Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, посилаючись на те, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] . Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] були зареєстровані за вказаною адресою, однак в ньому ніколи не проживали, їх місцезнаходження не відоме. Крім того, знятися з реєстрації з попереднього місця проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] відмовляються. Враховуючи викладене, позивач просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , такими що втратили право на користування жилим приміщенням. Позивач [PERSON] в судовому засіданні на позові наполягала. Представник позивача наполягав на задоволенні позову з підстав, викладених у позові. Відповідачі в судове засідання не з`явились. Від відповідача [PERSON] надійшло клопотання про розгляд справи у її відсутність, з позовними вимогами незгодна, прохала відмовити у задоволенні позову. Від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якої зазначено, що позивач створює перешкоди у користуванні будинком за місцем реєстрації йому, дружині та трьом дітям. Зазначив, що вони бажають проживати у даному будинку, але не мають можливості. Зазначив, що іншого житла вони не мають.(а.с.70-71) Представник третьої особи Михайлівської районної державної адміністрації Запорізької області в судове засідання не з`явився, надав суду пояснення, згідно яких просив відмовити в задоволенні позову з підстав відсутності інформації про наявність на цей час житла, яке б належало малолітнім [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві власності або користування, прохав розглянути справу у їх відсутність.(а.с.66-67) Третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він є співвласником будинку [ADDRESS] . Вважав позов таким, що підлягає задоволенню. Також пояснив, що дане домоволодіння він разом із позивачем придбали за договором купівлі-продажу, будинок знаходиться у спільному користуванні, частки не виділені. Реєстрація відповідачів відбувалася за його згодою, але ніколи в даному будинку не проживали. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. В ході судового розгляду було встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 17 листопада 2000 року, належить !/» частина житлового будинку [ADDRESS] , іншим співвласником на 1» частину вказаного будинку є [PERSON] (а.с.4). Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов проживання депутата Плодородненської сільської ради від 17 жовтня 2019 року за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , разом зі своєю дружиною [PERSON] , та дітьми [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.6). Визначаючи характер спірних правовідносин, з урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що вони склались між співвласниками житла, у зв`язку з чим регулюються ст.405 ЦК України. Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст.319, ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як вбачається зіст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання вправа власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ч.3 ст.13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Гарантуючи захист права власності, закон тим самим надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначені матеріально-правові норми за своїм змістом визначають право власника вимагати відновлення свого порушеного права будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту такого права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Звертаючись до суду з позовом, позивач просила захистити права як власника житлового приміщення шляхом визнання її сина, а також його дружину і дітей такими, що втратили право користування житлом в порядку ст.405 ЦК України з огляду на їх не проживання в будинку понад один рік. Згідно з ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла в силу наявності особистого сервітуту мають право користування цим житлом відповідно до закону. Натомість, як слідує з положень ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Разом з тим, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги про визнання відповідачів втратившими право користування житловим приміщенням. Так, пред`являючи цю вимогу, позивач залишила поза увагою той факт, що [PERSON] нарівні з нею є співвласником вказаного житлового приміщення, яке належить їм на праві спільної часткової власності - по 1/2 кожному, а здійснення ними прав як співвласників на майно відбувається спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. [PERSON] на відміну від позивача не заявляв вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом і не уповноважував [PERSON] на заявлення відповідних вимог від свого імені, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно ст.141 ЦПК України, суд враховує відмову в задоволення позову, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне витрати покласти на позивача.

Outcome: dismissed