Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON], за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що позивачу на праві особистої приватної власності належить квартира [ADDRESS], згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого адміністрацією підприємства НБО «Форт» 14.10.1996 року, зареєстрованого Вінницьким обласним об'єднаним бюро технічної інвентаризації 25.11.1996 року у реєстровій книзі №280 за №309/26730; та згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори 19.04.2017 року, а також Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №85379650 від 20.04.2017 року. Згідно довідки про склад сім'ї ТОВ «ЖЕО» вих.№385 від 27.01.2016 року у вищезазначеній квартирі зареєстровані позивач [PERSON] як власник та відповідачі [PERSON] як племінниця власника та [PERSON] як син племінниці власника. Однак, фактично відповідачі з 2012 року не проживали та не проживають у вказаній квартирі, їхніх особистих речей у вказаній квартирі не має.А місце реєстрації останніх було зареєстровано за вказаною адресою з певних суб'єктивних обставин. Таким чином, відповідачі понад п'ять років у зазначеній квартирі не проживають, їхніх особистих речей у квартирі не має, договір з власником про порядок проживання та утримання квартири не укладали, наміру вселитися в квартиру не мають, перешкоди для їх вселення відсутні, при цьому, добровільно знятися з реєстрації не бажають. А тому, вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, в якому просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловою квартирою [ADDRESS] В судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові, не заперечував проти винесення заочного рішення суду. Відповідач [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON] до судового засідання не з'явилась із невідомих суду причин, хоча про день, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином через оголошення в газеті «Вінниччина» від 06.10.2017 року №77 (23218). В судовому засіданні представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору за довіреністю [PERSON] не заперечила проти задоволення позовних вимог позивача. Оскільки у справі достатньо доказів для встановлення прав та взаємовідносин сторін та враховуючи те, що позивач не заперечує, відповідно до ст.224 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних міркувань. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що позивачу на праві особистої приватної власності належить квартира [ADDRESS], згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого адміністрацією підприємства НБО «Форт» 14.10.1996 року, зареєстрованого Вінницьким обласним об'єднаним бюро технічної інвентаризації 25.11.1996 року у реєстровій книзі №280 за №309/26730; та згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори 19.04.2017 року, а також Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №85379650 від 20.04.2017 року. Згідно довідки про склад сім'ї ТОВ «ЖЕО» вих.№385 від 27.01.2016 року у вищезазначеній квартирі зареєстровані позивач [PERSON] як власник та відповідачі [PERSON] як племінниця власника та [PERSON] як син племінниці власника. Однак, згідно акту ТОВ «ЖЕО» про тимчасову відсутність особи зареєстрованої в житловому приміщенні від 29.11.2016 року встановлено, що відповідачі хоча і зареєстровані за адресою: [ADDRESS], проте за вказаною адресою не проживає з вересня 2012 року. Таким чином, в судовому засіданні встановлено факт не проживання відповідачів протягом останніх п'яти років, тоді як останні залишаються бути зареєстрованим за адресою: [ADDRESS]. 17.07.1997 року Україна ратифікувала римську Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, відповідно до п.1 ст.8 якої встановлено, що кожна людина має право на повагу до її житла. Цим правом закріплена недоторканність житла, яка проголошена також статтею 30 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може перешкоджати особі у законному володінні, користуванні чи розпорядженні своїм майном, а будь-які порушення цих повноважень захищаються у встановленому законом порядку. Зокрема глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Відповідно до ст.ст.317-319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Враховуючи вищевикладені обставини, станом на сьогоднішній день, позивач не може володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст.391 ЦК України). Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд звертає увагу, що при розгляді такої категорії справ як визнання особи такою, що втратила право користування на підставі відсутності особи без поважних причин понад один рік, суд обов'язково повинен з'ясувати, з яких причин особа відсутня, чи не чиняться особі перешкоди у користуванні (наприклад, вчинення власником перешкод у користуванні квартирою такій особі), чи є причини відсутності поважними, чи дійсно особа втратила право користування. А тому, з огляду на вищевикладене, є всі достатні підстави вважати, що відповідач та її неповнолітній син є такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS], оскільки останні без поважних причин понад один рік не проживають у зазначеній квартирі, їхніх особистих речей у останній не має, договору з власником про порядок проживання та утримання квартири останні не укладали, вибули з будинку за власним волевиявленням, перешкоди для їх вселення у квартиру позивача на протязі останнього року були відсутні. Суд звертає окрему увагу, що Конвенція ООН про права дитини від 20.11.1989 року (надалі - Конвенція) не містить окремої статі щодо захисту житлових прав дітей. Однак принципові позиції відстежуються в таких її положеннях. Відповідно до ч.1 ст.16 Конвенції жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Згідно з ст.6 Конвенції держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Натомість, забезпечення дотримання основоположних для дитини прав, можливе лише за наявності відповідних умов її розвитку, а саме житла та необхідного майна. Разом з тим, відповідно до ч.3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. З огляду на вищевикладене, є всі підстави вважати, що наразі неповнолітня дитина проживає разом зі своєю матір'ю, а тому саме місце проживання матері є місцем проживання неповнолітньої дитини, права якої ніяким чином на разі не порушено. Більше того, зі змісту листа органу опіки та піклування виконавчого комітету Вінницької міської ради вбачається, що під час обстеження житлово-побутових умов проживання дитини з'ясовано, що [PERSON], [INFO], у квартирі [ADDRESS] не проживає, можливо виїхав разом з матір'ю з міста Вінниці у одне із сіл Вінницької області. А тому, оскільки встановлено, що у даний час дитина [PERSON] не проживає у місті Вінниці та не є членом територіальної громади м. Вінниці, висновок органом опіки та піклування Вінницької міської ради не був прийнятий, оскільки має прийматись органом опіки та піклування за постійним місцем проживання дитини. Таким чином, з огляду на вищенаведене, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позов є обґрунтованим, підставним та таким, що підлягає задоволенню. Згідно ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. А тому, з огляду на вищевикладене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] 640,00 грн. судового збору в дохід держави, від сплати якого звільнено позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved