Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-20 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів. Позовні вимоги мотивує тим, що шлюб між нею ([PERSON]В.) та відповідачем [PERSON], було укладено 23 листопада 2002 року. Від даного шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO], який знаходиться на вихованні та утриманні позивача. 14 жовтня 2004 року, рішенням Мукачівського міськрайонного суду, шлюб між сторонами було розірвано, а сина [PERSON] було залишено проживати разом з матірю. В подальшому за усною домовленістю з відповіачем [PERSON], останній почав добровільно сплачувати по 100 грн. щомісяця на утримання сина. Пізніше відповідач збільшив суму на 200 грн. Однак, кошти, які позивач отримує на сьогоднішній день від відповідача на утримання їх сина [PERSON], є недостатніми, через що вона і звернулася до суду з даним позовом та просить суд стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO] у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 грн., щомісячно, але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дітей такого віку і до досягнення ним повноліття. Позивач - [PERSON] в судове засідання не зявилася, представник позивача [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Зі згоди позивача, який не заперечував проти заочного розгляду справи, суд знаходить за можливим розглянути справу у відсутності відповідача, згідно до вимог частини 4 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України, на підставі наявних у справі доказів з постановленням заочного рішення, що відповідає положенням статті 280 цього Кодексу. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до копії Свідоцтва про народження, Серії 1-ФМ № 150407, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Мукачівського міського управління юстиції Закарпатської області від 16.07.2003 року, батьками [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON]. (а.с.7). Згідно до рішення Мукачівського міськрайонного суду від 14.10.2004 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, а сина [PERSON] було залишено проживати разом з матірю (а.с.9). Згідно до довідки з КНП «ЦПМСД №1» Оболонського району м.Києва, [PERSON],[INFO], має захворюування - повздовжна плоскостопість ІІ-ІІІ ступенів. (а.с. 10) Так, батьки зобовязані утримувати своїх неповнолітніх дітей і непрацездатних повнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги, незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), чи визнаний шлюб недійсним, чи позбавлені вони батьківських прав, чи дитина від них відібрана тимчасово без позбавлення батьківських прав. -2- Цей обовязок закріплений в Конституції України, а також в Сімейному кодексі України, оскільки одним із найголовніших та найважливіших обовязків батьків, що випливає не тільки з усталених моральних принципів нашого суспільства, а й чинного законодавства, є моральне виховання та матеріальне утримання дитини. Це, зокрема, виявляється в забезпеченні неповнолітньої дитини мінімально необхідними благами, що потрібні для їїжиття та виховання. Відповідно до частин 1 та 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей, і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8 Закону України Про охорону дитинства також передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх змінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частини 2 статті 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. У відповідності до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобовязані утримувати дітей до досягнення ними повноліття, а на підставі частини 3 статті 181 цього Кодексу, за рішенням суду кошти на утриманнядитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Нормою частини 2 статті 182 Сімейного кодексу України (із змінами і доповненнями), розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно частини 1 статті 184 Сімейного кодексу України - якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Аліменти на дитину відповідно до статті 191 Сімейного кодексу України присуджуються за рішенням суду з дня предявлення позову. Відповідно частини 1 пункиту 1 статті 430 Цивільного процесуального кодексу України рішення про стягнення аліментів підлягає негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць. Судом встановлено та знайдено підставність для часткового задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення аліментів на утримання сина [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі у розмірі 1300 гривень на дитину, щомісячно, яка у свою чергу є виважена, розумна, справедлива і об'єктивна. Так, позивачем доведено, а відповідачем не спростовано, що дитина у будь-якому випадку повинна бути захищеною та отримувати належне утримання від батьків, яке гарантоване як частиною 2 статті 51 Конституції України, Сімейним кодексом України, так і частинами 1 та 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, це зокрема, виявляється в забезпеченні малолітніх дітей мінімально необхідними благами, що потрібні для їх життя та виховання. Тому обов'язок відповідача [PERSON], як батька, утримувати та надавати сину матеріальну допомогу. Згідно статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: approved