Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Заводського районного суду міста Миколаєва із вищезазначеним позовом. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що вона є власником 3/4 часток квартири [ADDRESS] на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 25.11.2011 року. Співвласником іншої 1/4 частки квартири є відповідач [PERSON], яка користується спірним приміщенням самостійно та не допускає до нього позивача, чим порушує її право власності. З огляду на викладене, позивач просила вселити її, [PERSON], до [ADDRESS]. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні, надавши суду пояснення, аналогічній змісту пред'явленого позову. При цьому представником позивача було зазначено, що рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 09.02.2017 року було визнано частково недійсним договір дарування частки у праві власності на квартиру від 25.11.2011 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Дворецьким О.М. та зареєстрований в реєстрі за [NUMBER] в частині дарування ? частини вказаної квартири. Отже, на момент розгляду справи, згідно вказаного рішення позивач є співвласником ? частки спірного об'єкту нерухомості. Відповідач перешкоджає доступу [PERSON] до квартири, та користується нею самостійно, на власний розсуд. Позивачка, як власник ? частки квартири, має право проживати у належному їй майні, у зв'язку з чим підлягає вселенню до квартири. Відповідачкою були подані письмові заперечення, за змістом яких [PERSON] позовні вимоги не визнала, заперечувала проти вселення позивачки, просила відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування заперечень [PERSON] зазначено, що квартира [ADDRESS] є однокімнатною, житловою площею 16 квадратних метри, а згідно ст. 47 ЖК України, нормою жилої площі на одну особу є 13,65 квадратних метри. [PERSON] не є членом сім'ї відповідачки та її вселення до квартири є недопустимим, оскільки проживання в спірній квартирі двом особам, які не є членами однієї сім'ї не дозволяють норми житлової площі. Відділення позивачці окремої кімнати для проживання є неможливим, оскільки квартира є однокімнатною. Спільне проживання буде призводити до сварок та непорозумінь. Крім того, позивачка має постійне місце проживання за іншою адресою у кімнаті гуртожитку, що свідчить про те, що [PERSON] не потребує житла, а вселення у спірну квартиру здійснює лише з метою доставити відповідачці незручності. Також, у квартирі [ADDRESS] окрім [PERSON] проживає її дочка з трьома малолітніми дітьми, та згідно діючого законодавства відповідачка має право проживати зі своєю сім'єю. З огляду на викладене відповідачка просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. У судовому засіданні відповідачка позовні вимоги не визнала, посилаючись на обставини, викладені у запереченнях. Зазначила, що [PERSON] забезпечена житлом та має де мешкати, натомість [PERSON] іншого житла не має. Спільне проживання сторін є неможливим, тому у вселенні позивачки до спірної квартири має бути відмовлено. Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного. Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна, згідно ст. 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна [NUMBER] від 10.03.2017 року, квартира [ADDRESS] перебуває у спільній частковій власності [PERSON] (3/4 частки на підставі договору дарування від 25.11.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Дворецьким О.М. та зареєстрований в реєстрі за [NUMBER]) та [PERSON] (1/4 частка на підставі свідоцтва про право на спадщину від 30.03.2012 року, виданого Третьою миколаївської державною нотаріальною конторою). Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 09.02.2017 року було визнано частково недійсним договір дарування частки у праві власності на квартиру від 25.11.2011 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Дворецьким О.М. та зареєстрований в реєстрі за [NUMBER] в частині дарування ? частини квартири [ADDRESS]. Таким чином, з урахуванням рішення апеляційного суду Миколаївської області від 09.02.2017 року, на момент розгляду справи судом [PERSON] є співвласником 1/2 частки квартири [ADDRESS]. Співвласник іншої частини спірного об'єкту нерухомості - відповідач [PERSON] не допускає до квартири позивачку, чим порушує її право власності. Вимоги про визначення порядку користування житловим приміщенням в ході розгляду справи заявлені не були. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна [NUMBER] від 14.03.2017 року, окрім спірного житла, за [PERSON] зареєстровано право власності на ? частку у кімнаті [ADDRESS] Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна [NUMBER] від 14.03.2017 року, окрім спірного житла, за [PERSON] зареєстровано право власності на будинок [ADDRESS]. Однак, наявність у особи зареєстрованих прав власності на інші об'єкти нерухомості не є підставою для відмови у вселенні до належного їй на праві власності майна. З огляду на викладене, оцінивши та проаналізувавши наявні у справі докази у їх сукупності, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги про вселення позивача у належну їй частину житлового приміщення, оскільки перешкоджання доступу [PERSON], як власника, до спірного об'єкту нерухомості з боку відповідача, є порушенням права власності, гарантованого чинним законодавством України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, у зв'язку із задоволених позовних вимог з відповідачки на користь позивачки підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати з оплати судового збору у сумі 551 гривні 20 копійок. На підставі викладеного та

Outcome: approved