Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним. В позові зазначає, що її батьку [PERSON] на праві власності належав житловий будинок [ADDRESS] в місті Запоріжжі. [INFO] року її батько помер. Позивач вказує, що спадкоємцями першої черги за законом після смерті батька є вона та рідна сестра - [PERSON], як дочки померлого. На випадок своєї смерті їх батько склав заповіт, за умовами якого, він заповідав позивачу 71\\100 частину зазначеного житлового будинку та 29/100 частин даного житлового будинку її сестрі [PERSON] Даний заповіт був посвідчений 20.04.2002 року за р.№ 4-726 державним нотаріусом П'ятої Запорізької державної нотаріальної контори Чирвою Л.А. При зверненні до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька - в порядку спадкування за заповітом, їй стало відомо, що 03.04. 2013 року її батько уклав договір дарування, за умовами якого житловий будинок [ADDRESS], в місті Запоріжжі він подарував [PERSON]. Позивач зазначає, що на час укладення даного договору її батько був фактично сліпою людиною, не міг читати, самостійно не міг поставити підпису, крім того він мав хронічні хвороби - церебральний атеросклероз, у 2010 та 2011 роках переніс два ішемічних інсульти, являвся інвалідом другої групи. Після перенесених ішемічних інсультів мало місце часткова паралізація - у батька тремтіли руки, він погано пересувався по будинку (тільки з милицею та при наявності сторонньої допомоги). Крім того, у нього почали проявлятися психічні розлади - він скаржився на порушення пам'яті, мислення. Тривалий час батько знаходився під її піклуванням, а за рік до його смерті, до себе його забрала відповідачка по справі. Нікого до нього не пускала, пояснюючи це тим, що батько дуже погано себе почуває, часто викликала йому швидку допомогу, в тому числі і з психіатричної лікарні. Батько був у повній залежності від [PERSON], яка при складанні договору дарування ввела його в оману щодо обставин, які мають істотне значення, вказаний правочин був вчинений її батьком [PERSON] в момент, коли він за станом здоров'я не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Позивач просить визнати недійсним договір дарування 2/3 частини житлового будинку [ADDRESS], в місті Запоріжжі, укладений 04.03.2012 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Хамулою Наталією Григорівною, реєстраційний номер 257. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просять задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Позивач також зазначила, що її батько за станом не міг ходити та не бачив, перенісши два інсульти, при складанні договору не усвідомлював значення своїх дій. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти позовних вимог, надали письмові заперечення в яких зазначили, що на момент посвідчення договору дарування 04.03.2013 року дарувальник [PERSON] впевнено розумів значення своїх дій та міг ними керувати, що підтверджує той факт, що він особисто з'явився у приміщення нотаріальної контори, а договір дарування від 04.03.2013 року посвідчений та власноручно був підписаний дарувальником. Також зазначили, що раніше (задовго до посвідчення договору дарування,) а саме 19.04.2002 року [PERSON] посвідчив заповіт та також заповідав частину будинку за адресою: [ADDRESS] відповідачу, а частину позивачу. Цим же намірам відповідав і договір дарування, оскільки саме частину житлового будинку - 2/3 частки жилого будинку, а не всього будинку відповідало дійсній волі дарувальника. Тобто 1/3 частку він залишав не подарованою, що є додатковим підтвердженням його дієздатності та усвідомлення своїх дій. В запереченнях посилались, що у позивача не має жодних доказів порушення нотаріусом Хамулою Н.Г. порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом МЮУ № 296/5 від 22.02.2012 року. Оспорюваний договір дарування був посвідчений з дотриманням всіх вимог порядку вчинення нотаріальних дій. Ускладнення хвороби дарувальника, сталося вже після посвідчення договору дарування, що може бути підтверджено відповідними медичними документами. Також відповідач пояснила, що позивач просила батька оформити на неї будинок, але останній цього не бажав. При укладенні договору її батько сам на милицях прийшов до нотаріуса і був при здоровому розумі, довго сам читав договір, що йому було незрозуміло, запитував у нотаріуса. Третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Хамула Наталія Григорівна, повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилась, заяв, клопотань до суду від неї надходило. Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідків,встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] року (а.