Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вказаним вище позовом до [PERSON] про припинення права спільної часткової власності та поділ часток у спільному майні. Посилалася на те, що їй та відповідачу належить на праві спільної часткової власності по ? частці у кожної нежитлова будівля торговельно-складського комплексу по продажу будівельних матеріалів з виставковим залом, загальною площею 1396 кв.м., яка розташована в [ADDRESS], а також нежитлова будівля медпункту літ.«А», загальною площею 231, 30 кв.м., яка розташована в [ADDRESS]. Також сторонам на праві спільної часткової власності по ? частці у кожної належать: земельна ділянка, площею 0,2108 га, що по [ADDRESS], на якій розташований торговельно-складський комплекс по продажу будівельних матеріалів з виставковим залом, а також земельна ділянка, площею 0,0444 га, що по [ADDRESS], на якій розташована будівля медпункту літ. «А». Між сторонами як співвласниками нежитлових приміщень та земельних ділянок не було досягнуто домовленості щодо користування, утримання та збереження цього майна. На підставі ст.ст. 364, 367 ЦК України просила припинити право спільної часткової власності на зазначені об'єкти нерухомості та провести їх поділ згідно висновку додаткової судової експертизи від 27.12.2013 року. Позивач у судовому засіданні позов підтримала та підтвердила, викладені в ньому обставини. Просила позов задовольнити. Представник позивача у судовому засіданні позов також підтримав. Просив позов задовольнити та провести розподіл об'єктів права спільної часткової власності, згідно висновку додаткової судової експертизи від 27.12.2013 року, за варіантом запропонованим позивачем. Відповідач у судовому засіданні позов визнала частково. Просила виділити їй у власність частину приміщень з більшою загальною площею. Представник відповідача у судовому засіданні позов визнав частково. Не заперечував проти поділу нежитлового приміщення між співвласниками. Однак, не погоджується із запропонованим варіантом розподілу позивачем. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до наступного. Відповідно до статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог та на підставі поданих доказів. Так, судом встановлено, що [PERSON], відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 31.12.2004 року, на праві приватної власності належала нежитлова будівля: торговельно-складський комплекс по продажу будівельних матеріалів з виставковим залом, загальною площею 1396, 00 кв.м., що по [ADDRESS] (а.с.11). В подальшому, [PERSON] продала [PERSON] ? частку нежитлової будівлі, яка розташована в [ADDRESS], що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 31.12.2004 року (а.с.12-13). Також, 31.12.2004 року позивач продала відповідачу ? частку нежитлової будівлі, яка розташована в [ADDRESS]. На земельній ділянці розташована будівля медпункту, загальною площею 231, 10 кв.м. (а.с.15). Крім того, [PERSON] того ж дня продала [PERSON] ? ідеальну частку земельної ділянки, яка розташована в [ADDRESS], площа якої складає 0,1054 га та ? ідеальну частку земельної ділянки, яка розташована в [ADDRESS], площа якої складає 0,0222 га (а.с.14). Таким чином, судом належними та допустимими доказами по справі встановлено, що зазначені об'єкти нерухомості належать сторонам на праві спільної часткової власності по ? частці у кожної. Питання здійснення права спільної власності врегульовано нормами Цивільного кодексу України. Статтею 177 Цивільного кодексу України визначено, що об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги результати інтелектуальної творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Згідно ч.1 ст.182 Цивільного кодексу України, право власності на інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ч.1 ст.328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Частина четверта статті 334 Цивільного кодексу України передбачає, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації. Відповідно до ст. 41 Конституції України, та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, а саме право особи на безперешкодне користування, володіння і розпорядження своїм майном, право на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Так у Рішенні Європейського Суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Велей Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. За статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини»практика Європейського суду є джерелом права у національній правовій системі. З погляду Європейського Суду повага власності основний метод права, міжнародного й внутрішнього дотримання. У Конвенції говориться, що держава зобов'язана дотримувати, виконувати, зміцнювати, захищати й забезпечувати права власності фізичних і юридичних осіб. Порушення Конвенції й Протоколів будуть тоді, коли піде недотримання, невиконання й не забезпечення державою зазначених норм. Так, згідно з положеннями ст.ст.319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.356 ЦК України, власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Власник майна, як зазначено у ст.391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Виходячи з аналізу змісту норм ст.