Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості та пені зі сплати аліментів, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 18.07.1999 року у Вінницькому міському відділі реєстрації актів громадянського стану сторони зареєстрували шлюб, який в послідуючому на підставі рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 17.02.2002 року між сторонами було розірвано. Від даного шлюбу у сторін є повнолітній син [PERSON], [INFO], який проживає разом із позивачем. Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 20.12.2001 року у справі №2а-54/2002 р. за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] аліменти в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку, але не менше 1/2 неоподаткованого мінімального доходу громадян, щомісячно, починаючи з 10.12.2001 року і до його повноліття. Однак, відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обовязків, що змусило позивача звернутись до суду з даним позовом, в якому остання просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по сплаті аліментів за період з грудня 2001 року по листопад 2017 року у розмірі 89\~862,71 грн., а також неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з 10.12.2001 року по 28.11.2017 року у розмірі 27\~337,46 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення суду. Відповідач [PERSON] до судового засідання не зявився із невідомих суду причин, хоча про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Оскільки, у справі достатньо доказів для встановлення прав та взаємовідносин сторін та враховуючи те, що позивач не заперечує, відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Так, в судовому засідання достовірно встановлено, що 18.07.1999 року у Вінницькому міському відділі реєстрації актів громадянського стану сторони зареєстрували шлюб, який в послідуючому на підставі рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 17.02.2002 року між сторонами було розірвано (а.с.15). Від даного шлюбу у сторін є повнолітній син [PERSON], [INFO], згідно свідоцтва про народження серії І-АМ №101033, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Вінницької міської ради Вінницької області 21.12.1999 року (а.с.17). Згідно довідки МКП «ЖЕК №7» від 26.12.2017 року №05-21/1954 [PERSON], [INFO], зареєстрований та проживає разом з матірю за адресою: пр-т Юності, 35/124, м. Вінниця (а.с.18). Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 20.12.2001 року у справі №2а-54/2002 р. за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] аліменти в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку, але не менше 1/2 неоподаткованого мінімального доходу громадян, щомісячно, починаючи з 10.12.2001 року і до його повноліття (а.с.19). Однак, відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обовязків, так як не сплачував аліменти на утримання неповнолітньої дитини, в результаті чого у останнього станом на 28.11.2017 року утворилась заборгованість по сплаті аліментів на суму 89\~862,71 грн., згідно довідки-розрахунку державного виконавця Центрального В ДВС м. Вінниця ГТУЮ у Вінницькій області (а.с.20-24). Так, відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Разом з тим, стягнення аліментів на підставі рішення суду проводиться відповідно до вимог ст.71 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до ч.8 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» спір щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. Із наведеного слідує, що за відсутності такого спору про розмір заборгованості, вона стягується державним виконавцем відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження», а не на підставі рішення суду про стягнення такої заборгованості. За рішенням суду заборгованість може бути стягнута тільки у випадку, якщо аліменти відраховуються із заробітної плати на підставі заяви платника аліментів, а не за виконавчим листом. Як вбачається з матеріалів справи на примусовому виконанні у Центральному В ДВС м. Вінниця ГТУЮ у Вінницькій області знаходиться виконавчий лист, виданий Ленінським районним судом м. Вінниця 11.03.2002 року у справі №2а-54/2002 р. за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів (а.с.19). Станом на 28.11.2017 року заборгованість відповідача по сплаті аліментів складає 89\~862,71 грн. Однак, зважаючи, що заборгованість у вищевказаній сумі допущена відповідачем, який сплачував аліменти за рішенням суду і спір по сумі заборгованості у сторін відсутній, така заборгованість не може бути стягнена за іншим рішенням суду, а відтак позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Що ж стосується позовних вимог в частині стягнення суми неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за період з 10.12.2001 року по 28.11.2017 року у розмірі 27\~337,46 грн., суд приходить до висновку, що дані вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки пені у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Згідно роз'яснення Пленуму Верховного Суду України у п. 22 Постанови «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3 передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Сімейним законодавством України передбачено призначення і виплату аліментів проводити щомісячно, тому за правилами ст.196 СК України нарахування пені проводиться не на всю суму заборгованості, а лише на суму несплачених аліментів за той місяць, в якому стягнення аліментів не відбулося. Така позиція сімейного законодавства узгоджується із положеннями статті 61 Конституції України, згідно якої ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Таким чином, сума заборгованості за аліментами за попередні місяці не додається до суми за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того, скільки днів прострочено до сплати певної суми заборгованості. Пеня нараховується на всю суму помісячної заборгованості за кожен день прострочення її сплати і її нарахування не обмежується лише тим місяцем, протягом якого не було сплачено повний розмір аліментів. З огляду на вищенаведене, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з 10.12.2001 року по 28.11.2017 року у розмірі 27\~337,46 грн., відповідно до розрахунку, наданого позивачем. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача підлягають до стягнення на користь держави 273,37 грн. судового збору, від сплати якого звільнено позивача, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial