Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-05 00:00:00

Позивач [PERSON]. звернулась до суду із вказаним позовом до [PERSON], в якому посилаючись на народження дитини у шлюбі з іншим чоловіком, але від фактичних шлюбних відносин із відповідачем, просила встановити, що [PERSON] є батьком [PERSON], [INFO], а також зобов'язати відділ ДРАЦС РС Обухівського МРУЮ внести зміни в актовий запис про народження № 137 від 29.06.1999 року, а саме: - про батька, вказавши батьком дитини [PERSON], [INFO]; - змінити призвіще та по батькові [PERSON] та [PERSON]. Під час розгляду справи за ініціативою суду до участі в справі було залучено в якості співвідповідача [PERSON] В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позов підтримали повністю, посилаючись на те, що чоловік позивача перебував у психіатричній клініці, коли вона в 1995 році стала проживати із відповідачем однією сім'єю, після чого народився син, батьком якого був саме [PERSON], за якого вона вийшла заміж після офіційного розлучення із [PERSON], саме [PERSON] виховував та утримував дитину. Відповідач [PERSON] позов визнав, посилаючись на те, що проживав однією сім'єю без реєстрації шлюбу із позивачем з 1995 року, у них народився спільний син, якого він виховує як батько, колишнього чоловіка позивача він ніколи не бачив. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, належно повідомлявся про час і місце слухання справи, заяв, клопотань не подавав. Представники третіх осіб в судове засідання не з'явились, належно повідомлялись про час і місце слухання справи, причин неявки суду не повідомили, представник ВДРАЦС подав клопотань про розгляд справи за його відсутності. Допитаний за клопотанням представника позивача в якості свідка неповнолітній [PERSON] показав, що біологічного батька він не знає, його виховував [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що позивач переїхала проживати по сусідству в 1995 році, жила із [PERSON] однією сім'єю, у них народився хлопчик, батька дитини вона не знає. Вислухавши сторони, представника позивача, свідків, дослідивши наявні у справі докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Позивач та відповідач [PERSON] з 23 серпня 1986 року перебували в шлюбі, який розірвано рішенням Обухівського районного суду Київської області від 20.08.2010 року, що підтверджується судовим рішенням. 03 січня 1999 року, тобто під час вказаного шлюбу, народився [PERSON], матір'ю якого є позивач, а батьком записаний її чоловік [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження, повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян. [PERSON] з 04.05.1998 року перебуває на лікуванні у Сквирському психоневрологічному диспансері, що підтверджується довідкою цього закладу. Позивач та відповідач [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 22 жовтня 2010 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Позивач, її син та [PERSON] проживають разом у с.Старі Безрадичі, що підтверджується довідкою сільради, показами свідків. При наданні правової оцінки позовним вимогам суд приймає до уваги наступне. Походження дитини - [PERSON] - було визначено після її народження, державна реєстрація походження дитини проведена державою, про що в книзі записів актів громадянського стану про народження 29.06.1999 року зроблено відповідний запис за № 137, а саме матір'ю дитини визнано [PERSON], а батьком дитини визнано [PERSON]. З пояснень сторін вбачається, що дитина народилась у шлюбі між цими особами, позивач добровільно подала заяву про реєстрацію народження дитини із зазначенням саме [PERSON] батьком дитини, протягом 16 років це батьківство не оспорювалось ніким, в межах цієї справи позовні вимоги сформульовані таким чином, що не дають підстав вважати, що це батьківство оспорюється навіть в межах розгляду цього спору, оскільки вимог про виключення відомостей про [PERSON] як батька дитини із актового запису про народження дитини позивач не пред'являла. Таким чином, походження дитини станом на час вирішення спору судом юридично визначено, батьківство [PERSON] встановлено, тому доводи позову про необхідність встановлення батьківства в судовому порядку є безпідставними, а обраний позивачем спосіб захисту своїх інтересів очевидно не грунтується на законі. Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року встановлено: «Оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст. 128 СК (2947-14), істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст. 53 КпШС (2006-07), суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини. Так, при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 р., необхідно застосовувати відповідні норми КпШС (2006-07), беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір'ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини. Справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше 1 січня 2004 р., суд має вирішувати відповідно до норм СК (2947-14), зокрема ч.2 ст.128, на підставі будь-яких доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільного процесуального законодавства.» Вказана правова позиція, на яку посилається позивач в обґрунтування свого позову, стосується випадків встановлення батьківства дитини, а не оспорювання вже встановленого раніше батьківства, тобто фактичні обставини спору суттєво відрізняються від правових підстав, покладених в основу позову. Пунктом 4 вказаної вище постанови Пленуму Верховного Суду України визначений вичерпний перелік випадків, коли може пред'являтись позов про встановлення батьківства, але обставини цього спору не підпадають під цей перелік. Враховуючи викладене вище, посилання позову на ч.2 ст.53 КпШС України суд вважає необґрунтованими, оскільки ця норма права не може застосовуватись до спірних правовідносин, які виникли лише в 2015 році, оскільки припинила свою дію в часі. Таким чином, правове обґрунтування позову є неспроможним. Згідно ч.1 ст.122 СК України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. [PERSON] зачатий і народжений у шлюбі позивача із [PERSON], тому є таким, що походить від цього подружжя. Доводи про фактичні шлюбні відносини позивача із [PERSON] у вказаний в період, їх проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, не мають правового значення, оскільки юридично позивач перебувала у шлюбі із іншим чоловіком, крім того, вказані обставини не мали правового врегулювання у КпШС України. Частинами 1,2 статті 138 СК України встановлено, що жінка, яка народила дитину у шлюбі, має право оспорити батьківство свого чоловіка, пред'явивши позов про виключення запису про нього як батька дитини з актового запису про народження дитини. Вимога матері про виключення запису про її чоловіка як батька дитини з актового запису про народження дитини може бути задоволена лише у разі подання іншою особою заяви про своє батьківство. Позовних вимог про виключення запису про [PERSON] як батька дитини з актового запису про народження дитини позивач не пред'являла, [PERSON] не подавав заяву про своє батьківство. Згідно ч.3 ст.138 СК України до вимоги матері про внесення змін до актового запису про народження дитини встановлюється позовна давність в один рік, яка починається від дня реєстрації народження дитини. Судом встановлено значний пропуск строків позовної давності без поважних причин, однак наслідки спливу позовної давності у цьому спору не застосовуються через відсутність відповідних заяв сторін. При вирішенні спору суд приймає до уваги, що із встановлених судом обставин вбачається, що юридично визнаний батьком дитини [PERSON] або інші особи чи органи в його інтересах не оспорювали це батьківство. Представлені позивачем під час вирішення цього позову докази суд вважає непереконливими та недопустимими, оскільки висновки про походження дитини неможливо обґрунтувати лише показами свідків, при цьому доводи про перебування [PERSON] на лікуванні не виключають можливості його батьківства, оскільки доказів відсутності зустрічей подружжя в період зачаття та народження дитини суду не подано. Згідно ч.1 ст.146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. В судовому засіданні позивач та його представник, а також відповідач категорично заперечили проти призначення судової генетичної експертизи для визначення походження дитини, що, на думку суду, можу вказувати на їх ухилення від участі у проведенні експертизи. Підсумовуючи викладене вище, суд вважає, що позивачем не надано належних і допустимих доказів факту відсутності кровного споріднення [PERSON] із дитиною - [PERSON], тому суд вважає недоведеним те, що [PERSON] не є біологічним батьком [PERSON] Внесення відомостей про одного відповідача як батька дитини до актового запису про народження без попереднього виключення таких відомостей про іншого відповідача неможливе, однак подібних позовних вимог суду не пред'являлось. Визнання позову відповідачем [PERSON] порушує права іншого співвідповідача [PERSON] та суперечить закону, тому за приписами ст.174 ЦПК України не може покладатись в основу судового рішення. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивач невірно обрав спосіб захисту своїх інтересів, доводи позову не підтверджуються належними і допустимими доказами, є непереконливими, не ґрунтуються на законі. Таким чином, вирішуючи спір на засадах диспозитивності і змагальності цивільного судочинства суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: dismissed