ст.183, 358, 364, 373 ЦК України, суд вважає, що поділ будівель, що перебувають у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будівлі із самостійним виходом або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будівель в ізольовані приміщення, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо поділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Таким чином, визначальним для поділу будівель в натурі, які перебувають у спільній частковій власності є технічна можливість поділу будівель відповідно до часток співвласників. Як вбачається із досліджених у судовому засіданні висновку судової будівельно-технічної експертизи від 27.05.2013 року та висновку додаткової судової експертизи від 27.12.2013 року, технічна можливість провести поділ будівлі торгівельно-складського комплексу по продажу будівельних матеріалів з виставковим залом літ. «А», розташованого в [ADDRESS]; будівлі медичного пункту літ. «А», що знаходиться по [ADDRESS], а також прилеглих земельних ділянок із влаштуванням відокремлених входів (заїздів) та надання кожній стороні окремих ізольованих приміщень і частини земельних ділянок - існує. При обранні варіанту розподілу будівель та земельних ділянок, суд враховує, що у варіантах розподілу будівлі торгівельно-складського комплексу по продажу будівельних матеріалів з виставковим залом літ. «А», розташованого в [ADDRESS], а також будівлі медичного пункту літ. «А», що знаходиться по [ADDRESS], запропонованих експертами у висновку від 27.05.2013 року, наявні арифметичні помилки, які призводять до диспропорції у рівності часток співвласників без пропозиції щодо грошової компенсації, а тому відхиляє наведені варіанти розподілу та вважає за можливе провести розподіл спірних об'єктів нерухомості за варіантами, запропонованими експертом у висновку від 27.12.2013 року. З урахуванням того, що співвласники за домовленістю між ними не досягли згоди щодо поділу нежитлових будівель, які є їх спільною частковою власністю, суд з метою захисту права власності обох співвласників приміщень, вважає можливим поділити приміщення за варіантом запропонованим позивачем, із стягненням відповідної грошової компенсації на користь відповідача у зв'язку з незначним відхиленням від розміру її ідеальної частки. Зокрема, у будівлі торгівельно-складського комплексу по продажу будівельних матеріалів з виставковим залом літ. «А», розташованого в [ADDRESS], [PERSON] підлягають виділенню у власність приміщення зазначені для першого співвласника, а [PERSON] приміщення - для другого співвласника. У будівлі медичного пункту літ. «А», що знаходиться по [ADDRESS] [PERSON] підлягають виділенню у власність приміщення зазначені для другого співвласника, а [PERSON] приміщення - для першого співвласника. Щодо поділу належних сторонам на праві спільної часткової власності земельних ділянок по [ADDRESS] та [ADDRESS] суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно ст.88 ЗК України, володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Як роз'яснив пленум Верховного Суду України у пункті №19 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», у справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з'ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування споруд, необхідність зведення будівель, можливість проходу з вулиці на подвір'я тощо. Враховуються також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки. При пред'явленні вимог кожним з учасників спільної власності про встановлення порядку користування спільною земельною ділянкою суд може залишити в спільному користуванні лише ділянки, роздільне користування якими встановити неможливо. На підставі наведеного та згідно встановлених обставин, суд вважає за можливе провести розподіл спірних земельних ділянок за варіантом запропонованим експертом у висновку від 27.12.2013 року відповідно до часток співвласників, який не перешкоджає сторонам використовувати їх земельні ділянки за призначенням, тобто для обслуговування тих частин будівель, що їм виділяються. Зокрема, у земельній ділянці кадастровий номер 7310136600:08:0040017, площею 0,2108 га, [PERSON] підлягає виділенню у власність земельна ділянка зазначена для першого співвласника, а [PERSON] земельна ділянка - для другого співвласника. Частина вказаної земельної ділянки, площею 0,0386 га підлягає залишення у спільній частковій власності обох співвласників, що зумовлено потребами обслуговування, розташованій на ній будівлі. Разом з тим, вимога позивача про виділення їй у власність частки земельної ділянки кадастровий номер 7310136600:08:004:0018, що розташована в [ADDRESS] з такими розмірами по периметру в метрах погонних: 5,60; 20,51; 5,16; 4,0; 3,95; 1,59; 11,43; 1,0 по будівлі медичного пункту, загальною площею 0,0222 га задоволенню не підлягає, оскільки зазначена частина спірної земельної ділянки призначена для обслуговування частини нежитлової будівлі медпункту літ. «А», яка підлягає виділенню у власність відповідачу. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі наведенного, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] про припинення права спільної часткової власності та поділ часток у спільному майні обґрунтований та підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial