Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом в якому просить визнати недійсною частину заповіту щодо розпорядження [PERSON] у спільному секретному заповіті подружжя, складеному нею та її чоловіком [PERSON] , що посвідчений 17 квітня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Степаненко В.Д. та зареєстрований в реєстрі за № № 022, 023. Мотивуючи вимоги позову позивач зазначає, що 05 жовтня 2016 року [PERSON] склала новий заповіт, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуріним В.М. та зареєстровано в реєстрі за № 347, а тому в силу приписів ч. 2 ст. 1254 ЦК України вона відмовилась від спільного заповіту подружжя, скасувавши його в частині свого розпорядження. Також, як на підставу своїх вимог [PERSON] вказує на преюдиційне значення для вирішення даного спору, заочного рішення Шевченківського суду міста Києва від 30 червня 2016 року у справі № 761/22959/15-ц, яким встановлено, що [PERSON] за життя вчиняла дії щодо визнання вказаного секретного заповіту недійсним, однак її позов було залишено без задоволення з огляду на суперечність таких дій нормам ч. 3 ст. 1243 ЦК України в зв`язку зі смертю одного з заповідачів. Ухвалою суду від 15 лютого 2018 року відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, а її розгляд призначено здійснювати за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання, сторонам роз`яснено підстави, час та черговість подання заяв по суті справи. 13 березня 2018 року та 02 квітня 2018 року надійшли відповіді на запити щодо реєстрації місця проживання відповідачів. 08 червня 2018 року у встановлений ухвалою судді строк представник відповідача [PERSON] - [PERSON] подав відзив на позов. Ухвалою суду від 08 червня 2018 року, постановленою в підготовчому засіданні відмовлено позивачу у задоволенні її заяви про забезпечення позову, шляхом заборони приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Кузьмичу В.М. вчиняти нотаріальні дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям за заповітом, що складений 17 квітня 2013 року [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Степаненко В.Д. та зареєстрований в реєстрі за №022,023. 03 жовтня 2018 року від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] , а 29 жовтня 2018 року від представника Головного територіального управління юстиції у місті Києві Чумакової М.В. надійшли відзиви, у яких вони проти задоволення позову заперечували та зазначали, що заповіт, що був складений на ім`я [PERSON] за своїм змістом є індивідуальним заповітом, складеним [PERSON] після складання спільного секретного заповіту подружжя та смерті одного з них, а тому в силу положень ст. 1243 ЦК України заповідати спільне майно [PERSON] остання була не вправі, однак не позбавлена права заповідати майно набуте нею після смерті чоловіка. 04 лютого 2019 року від представника Першої Київської нотаріальної контори, а 05 березня 2019 року від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кузьмича В.М. надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Відповіді на письмові відзиви відповідачів, заяв або клопотань від позивача не надходило. Ухвалою суду від 17 квітня 2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті. Вислухавши представника позивача, який в судовому засіданні вимоги позову підтримав та просив задовольнити, а також представника відповідачів ІІ та ІІІ, який проти задоволення позову заперечував та в його задоволенні просив відмовити в повному обсязі з підстав викладених в його письмових відзивах, а відповідач І та треті особи в судове засідання не з`явились, будучи належним чином повідомленими, не повідомивши причин своєї неявки, що у відповідності до ст. 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті, а тому дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 08 травня 1984 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, після укладення якого [PERSON] приєднала до свого прізвища прізвище чоловіка і отримала подвійне прізвище [PERSON] . 17 квітня 2013 року [PERSON] та її чоловік [PERSON] склали секретний заповіт подружжя, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Степаненком В. Д. та зареєстрований у реєстрі за №№ 022, 023. [INFO] [PERSON] помер. Після смерті [PERSON] , [INFO] [PERSON] звернулася до Першої Київської державної нотаріальної контори про оголошення секретного заповіту подружжя та оформлення спадкових прав щодо майна померлого [INFO] [PERSON] Постановою державного нотаріуса Першої Київської державної нотаріальної контори Кузьмича В. М. від 21 липня 2015 року відмовлено [PERSON] - [PERSON] в оголошені секретного заповіту подружжя та оформленні спадкових прав щодо майна померлого [INFO] [PERSON] . Відмовляючи в оголошенні секретного заповіту та оформленні спадкових прав щодо майна померлого, державний нотаріус виходив з того, що відповідно до положень ст.ст. 1243, 1250 ЦК України у разі смерті одного із подружжя частка у праві спільної сумісної власності переходить до другого подружжя, який його пережив, нотаріус накладає заборону відчуження майна, зазначеного в заповіті подружжя. Вважаючи порушеним своє право, [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання недійсним секретного заповіту подружжя та визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом. Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 30 червня 2016 року залишеним без змін ухвалою апеляційного суду міста Києва від 30 жовтня 2017 року та постановою Верховного Суду від 12 квітня 2018 року у справі № 761/22959/15-ц залишено без задоволення позов [PERSON] , правонаступником якої є [PERSON] про визнання недійсним секретного заповіту подружжя, посвідченого 17 квітня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Степаненко В.Д. та визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом. [INFO] [PERSON] померла та в ході розгляду справи апеляційним судом залучено її правонаступників, серед яких залучено [PERSON] на яку 05 жовтня 2016 року було складено заповіт померлою, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуріним В.М. та зареєстровано в реєстрі за № 347. Рішення судів мотивовані відсутністю підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним, оскільки [PERSON] за життя чоловіка не скористалася своїм правом, наданим їй ч. 3 ст. 1243 ЦК України, щодо відмови від спільного заповіту. [PERSON] розуміла значення своїх дій та була обізнана з наслідками такого правочину. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників, що передбачає ч. 1 ст. 82 ЦПК України. Також, відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. 15 серпня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кузьмич В.М. було оголошено спільний секретний заповіт подружжя від 17 квітня 2013 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Степаненко В.Д. та зареєстрований в реєстрі за №№ 022, 023, що є предметом оскарження. За змістом заповіту подружжя від 17 квітня 2013 року [PERSON] та [PERSON] зробили розпорядження щодо майна яке належало їм на праві спільної сумісної власності, чітко вказавши перелік майна в заповіті. Зі спільного секретного заповіту останніх також вбачається, що до кола спадкоємців входять, [PERSON] , яка зазначена спадкоємцем та виконавцем заповіту, а також [PERSON] та [PERSON] . Нормами Цивільного кодексу України регулюється питання спадкування за заповітом. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, у тому числі недодержання вимог, за якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його волі а також правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності до ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Як визначено в ст. 1234 ЦК України, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Стаття 1243 ЦК України встановлює виняток з цього загального правила. Право скласти спільний заповіт має подружжя щодо майна, яке належить йому на праві спільної сумісної власності. У разі складення спільного заповіту частка у праві спільної сумісної власності після смерті одного з подружжя переходить до другого з подружжя, який його пережив. У разі смерті останнього право на спадкування мають особи, визначені подружжям у заповіті. За життя дружини та чоловіка кожен з них має право відмовитися від спільного заповіту, що передбачає ч. 3 ст. 1243 ЦК України. Згідно зі ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст.ст. 1251-1252 ЦК України. Стаття 1251 ЦК України встановлює, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою, службовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Отже, за своєю сутністю заповіт є одностороннім правочином - дією особи, спрямованою на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Однією з умов дійсності заповіту є його посвідчення. Спеціальною нормою, яка передбачає підстави недійсності заповіту є ст. 1257 ЦК України, якою визначено лише дві підставі недійсності заповіту. Так, згідно ч. 1 вказаної статті заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним, а ч. 2 передбачено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. За цією ж статтею недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Таким чином, слід прийти до висновку, що заповіт, як односторонній правочин, підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. При цьому, недійсним заповіт може бути визнаний у випадках, у яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, коли заповіт складений особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту), коли заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Стаття 1248 ЦК України передбачає умови посвідчення заповіту нотаріусом, а саме, що нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (ст. 1253 цього Кодексу). У населеному пункті, у якому немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, відповідно до ст. 1251 ЦК України, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою, відповідного органу місцевого самоврядування. Відповідно до ч. 2 ст. 1254 ЦК України заповіт, що складений пізніше скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Підставами недійсності частини заповіту позивач зазначає те, що [PERSON] склала новий заповіт, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуріним В.М. та зареєстровано в реєстрі за № 347, а тому в силу приписів ч. 2 ст. 1254 ЦК України вона відмовилась від спільного заповіту подружжя, скасувавши його в частині свого розпорядження. Також, як на підставу своїх вимог [PERSON] вказує на преюдиційне значення для вирішення даного спору, заочного рішення Шевченківського суду міста Києва від 30 червня 2016 року у справі № 761/22959/15-ц, яким встановлено, що [PERSON] за життя вчиняла дії щодо визнання вказаного секретного заповіту недійсним, однак її позов було залишено без задоволення з огляду на суперечність таких дій нормам ч. 3 ст. 1243 ЦК України в зв`язку зі смертю одного з заповідачів. Отже, стосовно вказаного заочного рішення суду та його преюдиційного значення для вирішення даної справи слід зазначити, що воно безумовно підлягає врахуванню, однак не тягне за собою правових наслідків щодо визнання конкретних обставин, які могли б бути самостійною підставою для визнання частини заповіту недійсним. Заповіт, що був складений на ім`я [PERSON] за своїм змістом є індивідуальним заповітом, складеним [PERSON] після складання спільного секретного заповіту подружжя та смерті одного з них, а тому в силу положень ст. 1243 ЦК України заповідати спільне майно [PERSON] була не вправі, однак не позбавлена права заповідати майно набуте нею після смерті чоловіка. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що між спільним секретним заповітом подружжя, складеним 17 квітня 2013 року [PERSON] та [PERSON] не існує суперечностей щодо складу спадкового майна, а відтак заповіт [PERSON] , складений 05 жовтня 2016 року в розумінні положень ч. 2 ст. 1254 ЦК України не скасовує попередній заповіт, отже і підстави для визнання його частини недійсною відсутні. Поряд із цим, у ході судового розгляду також не було встановлено жодної з передбачених ст. 1257 ЦК України обставин, які б вказували на наявність підстав для визнання заповіту недійсним, а також і не встановлено доказів порушення прав, свобод чи інтересів позивача, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з положень ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed