладав якийсь договір, чи договори дарування батько [PERSON] не згадував, оскільки мабуть не розумів, їхньої природи. Тож з його дій та слів було видно, що він насправді бажав укласти договір довічного утримання, про що можуть підтвердити декілька свідків в судовому засіданні. Коли позивач попросила, щоб відповідач з сімєю покинув дім батька, та вони могли знайти нових доглядачів з укладенням договору довічного утримання, їй було відмовлено у грубій формі, після чого [PERSON] відмовилася з ними взагалі спілкуватися, але з ними у подальшому ще спілкувалися її чоловік та небога. Вважає, що батько, через погане здоровя, похилий вік та свою безпорадність (про що навіть свідчить укладення оспорюваних правочинів на дому) мав на меті укласти саме договір довічного утримання з Відповідачем з наступних підстав: батько потребував постійного догляду, який [PERSON] не могла забезпечити йому з обєктивних причин, що перелічені вище; Батько неодноразово їй та іншим людям (свідкам, що можуть це підтвердити у судовому засіданні) говорив, що впускає [PERSON] з сімєю до своєї хати для помочі йому по домоволодінню та з метою догляду за ним, з чим позивач була згодна. Відповідач та його сімя, до вчинення оскаржуваних правочинів, та частково після здійснювали утримання її батька, хоча і неналежним чином. Батько, вже після укладення оскаржуваних правочинів, не звільнив будівлю (не передав її Відповідачеві - в супереч вимог умов договору дарування та не змінив реєстрацію місця свого проживання), а продовжував жити у будинку й надалі з Відповідачем та вести спільне господарство (що може підтвердити як Відповідач, так і свідки). В свою чергу Відповідач не звертався до міліції або до суду з вимогою виселення (звільнення самовільно зайнятого приміщення батьком). Договори оренди житлового приміщення між ними також не укладалися. Батько проживав у своїй хаті по вул. Хоткевича Гната № 33 в м. Каневі, Черкаської обл., навіть на час своєї смерті, про що вказано у довідці виконкому Канівської міської ради від 28.01.2015р. Відповідачі частково (мабуть через відчуття провини) приймали участь у похованні батька, а саме, всупереч волі [PERSON], забрали його тіло з моргу, тощо. Усім же іншим займалася вона з родиною, про що надаю відповідні докази у вигляді копій квитанцій, тощо. Батько не робив жодних послідовних дій для оформлення договорів відчуження (не збирав довідок, витягів, не проводив грошової оцінки майна, тощо.) та не говорив нікому з рідних про це. Вважає, що між сторонами фактично було досягнуто домовленості по договору довічного утримання (догляду), тому договори дарування житлового будинку та договір дарування земельної ділянки, укладені між сторонами 19.11.2014р, є удаваним. Отже сторонами вчинено укладення даних правочинів для приховання іншого правочину - договору довічного утримання та є удаваними. Також при укладенні договору сторонами не було обумовлено ту обставину, що батько буде позбавлений своєї власності оскільки нотаріусом не було здійснено розяснення різниці правової природи договору дарування та договору довічного утримання та різниці між ними, їх відміну від договору купівлі - продажу, а також від заповіту про що свідчить відсутність взагалі згадки про це у договорах дарування. За таких обставин, вважаю, що договори дарування слід визнати недійсними визнавши їх договором довічного утримання. У свою чергу, вважає, що договір довічного утримання має бути розірваним з тих підстав, що Відповідач здійснював утримання її батька неналежним чином, що можуть підтвердити свідки та докази, у тому числі той факт, що коли йому стало зле (у день смерті) то до нього навіть не була викликана швидка медична допомога та не надано взагалі будь-якої медичної допомоги. Хоча на той час батько перебував у своїй будівлі та біля нього знаходився Відповідач. Також батько позивача помер за незясованих обставинах з не уточненою причиною смерті, а на тілі було виявлено ряд гематом. Тому [PERSON] було прийняте рішення звернутися за допомогою до правоохоронних органів та віддати тіло батька на розтин, що ще більше додало їй душевного болю та страждань до болю від втрати батька. Відтоді в неї немає нормального сну, відчуває постійні головні болі та тривогу. На фоні переживання, відчуття незахищеності та безпорадності, в неї загострилися хронічні хвороби, не може нормально працювати та приділяти увагу сімї. На сьогоднішній день [PERSON] є єдиною спадкоємицею свого батька, що прийняла спадщину, та залишилася єдиною особою, що може захистити його світлу пам'ять. Вважає, що правочини, укладені батьком у наслідок помилки, впливали не тільки на права батька, але і впливають також на її права як спадкоємця, оскільки вони у значній мірі скорочують розмір спадщини, яку батько та померла матір заповідали їй, оскільки після смерті мами, між ними було досягнуто домовленості, про те що задля економії часу та коштів на оформлення, батько успадкує належну [PERSON] частку від мами а потім передасть у спадок їй. Це також додає невпевненості в укладених ним договорах дарування. Просить суд визнати договір дарування житлового будинку з надвірними спорудами від 19.11.2014р. що посвідчений приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за № 2179 про дарування житлового будинку № 33 на вул. Хоткевича Гната в м. Каневі, Черкаської обл. - недійсним. Визнати договір дарування земельної ділянки пл. 0.0999 га, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована на вул. Хоткевича Гната № 33 в м. Каневі, Черкаської обл., посвідчений приватним нотаріусом Канівскього міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за № 2181 від 19.11.2014р. недійсним. Визнати договори дарування житлового будинку з надвірними спорудами від 19.11.2014р. (зареєстровано в реєстрі за № 2179) та дарування земельної ділянки пл. 0.0999 га. від 19.11.2014р. (зареєстровано в реєстрі за № 2181) - договором довічного утримання. Розірвати договір довічного утримання, що укладений між гр. [PERSON] та гр. [PERSON] та повернути належне за договором майно спадкоємцю. Стягнути з відповідача на мою користь судові витрати. Стягнути з відповідача на її користь витрати на правову допомогу у розмірі 18750 грн. Стягнути з відповідача на її користь завдану немайнову шкоду у розмірі 10 000 грн. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю та посилаючись на обставини, викладені у позові просять їх задовольнити повністю. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] заперечили проти позовних вимог про що надали письмові заперечення та просили відмовити в задоволенні позову. Третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет позову приватний нотаріус Канівського міського нотаріального округу [PERSON] в судовому засіданні підтримав надані письмові пояснення (а.с.63-64) та зазначив, що до нього 18 листопада 2014 року, як до нотаріуса звернувся [PERSON] з проханням виїхати за адресою м. Канів вул. Хоткевича, буд. 33 для проведення консультації стосовно вчинення нотаріальних дій. Було зареєстровано виклик в Журналі обліку викликів нотаріуса для вчинення нотаріальних дій поза приміщенням, яке є робочим місцем приватного нотаріуса за номером 26. Приїхавши за вказаною адресою в будинку його чекав [PERSON], [INFO]. Близько 30 хвилин надав йому консультації з питань посвідчення договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки та посвідчення заповіту також було надано консультацію по договору довічного утримання. Після отримання консультації протягом 30-40 хвилин, задавши питання [PERSON], що він вирішив. [PERSON] без вагань, усвідомлюючи природу правочинів розяснених, перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті, діючи добровільно, зробив свій вибір на посвідченні договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки на користь [PERSON]. А також він повідомив, що на інше майно він хоче зробити заповіт на іншу особу. 19 листопада 2014 року, ним, після ретельного вивчення всіх документів підписання сторонами підготовлених договорів, було посвідчено договори дарування житлового будинку та земельної ділянки за тією ж адресою з дотриманням всіх прав посвідчення таких правочинів. Допитані у судовому засіданні свідки як зі сторони позивача, та і зі сторони відповідача В судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що вона є онукою померлого [PERSON] , який розповів їй в травні 2012 р., що в нього є крім доньки [PERSON] ще донька [PERSON] з якою вона в пізніше познайомилася. З вересня 2014 р. сімя [PERSON] почала проживати у її дідуся. В цей період [PERSON] почав скаржитися на погане самопочуття. [PERSON] повідомив їй про те, що він склав заповіт на [PERSON] та заповів їй належну йому земельну частку (пай), а будинок та земельну ділянку під ним подарував онуку [PERSON] Позивач відвідувала свого батька по мірі можливості. Свідок [PERSON] суду показала, що [PERSON] є донькою [PERSON], який певний час жив з матір'ю [PERSON]. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона є сусідкою [PERSON], який після смерті дружини проживав один, його донька [PERSON] його не відвідувала та не піклувалася ним. Після смерті дружини він розшукував свою доньку [PERSON]. Влітку 2014р. [PERSON] познайомив її з своєю донькою [PERSON], яка почала до нього приїздити та доглядати його, а з вересня 2014р. почали проживати разом з [PERSON] в його будинку. Пізніше [PERSON] розповів, що хоче подарувати свій будинок онуку сину [PERSON]. [PERSON] завжди був чисто вдягнений та ніколи не був голодний, був доглянутий. Восени, коли вона провідувала [PERSON] він повідомив їй, що подарував свій будинок [PERSON] До часу смерті [PERSON] проживав у своєму будинку та міг вільно ним користуватися. [PERSON] хворів, у нього боліли ноги, останні дні він був зовсім поганий. Свідок [PERSON] суду показала, що [PERSON] приїздив 21.09.2014р. до них в гості та повідомив, що знайшов свою доньку [PERSON]. Пізніше розповів, що подарував свій будинок онуку, але з розмови з [PERSON] вона зрозуміла, що він не усвідомив, як так сталося, що він подарував свій будинок. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що про укладення оспорюваних договорів їй нічого невідомо. Відомо лише, що [PERSON] є донькою [PERSON] [PERSON] розпитував у свідка про [PERSON], а пізніше при зустрічі повідомив, що знайшов свою доньку [PERSON]. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що [PERSON] у телефонній розмові повідомив про свій намір подарувати будинок своєму онуку, а земельну частку (пай) онучці. Свідок відвідував [PERSON] 01.12.2014р., а пізніше при телефонній розмові останній йому повідомив, що стан його здоров'я похудшав. Свідок [PERSON] суду показала, що одного дня їй зателефонував [PERSON] та повідомив, що він її батько і хоче зустрітися. Спочатку вони приїздили до нього і допомагали по господарству, брали до себе в гості, пізніше син з сімєю поселився в його будинку та доглядав його. [PERSON] повідомив, що хоче подарувати будинок її сину. Привезли додому нотаріуса, який все розяснив [PERSON] та потім неділі дві вони збирали необхідні документи для оформлення. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що про укладення оспорюваних договорів їй нічого невідомо. Відомо лише, що [PERSON] є донькою померлого [PERSON], яка його доглядала останнім часом. Заслухавши сторони їх представників, третю особу, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору нотаріуса, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не може бути задоволеним з наступних підстав. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно із ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами запису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п.27 постанови Пленуму «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року №2, виходячи зі змісту ст.59 ЦПК України та з урахуванням положень ч.1 ст.218 ЦК України, не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму. Судом встановлено, що [PERSON], подарував 19.11.2014 року належний йому на праві приватної власності житловий будинок з надвірними спорудами за №33(тридцять три), що знаходиться по вул.. Г.Хоткевича в м. Каневі, Черкаської області [PERSON] за договором дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу [PERSON], та зареєстрований в реєстрі за №2179. (а.с. 8-10) Крім цього, [PERSON] подарував 19.11.2014 року належну йому на праві приватної власності земельну ділянку площею 0,0999 га., надану для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована по вул..Г. Хоткевича 33(тридцять три) в м. Каневі, Черкаської області [PERSON] за договором дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу [PERSON], та зареєстрований в реєстрі за №2181. Позивач у позові просить визнати ці договори дарування недійсними, оскільки вважає їх укладеними внаслідок помилки та удаваними. Згідно ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилялась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. З роз'яснень, які викладені в п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилялася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Для визнання правочину удаваним необхідною умовою є те, що умисел на приховання іншого правочину має виходити від обох сторін договору. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо. У ч. 2 ст. 235 ЦК України зазначено, що якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно роз'яснення п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що, встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про визнання його недійсним. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню ст.719 ч.2 ЦК України. Судом встановлено, із змісту договору дарування житлового будинку від 19.11.2014року, який був укладений між сторонами слідує, що гр. [PERSON] Дарувальник передає безоплатно у власність, а [PERSON] Обдаровуваний, приймає у власність належний Дарувальнику на праві приватної власності житловий будинок з надвірними спорудами за №33, що знаходиться на провулку Гната Хоткевича в м. Каневі, Черкаської області. Із змісту договору дарування земельної ділянки від 19.11.2014року, який був укладений між сторонами слідує, що гр. [PERSON] дарувальник передає безоплатно у власність, а [PERSON] Обдаровуваний, приймає у власність земельну ділянку площею 0,0999 га., надану для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована на провулку Гната Хоткевича, 33 в м. Каневі, Черкаської області. У пункті 4.2 договору дарування житлового будинку зазначено, що Дарувальник та Обдаровуваний, стверджують один одному та повідомляють усім заінтересованим у тому особам, про дійсні наміри до вчинення правочину; при укладенні цього договору вони усвідомлювали значення своїх дій і можуть керувати ними і не страждають на захворювання, які б перешкоджали цьому; розуміють природу цього правочину. Не мають заперечень , щодо кожної з умов правочину; при укладенні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними; правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним); цей правочин не приховує інший правочин (не є удаваним). У пункті 11 договору дарування земельної ділянки зазначено, що Дарувальник та Обдаровуваний, стверджують один одному та повідомляють усім заінтересованим у тому особам про дійсні наміри до вчинення правочину; при укладенні цього договору вони усвідомлювали значення своїх дій і могли керувати ними і не страждають на захворювання, які б перешкоджали цьому; розуміють природу цього правочину. Не мають заперечень, щодо кожної з умов правочину; при укладенні договору відсутній будь який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними; правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним); цей правочин не приховує інший правочин (не є удаваним). Опорювані Договори дарування прочитані і погоджені підписами сторін одночасно, про що свідчить п.7.8 (а.с.10) та 18 (а.с.12) відповідних договорів. Крім цього, на виконання укладення оспорюваний Договорів [PERSON] передав [PERSON] ключі від будинку та правовстановлюючі документи на дарунок (житловий будинок з надвірними спорудами і земельну ділянку). Наведене свідчить про те, що [PERSON] мав намір на укладення саме договору дарування, а не іншого правочину. Сам текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст. ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Статтею 203 ЦК України передбачаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має учинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу ст.215 ч.1 ЦК України. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним ст.204 ЦК України. Підстав для визнання недійсними договору дарування житлового будинку з надвірними спорудами від 19.11.2014р. що посвідчений приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за № 2179 про дарування житлового будинку № 33 на вул. Гната Хоткевича в м. Каневі, Черкаської обл. та договору дарування земельної ділянки пл. 0.0999 га, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована на вул. Гната Хоткевича № 33 в м. Каневі, Черкаської обл., посвідчений приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за № 2181 від 19.11.2014р. у суду не має, оскільки всі вимоги при їх укладенні були додержані, а тому в задоволенні позовних вимог в частині визнання оспорюваних договорів дарування недійсними слід відмовити. Суд не погоджується з доводами позивача та її представника про те, що оспорювані договори були укладені під впливом помилки, оскільки суду не надано доказів на підтвердження того, що в діях відповідача або нотаріуса був намір ввести в оману [PERSON], оскільки його дії несуть послідовний характер, який був спрямований на дарування житлового будинку та земельної ділянки. Відповідно до ст.744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужував) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобовязується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації ст.745 ЦК України. Згідно ч.3 ст.640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення і, державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Поскільки договір довічного утримання не проходив державної реєстрації то неможливо розірвати договір, який не був укладений, а тому в задоволенні даної позовної вимоги слід відмовити. Позивач та її представник не надали суду будь-яких письмових доказів, що між сторонами [PERSON] та [PERSON] на час укладення договірних відносин досягнута домовленість щодо істотних умов договору довічного утримання. З огляду на вищевикладене у суду відсутні підстави для визнання договору дарування житлового будинку з надвірними спорудами від 19.11.2014р. (зареєстровано в реєстрі за № 2179) та дарування земельної ділянки пл. 0.0999 га. від 19.11.2014р. (зареєстровано в реєстрі за № 2181) - договором довічного утримання. Позивач [PERSON] не надала доказів стосовно заявлених вимог, а її припущення про поганий стан здоровя батька [PERSON] в момент укладення договору не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки вони не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. Посилання позивача та її представника на те, що її батько помер за незясованих обставинах з неуточненою причиною смерті спростовуються висновком експерта №03-01/38 Комунальної установи «Черкаське обласне бюро судово-медичної експертизи» від 13.01.2015 року, вбачається, що на підставі судово - медичної експертизи трупа [PERSON], 1943р.н. причиною смерті є захворювання тромбоз судин товстого кишковника із розвитком флегноми стінки товстого кишковника, що супроводжується явищами інтоксикації. При експертизі трупа ушкоджень не виявлено. При судово - токсикологічній експертизі крові спирти не виявлено. Суд вважає, що вимоги [PERSON] про стягнення моральної шкоди в розмірі 10000грн. та стягнення на її користь судових витрат по справі у вигляді судового збору та витрат на правову допомогу також не підлягають задоволенню. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed