Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із вимогами до ПАТ КБ «Приват Банк» і просить розірвати кредитний договір укладений між нею, [PERSON] та ПАТ КБ «Приват Банк» 16 лютого 2007 року, зобов'язати ПАТ КБ «Приват Банк» припинити нарахування процентів та штрафних санкцій по кредитному договору приєднання укладений між нею та відповідачем 16 лютого 2007 року, та відшкодувати судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач незважаючи на відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості, подані з пропуском строку позовної давності, продовжує нараховувати позивачу проценти та пеню, що порушую права споживача та завдає збитків. 15 березня 2018 року відкрито провадження у даній цивільній справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 31 травня 2018 року відповідачем було подано відзив на позов, в якому ПАТ КБ «Приват Банк» вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення, вказуючи на їх безпідставність, та передчасність, оскільки позивачем не подавалась заява про розірвання договору. 26 червня 2018 до суду надійшла відповідь на відзив. Під час судового розгляду позивач [PERSON] підтримала свої вимоги, посилаючись на обставини, викладені у заявах по суті спору. Представник відповідача [PERSON] заперечував проти задоволення вимог, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позов та додані до нього матеріали. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази надані сторонами, суд дійшов наступного висновку. Встановлено, що 16 лютого 2007 року позивач [PERSON] заповнила анкету в «Приватбанку» та отримала від нього пластикову карту «Універсальна» з кредитним лімітом в розмірі 4000,00 (чотири тисячі) гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36,00% річних на суму залишку заборгованості за кредитом за кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки тобто до 2009 року. Зазначеною карткою позивач користувалася до спливу терміну її дії (вказаний факт зазначений в Заочному рішенні Бабушкінського районного суду від 10 листопада 2014 року по справі № 200/11109/14-ц та в рішенні Апеляційного суду Дніпропетровської області по справі №22-ц/774/3082/16р від 12 квітня 2016 року). Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку (Правова позиція ВСУ по справі № 6-14 цс 14 від 19 березня 2014 року). У відповідності до п. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті ПАТ КБ «ПриватБанк», є публічним договором приєднання, що містить істотні умови і правила надання послуг банком і його партнерами, до якої приєднується клієнт, підписуючи заяву у відділенні банку. Згідно ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з п. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Як зазначає позивач, до 27 липня 2009 року вона сумлінно виконувала усі взяті на себе зобов'язання щодо користування пластиковою карткою «Універсальна». Остання операція по її картці відбулася в раніше зазначену дату в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. У липні 2014 року, після спливу п'яти років з зазначеної дати, відповідач звернувся до Бабушкінського районного суду з позовом про стягнення з позивача [PERSON] заборгованості в сумі 32 026, 09 грн. (тридцять дві тисячі двадцять шість гривень дев'ять копійок) гривень, з яких: сума за кредитом 6816, 91 грн. (шість тисяч вісімсот шістнадцять гривень дев'яносто одна копійка) , сума заборгованості за відсотками - 23207, 94 грн.(двадцять три тисячі двісті сім гривень дев'яносто чотири копійки), штраф (фіксована частина) 500грн.(п'ятсот гривень), штраф (процентна складова) - 1501, 24 грн. (тисяча п'ятсот одна гривня двадцять чотири копійки). 10 листопада 2014 року Бабушкінським районним судом міста Дніпропетровська по цивільній справі № 200/11109/14-ц (провадження № 2/200/3004/14) за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості було винесене заочне рішення згідно з яким суд вирішив: Позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості - задовільнити; Стягнути з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 32026,09 грн. з яких: сума заборгованості за кредитом - 6816, 91 грн.; сума заборгованості за відсотками - 23207, 94 грн.; штраф (фіксована частина) - 500 грн.; штраф (процентна складова) - 1501,24 грн,; судовий збір в сумі 320, 26 грн., а всього 32026,09 грн. На початку червня 2015 року за місцем роботи позивача Бабушкінським відділом державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції було надіслано виконавчий лист № 200/11109/14ц виданий 25 лютого 2015 року Бабушкінським районним судом міста Дніпропетровська на стягнення з позивача [PERSON] заборгованості за кредитним договором в загальному розмірі 32026,09 грн. (тридцять дві тисячі двадцять шість гривень дев'ять копійок). 30 червня 2015 року позивач [PERSON] отримала копію заочного рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровськ від 10 листопада 2014 року справа №200/11109/14-ц, та 13 липня 2015 року звернулась до Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська з заявою про перегляд заочного рішення. 12 квітня 2016 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області постановила ухвалу, якою апеляційну скаргу [PERSON] задовольнила та заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2014 р. скасувала, а в задоволенні вимог ПАТ КБ «Приватбанк»- відмовила. Відмовляючи в задоволенні вимог суд зазначив про те, що договір між сторонами діяв до 16.02.2009, останній платіж [PERSON] здійснила 27.07.2009, строк давності за захистом порушеного права закінчився 27.07.2012, а з позовом до суду Банк звернувся лише 02.07.2014. Не погодившись з рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області 04 травня 2016 року відповідач звернувся з касаційною скаргою до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в якій прохав суд скасувати рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2016 року та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2017 року касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилено, рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2016 року залишено без змін. Постановою Бабушкінського відділу ДВС м. Дніпропетровська від 22 квітня 2016 року виконавче провадження по виконавчому листу № 200/11109/14-ц від 22 лютого 2015 року було закрито у зв'язку з скасуванням рішення на підставі якого був виданий зазначений документ. Як стверджує позивач [PERSON], і це вбачається із наданої виписки, не зважаючи на закрите по відношенню до неї виконавче провадження та наявність Ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2017 року, відповідач по справі продовжує нараховувати відсотки та штрафні санкції на фактично не існуючу заборгованість по кредитній картці «Універсальна». Відповідно до ч. ч. 1,3,4,5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору (правова позиція ВСУ від 16 листопада 2016 року справа №6 -1746 цс 16). З огляду на приписи ч.4 ст.42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення повернення кредиту. Це узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено наступне: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Такого висновку дійшов Конституційний Суд України в рішенні від 11 липня 2013 року №7-рп/2013 у справі №1-12/13. Згідно з п.6 ч.І ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до ст.4 цього закону є договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. У договорі про надання споживчого кредиту зазначається детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому вираженні) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту (ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»). Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення правовідношення; Згідно ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов'язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов'язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов'язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін. Згідно ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст.607 ЦК України зобов'язання припиняється неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; Згідно ст.615 ЦК України внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов'язання або воно припиняється. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних справ та інтересів можут бути: припинення правовідношення. Оцінюючи встановлені обставини слід зазначити про те, що існує необхідність у захисті порушеного права позивача шляхом припинення дії кредитного договору. В даному випадку сторони визначили строк дії договору до 16.02.2009, у зв'язку з здійсненням останнього платежу він діяв до 27.07.2009. В подальшому Банк використав своє право на стягнення заборгованості за кредитним договором, в задоволенні якого йому було відмовлено. Відповідачем не було надано відомостей про те, що з 27.07.2009 строк було перервано вчиненням дії яка свідчить про визнання боргу, що в свою чергу виключає можливість нарахування будь-яких штрафних санкцій, процентів та пені, та фактично свідчить про припинення кредитних взаємовідносин . Слід відхилити заперечення відповідача щодо відсутності звернення позивача із заявою про розірвання договору, оскільки позивач виклавши обставини які на її погляд свідчать про припинення правовідносин, невірно обрала спосіб захисту порушеного права, що не є підставою для відмови у задоволенні її вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial