Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дочки у твердій грошовій сумі 400 грн., щомісячно, до досягнення дитиною повноліття та стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, в твердій грошовій сумі 400 грн., щомісячно, до закінчення навчання. Посилається на важкий майновий стан, оскільки відповідач матеріальної допомоги на утримання дітей не надає. В судовому засіданні позивач підтримала заявлені вимоги і пояснила, що відповідач з серпня 2013 року проживає від сім'ї окремо, допомогу на утримання дітей не надає, хоч неофіційно працює і отримує доходи, чим поставив дітей у скрутне матеріальне становище. Вона є інвалідом третьої групи, при наявності роботи працює неофіційно, однак сама утримувати дітей та повністю оплатити навчання повнолітньому сину не має можливості. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково і пояснив, що він згідний сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої дочки та повнолітнього сина, який продовжує навчання, в сумі по 300 грн., щомісячно, на кожну дитину. Просить врахувати те, що він також є інвалідом третьої групи, і на даний час не працює, однак оплачує навчання сина, в підтвердження чого надав квитанції про оплату навчання студента третього курсу Тернопільського національного педагогічного університету [PERSON], за період з серпня 2011 року по липень 2013 року, оскільки до серпня 2013 року подружжя спільно проживало у шлюбі і він надавав кошти на оплату навчання сина. Дослідивши та оцінивши докази по справі суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Згідно ст.ст. 3, 10, 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надати. Згідно ст.200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який розірваний рішенням Збаразького районного суду Тернопільської області від 03 жовтня 2013 року. Від цього шлюбу подружжя має дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Діти проживають із матір`ю та перебувають на її утриманні. [PERSON] навчається на денній формі навчання географічного факультету Тернопільського національного педагогічного університету на платній основі, в зв'язку з чим потребує матеріальної допомоги. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] не працюють та є інвалідом третьої групи і отримують пенсію по інвалідності в розмірі 1049 гривень. Відповідач - батько дітей, з серпня 2013 року проживає від сім'ї окремо і матеріальної допомоги на утримання дітей не надає. За наведених обставин, суд вважає за необхідне розмір аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], в даному конкретному випадку, визначити у розмірі 25 відсотків від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, однак не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття та на утримання повнолітньої дитини [PERSON], який продовжує навчання, в зв'язку з чим потребує матеріальної допомоги, а відповідач може таку матеріальну допомогу надати, у твердій грошовій сумі 300 грн., щомісячно, до закінчення навчання, але не пізніше ніж до досягнення дитиною двадцяти трьох років. Суд не приймає до уваги показання відповідача та вважає, що представлені ним докази, зокрема квитанції про оплату навчання сина [PERSON] від 10.08.2011 року на суму 3972 грн., 31.01.2012 року на суму 3972 грн., 28.08.2012 року на суму 930 грн., 06.09.2012 року на суму 162, 92 грн., 24.09.2012 року на суму 3972 грн., 31.01.2013 року на суму 3972 грн., 06.07.2013 року на суму 1001 грн. є недопустимими, оскільки зазначені кошти були оплачені в період з серпня 2011 року по липень 2013 року, тобто коли подружжя спільно проживало у шлюбі, про підтвердив в судовому засіданні і сам відповідач.

Outcome: partial