с.16). Померлий є батьком позивача, що підтверджується свідоцтвом про народження та свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с.15). Згідно договору дарування частини житлового будинку від 04.03.2013 року, [PERSON] подарував своїй дочці [PERSON] 2/3 частини будинку [ADDRESS] в місті Запоріжжі, який належить дарувальнику на підставі дублікату свідоцтва [NUMBER] про право особистої власності на житловий будинок, зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Хамулою Наталією Григорівною, реєстраційний номер 257 (а.с.17). Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права та інтереси порушені. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Правила зазначеної статті поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що у момент укладення правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 16 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11. 2009 року №9, правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України. Згідно ст. 1 Закону України «Про судову експертизу», судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів досудового розслідування чи суду. Обов'язковість вимог ст. 145 ЦПК України щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання недійсним правочину на підставі ст. 225 ЦК України, вказує на те, що саме висновок експерта в даному випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні ст. 58 ЦПК України. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину для об'єктивної незалежної професійної оцінки стану [PERSON] проведена судово - психіатрична експертиза. Згідно акту судово-психіатричної експертизи № 380 від 27.06.2014 року, [PERSON] [INFO] на час складання договору дарування від 04.03.2013 року виявляв ознаки психічного розладу у вигляді легкого астенічного синдрому внаслідок органічного ураження головного мозку (церебральний атеросклероз, дисциркуляторна енцефалопатія, гіпертонічна хвороба, ТІА в 2010 р.) з адинамічним синдромом. Отже, на період складання договору дарування 04.03.2013 р [PERSON] [INFO] міг розуміти значення своїх дій і керувати ними (а.с.77-83). Експерт [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона приймала участь в проведені судово-психіатричної експертизи від 27.06.2014 року і була доповідачем. По результатам експертизи [PERSON] міг розуміти значення своїх дій і керувати ними. При проведені експертизи були враховані відомості про інсульти та інші захворювання померлого. Діагноз ДЕП-3, дисциркуляторна енцефалопатія є характерним для людей похилого віку. Грубих порушень до укладання договору, а саме до 04.03.2013 року, виявлено не було. В квітні 2013 року, після укладання договору виникла деменція. Зазначила, що деменція може виникати раптово. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є лікарем поліклініки №2. Зазначила, що всім громадянам 75 років ставлять зазначені діагнози, вони як можуть так і не можуть розуміти значення свої дій. Вона оглядала померлого 05.04.2013 року як дільничний лікар. Дільничний лікар не може визначати дієздатність. Стан здоров'я померлого на час складання договору зазначити не змогла. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що працює завідуючою лікарні №2, багато років працювала лікарем невідкладної допомоги, але померлого [PERSON] не пам'ятає. 12.04.2014 року був виклик по [ADDRESS] після виклику швидкої допомоги. Хворому був поставлений діагноз повторне гостре порушення мозкового кровообігу. Зазначила, що висновок про стан померлого [PERSON] за місяць до виклику надати не може, оскільки вона терапевт, а не психіатр, також не може дати висновок про дієздатність останнього. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона є донькою відповідача. Померлий [PERSON] є її дідом. ЇЇ мати з 3 листопада 2012 року проживала в [ADDRESS] в місті Запоріжжі та доглядала за дідусем, який пересувався на милицях. Мати возила дідуся до нотаріуса на таксі. Дідусь адекватно себе поводив, погано бачив, але читав в окулярах. В кінці березня 2013 року стан діда різко погіршився, він почав погано ходити. ЇЇ тітка, позивач по справі, до них не приходила, причину назвати не змогла та додала, що остання мала вільний доступ до діда. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона є тіткою сторін, померлий [PERSON] доводиться їй двоюрідним братом. Останній раз брата бачила 21 грудня 2012 року за місцем його проживання в спірному будинку. Тоді він погано чув і бачив, її пошти не впізнавав. Він розумів про що розмовляють. Про стан здоров'я померлого в лютому 2013 році їй невідомо, також невідомо про підпис в договорі дарування. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він є чоловіком позивача. Останній раз бачив [PERSON] в грудні 2012 року, який мав дуже поганий стан здоров'я, він не ходив і не розмовляв, з грудня 2012 року він нічого не бачив і не міг підписати договір. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона є сусідкою позивача. [PERSON] вона бачила влітку 2012 року та він мав поганий стан здоров'я, мав поганий зір та слух. На момент укладання договору стан здоров'я [PERSON] їй невідомий і про договір їй також нічого невідомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона ходила стригтися до відповідача. 10 березня 2013 року вона бачила померлого, він ходив на милицях, читав газету в окулярах, розмовляв, був адекватний. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що позивач є її однокласницею. [PERSON] останній раз вона бачила в вересні-жовтні 2012 року, коли той їв у позивача. В березні 2013 року вона не бачила [PERSON], про стан його здоров'я повідомити не може, свідком укладання договору не була. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що сторони є її двоюрідними сестрами. Останній раз бачила [PERSON] в серпні 2012 року, він одразу її не впізнав. По телефону розмовляла з ним в лютому 2013 року, він знаходився в прострації. В березні 2013 року померлого не бачила, тому про його стан на момент укладання договору нічого не знає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона є донькою позивача. [PERSON] останній раз бачила на початку грудня 2012 року у [PERSON]. Він погано ходив, бачив і чув. В травні 2012 року вона приводила до померлого листоношу, яка приносила пенсію і сама розписалась за отримання пенсії, оскільки її дід погано бачив. Про стан здоров'я померлого в березня 2013 року і про укладений договір їй нічого невідомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона працює листоношею. З 2011 року і по день смерті вона приносила пенсію [PERSON]. Останній кожний місяць особисто ставив підпис за отримання коштів, ходив на міліціях, все розумів і був адекватний. У відповідності з ПВСУ від 29.02.2012р. № 6-9цс12, висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. За нормами ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину, є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 ЦК України. У відповідності до ч.2 ст.203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Підставою для визнання правочину недійсним по ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Згідно з постановою Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, висловлена правова позиція, яка є обов'язковою для судів, висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу», визначена презумпція психічного здоров'я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Проведеною у справі експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність в момент підписання ним договору дарування розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише стверджено, що на момент підписання договору дарування він мав психічні розлади у вигляді легкого астенічного синдрому внаслідок органічного ураження головного мозку, що саме по собі не є підставою для визнання підписаного ним договору недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України. Натомість підставою для визнання правочину недійсним по ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. В судовому засіданні експерт [PERSON] не надала висновку про абсолютну неспроможність померлого [PERSON] в момент підписання вказаної угоди розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише пояснила, що існуючі в той час хвороби впливали на його здатність усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, що саме по собі не є достатнім для визнання підписаного в такому стані договору дарування недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України. При винесенні рішення суд приймає до уваги покази свідків [PERSON], [PERSON], які охарактеризували стан здоров'я [PERSON] як задовільний, що не суперечать висновку судово-психіатричної експертизи. Покази свідків [PERSON] та [PERSON] не можуть бути взяти до уваги судом, оскільки вони не є спеціалістами в області психіатрії та під час складання оскаржуваного договору присутніми вони не були. Також суд не приймає до уваги покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які показали, що їм невідомо було про стан померлого саме на час складання договору. Отже, оскільки проведеною у справі експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність [PERSON] в момент підписання вказаної угоди розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише стверджено, що на момент підписання договору малися психічні розлади внаслідок органічного враження головного мозку, що саме по собі не є достатнім для визнання підписаного в такому стані договору дарування недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України, а інших переконливих доказів на підтвердження нездатності позивача розуміти значення своїх дій не надано, позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed