Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про усунення перешкод у користування спільною власністю - квартирою № 9, розміщеною по вул. Кубишкіна № 13 в м. Кілія Одеської області та вселення її та неповнолітніх дітей до вказаної квартири. В судовому засіданні представник позивач [PERSON] заявлені повні вимоги підтримала та на їх обґрунтування пояснила, що позивач [PERSON] 7 березня 2003 року зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] Від шлюбу в них народилась дитина син [PERSON], [INFO]. В період шлюбу позивачем спільно з відповідачем було придбано квартиру [ADDRESS] в звязку з чим вона згідно положень діючого законодавства є спільною сумісною власністю подружжя. Спільно сторони не проживають з травня 2012 року, а шлюб між ним було розірвано на підставі рішення суду від 16 липня 2012 року. моменту розпаду сім'ї відповідач вигнав [PERSON] та її дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] зі вказаної квартири, змінив замки на вхідних дверях та перешкоджає позивачу у доступі належної йому на праві спільної сумісної власності квартири та користуванні і розпорядженні нею. Позивач неодноразово зверталась до відповідача з проханням передати їй ключі від квартири та не чинити перешкоди у користування та розпорядженні нею, однак останній відповів відмовою. Враховуючи викладене, на підставі ст. ст. 368, 386, 391 ЦК України представник позивача просив суд ухвалити рішення, яким зобовязати відповідача не чинити [PERSON] перешкод у користуванні та розпорядженні квартирою № 9, розміщеній по вулиці Кубишкіна, № 13 в місті Кілія Одеської області та вселити позивача і її дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] до квартири № 9, розміщеної по вулиці Кубишкіна № 13 в місті Кілія Одеської області. Відповідаючи на запитання суду представник позивача пояснив, що [PERSON] доводиться їй донькою та на даний час проживає та працює в м. Одеса з кінця травня 2012 року, коли виїхала зі спільної з відповідачем квартири. Коли вона виїздила відповідач знаходився у рейсі оскільки є моряком, а коли вона нещодавно знову повернулась, то була змушена жити в неї, оскільки відповідач змінив замки на дверях. Фактично донька має намір продати вказану квартиру і купити собі житло в м. Одеса. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову та в обґрунтування заперечень вказав, що відповідач не чинить позивачу жодних перешкод у доступі до квартири, в якій вони спільно проживали під час перебування у шлюбі. Вказану квартиру згідно договору купівлі-продажу було зареєстровано лише на імя відповідача. Позивач коли відповідач знаходився у рейсі, ще перебуваючи у шлюбі з ним, без попередження вивезла з квартири речі та переїхала жити до м. Одеса. Після того, як шлюб між ними було розірвано, відповідач пропонував позивачу отримати ключі від квартири. Однак вона відмовляється. Пояснив, що перешкод позивачу у користуванні квартирою відповідач не чинить оскільки саме позивач у відсутність відповідача виїхала з неї та з того часу проживає в іншому місті, що також підтверджує і представник позивача. На підставі викладеного представник відповідач просив суд відмовити позивачу в задоволенні позову. Заслухавши пояснення представників сторін, в процесі встановлення обставин справи та перевірки їх доказами, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини: Згідно свідоцтва про одруження серії 1-ЖД № 116817, виданого повторно 19 лютого 2004 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Кілійського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис № 28, після реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON], дружині було присвоєне прізвище «Степаненко»/а.с. 3/. В свідоцтві про народження серії 1-ЖД № 205303, виданого 1 червня 2004 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Кілійського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис № 82, батьками [PERSON], [INFO], записано [PERSON] та [PERSON] /а.с. 4/. В свідоцтві про народження серії І-ЖД № 091683, виданого 24 лютого 1997 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Кілійського району Одеської області, актовий запис № 42, батьками [PERSON], 20.02.197 року народження, записано [PERSON] та [PERSON] /а.с. 5/. Згідно довідки,виданої 08.04.2013 р. виконавчим комітетом Кілійської міської ради Кілійського району Одеської області за № 1354, до складу сім'ї [PERSON], [INFO], адреса: [ADDRESS], входять [PERSON] син, [INFO] та [PERSON] - син, [INFO] /а.с. 6/. Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 16.07.2012 р. у справі № 2/1513/1759/2012, шлюб між [PERSON] та [PERSON] /[PERSON]/ [PERSON] було розірвано. Рішення суду набрало законної сили 27.07.2012 р. /а.с. 7/. Як зазначено в акті депутата Кілійської міської ради [PERSON] від 11 квітня 2013 року, при перевірці зави [PERSON], що мешкає в [ADDRESS], встановлено наступне: [PERSON], [INFO], прописана та проживала [INFO] спільно зі своїм чоловіком [PERSON], [INFO]. На даний час [PERSON] проживає на приватній квартирі в м. Одеса. На її утриманні двоє дітей 197 та 2004 року. Працює в комерційній фірмі. Її чоловік [PERSON] в їх спільній квартирі на вхідних дверях змінив замки і, тим самим, позбавив доступу [PERSON] і її дітей до квартири, де вона прописана /а.с. 8/. Як зазначено у відповіді КП «Кілійське районне бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості» від 14.05.2013 р. № 111, станом на 1.12.2012 р. право власності на квартиру № 9 розташовану в м. Кілія по вул. Кубишкіна, буд. 13, зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Кілійського районного нотокругу [PERSON] 17 листопада 2003 року, реєстровий № 4010 /а.с. 9/. Аналогічні відомості вбачаються також з наданих представником відповідача технічного паспорту на відповідну квартир, договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Кілійського районного нотокругу [PERSON] 17 листопада 2003 року, реєстровий № 4010 та витягу 2034788 про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 19.11.2003 року /а.с. 56-59/. З наданої представником відповідача домової книги вбачається, що зареєстрованим місцем проживання [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON] , [INFO] та [PERSON], [INFO] є квартира [ADDRESS] /а.с. 60-61/. При вирішенні справи судом враховано відповідні положення діючого законодавства: Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Відповідно ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню. В обґрунтування позовних вимог позивач та її представник посилались на положення ст. 391 ЦК України відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. При цьому зазначали, що квартира є обєктом спільної сумісної власності подружжя, однак належних доказів на підтвердження цього суду не надали. При цьому суд не бере то уваги той факт, що вказану квартиру було придбано відповідачем під час перебування у шлюбі з відповідачем, оскільки у відповідному правовстановлюючому документі на квартиру, як її покупця зазначено лише відповідача, і позовні вимоги щодо визнання права власності на частину вказаного майна і його поділу, позивачем не заявлялись. Таким чином, підстав для застосування судом положень ст. 391 ЦК України судом не вбачається. Згідно 9 ЖК УРСР у разі припинення сімейних відносин з власником житлового будинку колишні члени його сім'ї не втрачають права користування займаним ними жилим приміщенням. Відповідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Та обставина, що особа є власником жилого приміщення, а отже, має охоронюване законом право володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, сама по собі не може бути підставою для виселення інших осіб, які там правомірно проживають. Разом з тим, як пояснив суду представник позивача та підтвердив представник відповідача, позивач добровільно, під час відсутності відповідача у належній йому квартирі, вибула з відповідної квартири та переїхала до іншого міста де працює і проживає разом з дітьми на даний час. Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач не міг вигнати позивача з квартири та, відповідно, не вбачає підстав для примусового вселення позивача та її дітей до зазначеної квартири. До того ж, як пояснила суду представник позивача, позивач має намір продати вказану квартиру щоб придбати житло в м. Одеса, що, фактично, і стало підставою її звернення до суду. Наданий позивачем суду акт депутата встановлених обставин не спростовує та не може слугувати належним доказом на підтвердження факту виселення позивача. На підставі викладеного суд дійшов висновку про необґрунтованість заявленого позову.

Outcome: dismissed