Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-26 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернулась до суду з позовом до Комунального закладу охорони здоров'я «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», (далі КЗОЗ «ЦЕМД та МК»), Комунального закладу охорони здоров'я «Обласна клінічна лікарня - центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» (далі КЗОЗ «ОКЛ-ЦЕМД та МК»), в якому просить, з урахуванням останніх уточнень від 27.11.2014 р., визнати незаконною відмову директора КЗОЗ «ЦЕМД та МК» Забашти Віктора Федоровича у прийнятті її на роботу на посаду лікаря з медицини невідкладних станів другої кваліфікаційної категорії відділення №2 КЗОЗ «ЦЕМД та МК»; зобов'язати КЗОЗ «ЦЕМД та МК» укласти із нею трудовий договір, згідно з яким прийняти її на роботу на посаду лікаря з медицини невідкладних станів другої кваліфікаційної категорії відділення №2 КЗОЗ «ЦЕМД та МК» по переводу з КЗОЗ «ОКЛ-ЦЕМД та МК» з 01.10.2013 року, про що видати відповідний наказ про прийом на роботу; зобов'язати КЗОЗ «ЦЕМД та МК внести до трудової книжки [PERSON] відповідний запис за №25; стягнути з КЗОЗ «ЦЕМД та МК» середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 41 471,64 грн.; стягнути з КЗОЗ «ЦЕМД та МК» витрати за послуги адвоката у розмірі 3 000 (три тисячі) гривень та моральну шкоду у розмірі 10 000 гривень. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 1986 року вона працювала на другій підстанції швидкої допомоги на посаді фельдшера, потім - лікаря з невідкладних станів 2 категорії, стаж роботи на цій посаді становить 27 років без доган. При реорганізації екстреної медичної допомоги м.Харкова та області вона була переведена до новоствореного КЗОЗ «ОКЛ-ЦЕМД та МК». За її заявою про звільнення з КЗОЗ «ОКЛ-ЦЕМД та МК» переводом до КЗОЗ «ЦЕМД та МК» позивач була звільнена за попереднім місцем роботи згідно з п.5 ст. 36 КЗпП України наказом №235-к від 30.09.2013 року та подала заяву 30.09.2013 року до канцелярії закладу КЗОЗ «ЦЕМД та МК» про її зарахування до цього закладу. Однак у відділі кадрів відмовилися прийняти трудову книжку, та по теперішній час позивач не ознайомлена з наказом про прийняття її на роботу у вищевказаний медичний заклад та не ознайомлена з графіком роботи на новому робочому місці. Крім того, зазначає, що на момент її звільнення вона була членом Вільної профспілки медичних працівників України, тому звільнити її без погодження з вищим виборним органом цієї профспілки не могли. В судовому засіданні позивачка та її представники підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити у повному обсязі з підстав, наведених у позові. Представник відповідача КЗОЗ «ЦЕМД та МК» в судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі, надала письмові заперечення, згідно яких КЗОЗ «ЦЕМД та МК», який є головним базовим закладом в системі та в структурі організації екстреної медичної допомоги на території Харківської області, був створений рішенням позачергової сесії Харківської обласної ради від 20 вересня 2012 року № 532-VІ на виконання вимог Закону України «Про екстрену медичну допомогу», згідно положень якого Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф є закладом охорони здоров'я, основне завдання якого - забезпечення організації та надання екстреної медичної допомоги на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці. Також представник зазначив, що КЗОЗ «ЦЕМД та МК» створений, як нова самостійна організація, та не є результатом реорганізації (поділу, приєднання, тощо) іншої юридичної особи. За загальнодержавною практикою, формування Центрів відбувалося саме на базі станції «швидкої» допомоги обласних центрів. Також зазначила, що за інформацією головного лікаря КЗОЗ «ОКЛ-ЦЕМД та МК» згідно до вимог наказу Головного управління охорони здоров'я Харківської державної адміністрації №666 від 23.10.2012 року «Про впровадження в Харківській області Закону України «Про екстрену медичну допомогу» з 01.01.2013 року були укладені відповідні трудові угоди із особами, запрошеними на роботу в порядку переведення з відділень (станцій ШМД центральних районних, центральних міських та міських лікарень міст обласного значення) на відповідні посади у КЗОЗ «ОКЛ - ЦЕМД та МК». Як тільки КЗОЗ «ЦЕМД та МК» виконав усі вимоги державних стандартів щодо здійснення медичної практики у галузі екстреної медичної допомоги, колектив служби ЕМД був звільнений із КЗОЗ «ОКЛ-ЦЕМД та МК» у порядку переведення до КЗОЗ «ЦЕМД та МК». Центр є правонаступником медичного закладу, але не КЗОЗ «ОКЛ-ЦЕМД та МК», а Комунального закладу охорони здоров'я «Харківська міська станція екстреної (швидкої) медичної допомоги». Приєднання до Центру вказаного закладу відбулося на виконання рішення ХVІІІ сесії Харківської обласної ради VІ скликання від 24.12.2012 року №632-VІ «Про реорганізацію Комунального закладу охорони здоров'я «Харківська міська станція екстреної (швидкої) медичної допомоги та медицини катастроф» як відокремленого структурного підрозділу». Повне юридичне поглинання Центром КЗОЗ «ХМСЕ (Ш)МД» відбулося на початку березня 2013 року. Крім того, переведення працівника за його згодою на інше підприємство, в установу, організацію є підставою для припинення трудового договору. Таке переведення можливо тільки за наявності таких умов: згода працівника на переведення; домовленість (згода) між власниками або уповноваженими ними органами зацікавлених підприємств; наявність наказу про переведення за попереднім місцем роботи; наказ про прийняття на роботу з нового місця роботи. Так, відповідно до Наказу Головного управління охорони здоров'я ХОДА від 23.10.2012 року КЗОЗ «ОКЛ - ЦЕМД та МК» були укладені відповідні трудові угоди із особами, запрошеними на роботу в порядку переведення з відділень (станцій) ШМД центральних, районних, центральних міських та міських лікарень міст обласного значення на відповідні посади у КЗОЗ «ОКЛ-ЦЕМД та МК». Первинне формування системи ЕМД на базі КЗОЗ «ОКЛ-ЦЕМД та МК» було пов'язано із неможливістю КЗОЗ «ЦЕМД та МК» здійснювати діяльність у сфері охорони здоров'я без отримання відповідних ліцензій, дозволів, без набуття матеріальної бази, тощо. Після виконання КЗОЗ «ЦЕМД та МК» усіх вимог державних стандартів щодо здійснення медичної практики у галузі екстреної медичної допомоги, адміністрацією закладу на ім'я головного лікаря КЗОЗ «ОКЛ-ЦЕМД та МК» було направлено лист від 24.09.2013 року із клопотанням про звільнення з 30.09.2013 року деяких працівників у порядку переведення. Перелік осіб, що запрошувались на роботу до КЗОЗ «ЦЕМД та МК» містився у Додатку №1 до листа. На виконання вимог трудового законодавства 01.10.2013 року усі особи, зазначені у Переліку та звільнені у порядку переведення із КЗОЗ «ОКЛ-ЦЕМД та МК», були прийняті на роботу до КЗОЗ «ЦЕМД та МК». При цьому позивач ніколи не запрошувалась на роботу до КЗОЗ «ЦЕМД та МК» в порядку переведення із КЗОЗ «ОКЛ-ЦЕМД та МК» та не було погоджено її особу між керівниками підприємств, а тому відмова в укладенні трудового договору в порядку переводу є цілком законною та обґрунтованою. Оскільки позивачка не надала доказів у підтвердження наявності запрошення її на роботу в КЗОЗ «ЦЕМД та МК» та погодження керівників щодо її переведення, то вважає вимоги позивачки безпідставними, у зв'язку з чим просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Представник відповідача КЗОЗ «Обласна клінічна лікарня - центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» в судовому засіданні позовні вимоги не визнав і пояснив, що з 01.01.2013 року по 30.09.2013 року [PERSON] працювала у КЗОЗ «ОКЛ - ЦЕМД та МК» на посаді лікаря невідкладних станів. Однак зазначив, що переведення працівника на роботу на інше підприємство, в установу, організацію можливе тільки за згодою працівника, що є підставою припинення трудового договору, після чого на новій роботі працівник укладає інший трудовий договір. При цьому ініціатором переведення може бути сам працівник. У разі згоди власника (уповноваженого ним органу) на припинення з працівником трудового договору у порядку виконання вимог п. 5 ст. 36 КЗпП України, працівнику необхідно подати відповідну заяву з проханням звільнити його з роботи. Припинення трудового договору має бути оформлено наказом чи розпорядженням відповідних власників підприємств або уповноважених ними органів про звільнення працівника з попереднього місця роботи в порядку переведення з посиланням на п.5 ст.36 КЗпП України. Вищевказаний порядок при звільненні позивача по справі порушений не був та наявність заяви останньої свідчить про самостійне її волевиявлення щодо звільнення з місця роботи. Вважає вимоги позивача необґрунтованими та безпідставними, у зв'язку з чим просив у їх задоволенні відмовити у повному обсязі. Представник третьої особи первинної профспілкової організації ВПМПУ КЗОЗ «ОКЛ-ЦЕМД та МК» в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та пояснив, що 29.07.2013 року загальними зборами первинної профспілкової організації [PERSON] було переобрано головою ППО КЗОЗО «ОКЛ-ЦЕМД та МК» на новий строк. Записом у трудовій книжці позивач була прийнята по переведенню КЗОЗ ХМКЛ ШНМД ім. Мещанінова на посаду лікаря екстреної медичної допомоги відділення №2 Харківської міської станції екстреної медичної допомоги на підставі відповідного наказу. Наказом по КЗОЗ «ОКЛ-ЦЕМД та МК» від 01.04.2013 року посада «лікар екстреної медичної допомоги» була перейменована на «лікар з медицини невідкладних станів». Відповідно до Рішення позачергової сесії Харківської обласної ради від 20.09.2012 року на базі КЗОЗ «ОКЛ-ЦЕМД та МК» було утворено КЗОЗ «ЦЕМД та МК». Наказом від 30.09.2013 року голову ППО [PERSON] було звільнено з займаної посади по переведенню до КЗОЗ «ЦЕМД та МК» на підставі листа директора Центру Забашти В.Ф. та Додатку №1 до нього. Однак згідно Статуту КЗОЗ «ЦЕМД та МК» є правонаступником КЗОЗ «Харківська міська станція екстреної (швидкої) медичної допомоги», усі працівники якої за їх згодою повинні були бути переведеними до новоутвореного медичного закладу. Заявою від 30.09.2013 року позивач підтвердила свою згоду на переведення на підставі п.5 ст.36 КЗпП разом з іншими медпрацівниками відділення №2 Харківської міської станції екстреної медичної допомоги і одночасно із членами первинної профспілки на інше підприємство - КЗОЗ «ЦЕМД та МК». Вважає, що КЗОЗ «ЦЕМД та МК» неправомірно відмовив позивачу у прийнятті трудової книжки та заяви, яку [PERSON] того ж дня надіслала поштою. Крім того, вважає, що процедура звільнення голови первинної профспілкової організації [PERSON] була проведена з порушенням вимог КЗпП та ЗУ «Про професійні спілки, ї права та гарантії діяльності». Свідок [PERSON], допитаний в судовому засіданні, повідомив, що працівників закладу про процедуру переведення з КЗОЗ «ОКЛ-ЦЕМД та МК» до КЗОЗ «ЦЕМД та МК» своєчасно не повідомляли, як це було при утворенні КЗОЗ «ОКЛ-ЦЕМД та МК». 20.09.2013 року робітникам КЗОЗ «ОКЛ-ЦЕМД та МК» було повідомлено про необхідність написати заяву про звільнення з КЗОЗ «ОКД-ЦЕМД та МК» по переведенню до КЗОЗ «ЦЕДМ та МК» та заяву про прийняття на роботу до КЗОЗ «ЦЕМД та МК». При цьому працівникам було повідомлено, що дату ставити під заявами не потрібно. Як з часом свідку стало відомо, 30.09.2013 року зазначені заяви надійшли до керівництва. Однак його не було допущено до виконання робочих обов'язів, як вважає свідок, з причин дискримінації стосовно працівників, які належать до профспілкових організацій. Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням ХVІ сесії VІ скликання Харківської обласної ради від 20 вересня 2012 року №532-VІ «Про утворення комунального закладу охорони здоров'я «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» з метою реалізації Закону України «Про екстрену медичну допомогу» обласна рада вирішила утворити комунальний заклад охорони здоров'я «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф». (а.с. 123) Також встановлено, що рішенням ХVІІІ сесії VІ скликання Харківської обласної ради від 24 грудня 2012 року №632-VІ «Про реорганізацію Комунального закладу охорони здоров'я «Харківська міська станція екстреної (швидкої) медичної допомоги» шляхом приєднання до Комунального закладу охорони здоров'я «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» як відокремленого структурного підрозділу» було вирішено: реорганізувати Комунальний заклад охорони здоров'я «Харківська міська станція екстреної (швидкої) медичної допомоги» шляхом приєднання до Комунального закладу охорони здоров'я «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» як відокремлений структурний підрозділ. (а.с. 122). Відповідно до наказу Головного управління охорони здоров'я від 23 жовтня 2012 року №666 «Про впровадження в Харківській області Закону України «Про екстрену медичну допомогу»» було прийнято: - внести зміни до штатного розпису та структури відповідного закладу охорони здоров'я і подати узгодження до Головного управління охорони здоров'я обласної державної адміністрації в термін до 26.10.2012 року; - скласти списки всіх працівників відділень (станцій) швидкої медичної допомоги, у тому числі осіб, які перебувають у відпустках по догляду за дитиною, та надати головному лікарю КЗОЗ «Обласна клінічна лікарня - центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Федаку Б.С. в термін до 30.10.2012 року; - організувати і забезпечити в установленому порядку переведення працівників відділень (станцій) швидкої медичної допомоги лікарень до КЗОЗ «Обласна клінічна лікарня - центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф»; - головному лікарю КЗОЗ «Обласна клінічна лікарня - центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Федаку Б.С. організувати розробку штатного розпису підрозділу екстреної (швидкої) медичної допомоги з урахуванням вимог Закону України «Про екстрену медичну допомогу» та надати для затвердження до Головного управління охорони здоров'я обласної державної адміністрації в термін до 10.11.2012 року. Таким чином, ці рішення чітко визначили термін та обов'язки службових осіб, в частині організації переведення працівників швидкої медичної допомоги з КЗОЗ «Обласна клінічна лікарня - центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф». Як вбачається з матеріалів справи, первинне формування Центру екстреної медичної допомоги відбулось на базі станцій «швидкої» обласних центрів через неможливість КЗОЗ «ЦЕМД та МК» здійснювати діяльність у сфері охорони здоров'я без отримання відповідних ліцензій, дозволів, без набуття матеріально бази. Згідно з положеннями ст. 7 Закону України «Про екстрену медичну допомогу» від 05.07.2012 року № 5081-VІ, Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф є закладом охорони здоров'я, основне завдання якого - забезпечення організації та надання екстреної медичної допомоги на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці відповідно до цього Закону. Частиною 2 вищевказаної статті передбачено, що Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф є юридичною особою, має самостійний баланс, відповідні рахунки в органах казначейства і банках, печатку та бланк зі своїм найменуванням. Виконуючи вищевказані вимоги [PERSON] була прийнята на посаду лікаря станції швидкої та невідкладної медичної допомоги загально профільної бригади швидкої медичної допомоги 2 підстанції швидкої медичної допомоги КУОЗ «Харківської міської станції екстреної (швидкої) медичної допомоги» з 01.01.2013 року по переводу з КЗОЗ «Харківської міської клінічної лікарні швидкої та невідкладної медичної допомоги ім..проф. О.І.Мещанінова». (а.с.2) Як вбачається з матеріалів справи загальний трудовий стаж [PERSON] становить 27 років, з яких з 24.07.1986 року по 31.12.2013 року вона працювала у КЗОЗ «ХМКЛ ШНМД» ім.Мещанінова, а у період з 01.01.2013 року по 30.09.2013 року працювала в КЗОЗ «ОКЛ - ЦЕМД та МД» на посаді лікаря невідкладних станів. Крім того, з 15.11.2011 року згідно свідоцтва про реєстрацію було створено Незалежну первинну профспілкову організацію КЗОЗ «ХМКЛ ШНМД ім.проф. О.І.Мещанінова» Вільної профспілки медичних працівників України, головою якого обрано [PERSON], 13.05.2013 року її перейменовано у Первинну профспілкову організацію КЗОЗ «ОКЛ-ЦЕМД та МК» Вільної профспілки медичних працівників Укра, та 29.07.2013 року Загальними зборами якої [PERSON] було переобрано головою Первинної профспілкової організації КЗОЗ «ОКЛ-ЦЕМД та МК» на новий строк. Зазначені факти визнані сторонами у справі, а тому на підставі ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. 