Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, у якому просить суд стягнути з АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» на її користь 3170,77 грн. за вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів заборгованості із заробітної плати за лютий 2020 р., 2789,61 грн. за вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день постановлення рішення. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позові. Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала з підстав, викладених у письмовому відзиві. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] , згідно наказу № 02-35/к від 13.03.2019 року була прийнята на роботу до акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» з 14.03.2019 р. на посаду чергового бюро перепусток служби охорони дирекції по захисту ресурсів АТ «ЗАлК». Згідно наказу від 28.02.2020 р. № 02-270/к [PERSON] звільнена з підприємства з 28.02.2020 р. на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Трудова книжка позивачу видана в день звільнення. Згідно зі ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Однак позивач не отримала остаточний розрахунок в день звільнення. Судом встановлено, що остаточний розрахунок з позивачем не проведений і на день постановлення рішення. Заборгованість відповідача перед позивачем складає 5960,38 грн. за вирахуванням податків (ПДФО та військового збору) (3170,77 грн. за вирахуванням податків заборгованості із заробітної плати за лютий 2020 р. та 2789,61 грн. за вирахуванням податків компенсації за невикористані дні щорічної відпустки). Розмір заборгованості відповідачем не спростований. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» суд установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із тимчасовою затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства суми в день звільнення, на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Верховний Суд України у постанові №6-419цс16 від 14.09.2016 року сформував правову позицію щодо розрахунку середньої зарплати за час затримки розрахунку при звільненні. Так, при визначені розміру середнього заробітку враховуються положення постанови Кабінету міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої зарплати» від 08.02.1995 року №100. Відповідно до норм абзацу 3 пункту 2 вказаного Порядку час середньомісячна зарплата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, із якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 згаданого Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом 2-х місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку № 100). Згідно розрахунків позивача та розрахункових листків, наданих позивачем, середньоденний дохід позивача складає 279,22 грн. Відповідачем надані позивачем розрахунки не спростовані. Таким чином, відповідно до ст. 117 КЗпП України відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 02.03.2020 року (оскільки це перший робочий день після звільнення позивача) по 18.01.2021 року (всього 220 робочих днів) в сумі 61428,40 грн. (220роб.дн.*279,22 грн.). За вирахуванням податку на доходи фізичних осіб та військового збору (податковим агентом по яким є відповідач як роботодавець) стягненню на користь позивача підлягає сума в розмірі 49449,86 грн. (61428,40 грн. - 19,5% (ПДФО 18% та військовий збір 1,5%)). При цьому суд зауважує, що відповідачем не доведено неможливість провести розрахунок з позивачем в день її звільнення. Винесення судових рішень у 2017 р. про арешт коштів на рахунках відповідача, на які посилається представник відповідача, не підтверджує неможливість або утруднення у проведенні розрахунків з позивачем при звільненні, враховуючи те, що під час роботи позивача на підприємстві заробітна плата їй виплачувалася в повному обсязі. Інших переконливих доказів на спростування аргументів позивача, представником відповідача не подано. Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч.1, ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору при подачі позову за вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, враховуючи задоволення позову, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 1% від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму на одну працездатну особу, тобто в розмірі 840,80 гривень, розмір судового збору визначається на момент подачі позову. Також, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений нею за подачу позову з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 840,80 гривень.

Outcome: approved