21 грудня 2012 року було проведено Державну реєстрацію юридичної особи КЗОЗ «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» із внесенням змін до установчих документів 15.03.2013 року. Так, згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, наданою державною реєстраційною службою України від 13.06.2013 року, Комунальний заклад охорони здоров'я «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» зареєстрований у ЄДР 21.12.2012 року, знаходиться за адресою: місто Харків, пр.Правди, буд. 13 та перебуває на обліку у ДПІ у Дзержинському районі м.Харкова, керівником якого є Забашта Віктор Федорович. (а.с.53) Відповідно до п.1.4 Статуту Комунального закладу охорони здоров'я «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», останній є правонаступником КЗОЗ «Харківська міська станція екстреної (швидкої) медичної допомоги». (а.с. 59-70). Відповідно до ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього кодексу, та в інших випадках, передбачених законодавством. 30.09.2013 року [PERSON] подала заяву на ім'я директора КЗОЗ «ОКЛ-ЦЕМД та МК» про звільнення її 30.09.2013 року по переводу до КЗОЗ «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» з виплатою компенсації, а також просила вважати працюючої на посаді лікаря невідкладних станів у КЗОЗ «ЦЕМД та МК» з 01.10.2013 року (а.с. 40) . Відповідно до пункту 5 статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію. При цьому згідно роз'яснень, для звільнення необхідне клопотання власника того підприємства, установи, організації, куди працівник переводиться. Працівник повинен подати заяву власникові підприємства (установи, організації), з якого він звільняється, оскільки закон вимагає згоди власника на припинення трудового договору в порядку переведення на інше підприємство, в іншу установу, організацію. Власник, до якого працівник звернувся з проханням звільнити його в порядку переведення на інше підприємство і надав при цьому клопотання власника підприємства - передбачуваного нового місця роботи, не несе будь-яких обов'язків перед працівником або власником, який звернувся з клопотанням про звільнення працівників. Він може за своїм розсудом заяву і клопотання задовольнити чи відмовити в їх задоволенні. Крім того, згідно листа Міністерства соціальної політики України від 25.09.2013 року №175/06/186-13 для припинення трудового договору в порядку переведення та захисту прав працівника власник або уповноважений ним орган підприємства, куди переводиться працівник, повинен подати лист-запит власнику або уповноваженому ним органу підприємства, на якому працює працівник, з проханням звільнити його з роботи на підставі переведення згідно з п.5 ст.36 КЗпП України. У разі згоди власника або уповноваженого ним органу підприємства, на якому працює працівник, на припинення з останнім трудового договору за п.5 ст.36 КЗпП України на підставі переведення працівнику необхідно подати відповідну заяву з проханням звільнити його з роботи. Прийняття на іншу роботу здійснюється теж на підставі відповідної заяви працівника з проханням прийняти на роботу в порядку переведення. Припинення трудового договору і прийняття на роботу мають бути оформлені наказами чи розпорядженнями відповідних власників підприємств або уповноважених ними органів про звільнення працівника з попереднього місця роботи та про прийняття його на нове місце роботи в порядку переведення з посиланням на п.5 ст.36 КЗпП України у погоджений сторонами строк. Наказом від 30.09.2013 року [PERSON] була звільнена з займаної посади по переведенню до КЗОЗ «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» згідно з п.5 ст.36 КЗпП України (а.с. 172 том2). Посилання представника відповідача КЗОЗ «ОКЛ-ЦЕМД та МК» на те, що зазначена у трудовій книжці причина звільнення по переведенню є опискою посадової особи закладу не підтверджена жодними доказами. Також 30.09.2013 року [PERSON] подала заяву на ім'я директора КЗОЗ «ЦЕМД та МК», в якій просила вважати її працюючою в КЗОЗ «ЦЕМД та МК» з 01.10.2013 року у зв'язку з переводом з КЗОЗ «ОКЛ-ЦЕМД та МК» з виплатою компенсації.(а.с.3). Згідно з листом №408-01 від 24.09.2013 року за підписом директора КЗОЗ «ЦЕМД та МК» Забашта В.Ф., адресованому головному лікарю КЗОЗ «ОКЛ-ЦЕМД та МК» Федаку Б.С., який було прийнято канцелярією медичного закладу 25.09.2013 року за вх.№ 3557, директор КЗОЗ «ЦЕМД та МК» просив звільнити з роботи працівників КЗОЗ «Обласна клінічна лікарня - Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» 30.09.2013 року за пунктом 5 статті 36 КЗпП України в порядку переведення до КЗОЗ «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» згідно з додатку №1.(а.с.72) Як вбачається з додатку до листа №408-01 від 24.09.2013 року, прізвище «Оробейко Ганна Сергіївна» відсутнє у переліку працівників, які підлягають переведенню з КЗОЗ «ОКЛ-ЦЕМД та МК» до КЗОЗ «ЦЕМД» на підставі п.5 ст.36 КЗпП України за погодженням власників або уповноважених ними органів вищевказаних підприємств.(а.с. 73-110) Листом №504-01 від 15.10.2013 року [PERSON] було повідомлено, що для того, щоб вважати її працюючою в КЗОЗ «ЦЕМД та МК» у зв'язку з переведенням з КЗОЗ «ОКЛ-ЦЕМД та МК», це переведення має бути погодженим між керівниками КЗОЗ «ОКЛ-ЦЕМД та МК» та КЗОЗ «ЦЕМД та МК» як це передбачено ст.24 КЗпП України. Також повідомлено, що станом на 04.10.2013 року такого погодження немає, у зв'язку з чим [PERSON] не може вважати себе працюючою в КЗОЗ «ЦЕМД та МК» з 01.10.2013 року у зв'язку з переводом з КЗОЗ «ОКЛ-ЦЕМД та МК».(а.с. 22). Відповідно до ст. 5-1 КЗпП України однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння в збереженні роботи. Суд вважає, що директор Комунального закладу охорони здоров'я «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Забашта Віктор Федорович незаконно та необгрунтовано в односторонньому порядку відмовив [PERSON] в укладенні трудового договору у зв'язку з переводом з Комунального закладу охорони здоров'я «Обласна клінічна лікарня-центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», оскільки [PERSON] була подана заява про прийняття її на дану посаду, видано наказ про звільнення з займаної посади з 30.09.2013 року по переводу до КЗОЗ «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» згідно п.5 ст.36 КЗпП України на підставі заяви [PERSON], у зв'язку з чим суд визнає незаконною відмову директора КЗОЗ «ЦЕМД та МК» Забашти Віктора Федоровича у прийнятті [PERSON] на роботу на посаду лікаря з медицини невідкладних станів другої кваліфікаційної категорії відділення №2 Комунального закладу охорони здоров'я «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» та вважає необхідним зобов'язати директора Комунального закладу охорони здоров'я «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Забашту В.Ф. укласти із [PERSON] трудовий договір, згідно з яким прийняти [PERSON] на роботу на посаду лікаря з медицини невідкладних станів другої кваліфікаційної категорії відділення №2 Комунального закладу охорони здоров'я «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» по переводу з Комунального закладу охорони здоров'я «Обласна клінічна лікарня-центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» з 01.10.2013 року та зобов'язати Комунальний заклад охорони здоров'я «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» внести до трудової книжки [PERSON] відповідний запис за №25 наступного змісту: «прийнята на роботу на посаду лікаря з медицини невідкладних станів другої кваліфікаційної категорії відділення №2 Комунального закладу охорони здоров'я «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» по переводу з Комунального закладу охорони здоров'я «Обласна клінічна лікарня-центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» з 01.10.2013 року». У п. 32 постанови № 9 від 6 листопада 1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При обгрунтованості позову суд рішенням зобов'язує власника або уповноважений ним орган укласти трудовий договір з особою, запрошеною на роботу в порядку переведення - з першого робочого дня наступного після дня звільнення з попереднього місця роботи (якщо була обумовлена інша дата - з цієї дати), з іншими особами з дня їх звернення до власника або уповноваженого ним органу з приводу прийняття на роботу. Якщо внаслідок відмови у прийнятті на роботу або несвоєчасного укладення трудового договору працівник мав вимушений прогул, його оплата провадиться стосовно до правил ч. 2 ст. 235 КЗпП про оплату вимушеного прогулу незаконно звільненому працівникові. Згідно зі ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно з п. 5 Порядку нарахування виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Як вбачається з наданої довідки середня заробітна плата позивача становить 3455,97 грн., таким чином на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.10.2013 року по 31.09.2014 року в розмірі 41 471,64 грн. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з Комунального закладу охорони здоров'я «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 41 471,64 грн. Згідно з положеннями ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з положеннями ч.1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди в сумі 10000,00 грн., суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч. 1ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (пункт 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 року № 4). Для відшкодування моральної шкоди, в силу наведених норм, необхідні наступні підстави: наявність душевних страждань, яких позивач зазнав у зв'язку з протиправною поведінкою щодо нього або приниження честі та гідності позивача. Необхідними умовами також є неправомірність рішень, дій чи бездіяльності та наявність вини відповідача. Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя (ст.. 237-1 КЗпП України). В силу наведеної норми трудового законодавства, підставою відшкодування моральної шкоди є порушення власником або уповноваженим ним органом законних прав працівника, що призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст.. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин. В підтвердження завдання моральної шкоди, позивач посилається на втрату нею нормальних життєвих зв'язків, перебувала у стані постійного непокою та хвилювання, втратила сон, вимушена була голодувати. Проте, такі твердження не є доказом наявності моральної шкоди (душевних страждань), позивачем не надано доказів заподіяння моральних чи фізичних страждань, а тому відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди. Приймаючи до уваги положення наведених вище норм та співставляючи їх з встановленими в судовому засіданні фактами, суд вважає, що доказів спричинення відповідачами моральної шкоди суду не надано, тому вимоги [PERSON] в цій частині задоволенню не підлягають. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 3000грн. суд зазначає, що згідно ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, серед іншого, належать витрати на правову допомогу. Згідно ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. З аналізу зазначених норм вбачається, що правовою допомогою в цивільному процесі визнається допомога правового характеру адвоката або іншого фахівця у галузі права. Крім того, судові витрати, в тому числі витрати на правову допомогу, повинні бути повязані тільки з розглядом конкретної цивільної справи, що розглядається судом. Згідно роз'яснень, що містяться у п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статях 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем в обґрунтування понесення витрат з оплати правової допомоги до позовної заяви надано адвокатську угоду, додаткову угоду до договору, акт прийому-передачі до договору про надання правової допомоги, квитанції до прибуткового касового ордера. З наданих суду документів вбачається, що надані позивачу юридичні послуги повязані з розглядом цієї конкретної цивільної справи, позивачем надано документальне підтвердження понесення витрат на правову допомогу (докази оплати послуг адвоката), а тому суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача витрат по оплаті послуг на правову допомогу у розмірі 3000 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial