Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом, який в подальшому уточнила і просить стягнути солідарно з Держави України в особі [PERSON] Міністрів України, Державної казначейської служби України, [PERSON] центру при Службі безпеки України, [PERSON] Внутрішніх справ України, [PERSON] оборони України, Національної гвардії України, Прокуратури Харківської області заподіяну їй матеріальну шкоду в сумі 53 000 грн. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона є власником житлового будинку № 22А з господарськими булівдями та спорудами, що знаходиться за адресою: Луганська область, смт. Станично-Луганське, вул. Шевченка на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.01.2008 року, в реєстрі № 27. 02.09.2014 року під час АТО був пошкоджений вищевказаний будинок. З цього приводу вона звернулась до Слідчого управління з розслідування злочинів проти основ національної безпеки України, миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку [PERSON] військової прокуратури України. У зв'язку з вищевикладеним позивач вважає, що заподіяна їй шкода, яку нею оцінено в 53 000 грн., підлягає стягненню з відповідачів. Представник позивача адвокат [PERSON] в судовому засіданні зменшені позовні вимоги підтримав повністю і просив задовольнити. Позивач в судове засідання не з'явилась, будучи повідомленою про час та місце розгляду справи. Представник відповідача прокуратури Харківської області [PERSON] заперечувала проти задоволення позову. Представник відповідача [PERSON] Міністрів України [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала з підстав його не обгрунтованості. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] управління Національної Гвардії України [PERSON] позов не визнала. Представник відповідача [PERSON] центра при Службі безпеки України [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала. Представник третьої особи Служби безпеки України [PERSON] у суді просив відмовити у його задоволенні. Представник відповідача МВС України в судове засідання не з'явився, подавши при цьому заперечення проти позову, в яких зазначив, що позовна заява одночасно містить декілька підстав якими обґрунтовано позов, які є різними підставами для відшкодування збитків і самостійними підставами позову. Також у позові відсутні обґрунтування того, в чому полягає вина кожного з відповідачів відповідно до їх компетенції. Представник відповідача [PERSON] оборони України в судове засідання не з'явився, подавши при цьому заяву, якою заперечував проти задоволення позову та просив проводити судове засідання за його відсутності. Представник відповідача Державного казначейства України в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи. Представник третьої особи Державної служби України з надзвичайних ситуацій в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного. На підставі договору на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.01.2008 року, [PERSON] належить на праві власності житловий будинок № 22А з господарськими булівдями та спорудами, що знаходиться за адресою: Луганська область, смт. Станично-Луганське, вул. Шевченка. Згідно копії акту обстеження нанесеної шкоди, внаслідок артобстрілу смт. Станчно-Луганське, 02.09.2014 складеного секретарем сільської ради, будинок № 22А з господарськими булівдями та спорудами, що знаходиться за адресою: Луганська область, смт. Станично-Луганське, вул. Шевченка постраждав в результаті бойових дій. (а.с. 10) Відповідно до Звіту про визначення розміру збитків, що призвели до завдання майнової шкоди [PERSON], що є власницею житлового будинку літ. «А» загальною площею 82,2 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: Луганська обл., Станично-Луганський раойн, смт. Станиця Луганська, вул. Шевченка, 22а. вартість збитків становить 53 000, 00 грн. (а.с. 239-250). Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 1 Конвенції, Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Зокрема, право на справедливий суд (стаття 6), право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла (стаття 8). Проте, в порушення статті 41 Конституції України, право приватної власності позивача порушено. Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду встановлені статтею 1166 ЦК України, згідно якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Проте, якщо мають місце спеціальні підстави відшкодування шкоди, застосуванню підлягають саме спеціальні правові норми. Звертаючись до суду з позовом про відшкодування шкоди, позивач посилалася на те, що така шкода завдана їй внаслідок проведення антитерористичної операції., при цьому вона посилається на положення ЗУ «Про боротьбу з тероризмом», Кодекс цивільного\~захисту України та ст.1166, 1177 Цивільного кодексу України. Дійсно, Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року № 405/2014 розпочато антитерористичну операцію. Термін «антитерористична операція» визначено в статті 1 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом»(в редакціїЗакону № 1313-VII від 05.06.2014 року), згідно якої антитерористична операція - це комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності. Район проведення антитерористичної операції - визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція. Згідно ст.\~1\~зазначеного Закону терористична діяльність - це діяльність, яка охоплює: планування, організацію, підготовку та реалізацію терористичних актів; підбурювання до вчинення терористичних актів, насильства над фізичними особами або організаціями, знищення матеріальних об'єктів у терористичних цілях; організацію незаконних збройних формувань, злочинних угруповань (злочинних організацій), організованих злочинних груп для вчинення терористичних актів, так само як і участь у таких актах; вербування, озброєння, підготовку та використання терористів; пропаганду і поширення ідеології тероризму; фінансування та інше сприяння тероризму (у редакції Закону України від 18.05.2010 р. № 2258-VI). Терористичний акт - це злочинне діяння у формі застосування зброї, вчинення вибуху, підпалу чи інших дій, відповідальність за які передбаченастаттею 258 Кримінального кодексу України. У разі, коли терористична діяльність супроводжується вчиненням злочинів, передбачених статтями 112, 147, 258 - 260, 443, 444, а також іншими статтями Кримінального кодексу України, відповідальність за їх вчинення настає відповідно до Кримінального кодексу України. Зокрема, статтею 19\~Закону України\~«Про боротьбу\~з тероризмом» визначено, що відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Отже, нормативними приписами стаття 19\~Закону України\~«Про боротьбу\~з тероризмом» передбачено відшкодування шкоди, заподіяної громадянам лише терористичним актом, натомість цей закон не передбачає відшкодування шкоди, заподіяної громадянам в результаті проведення антитерористичної операції, яка спрямована на припинення терористичної діяльності, мінімізацію наслідків терористичної діяльності, тобто протидія терористичному акту. Відповідно до статті 1 Закону України від 02.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», який визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки в тому числі осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Територія проведення антитерористичної операції - це територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому [PERSON] Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014. Наказом Першого заступника Голови Служби безпеки України - керівника [PERSON] центру при Службі безпеки України від 07.10.2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» визначено такі райони проведення антитерористичної операції та терміни її проведення. На теперішній час рішення про завершення проведення антитерористичної операції на території Луганської області не прийнято. Згідно розпорядження [PERSON] Міністрів України № 1275-р від 02.12.2015 року, яким затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, смт.Станично-Луганське, в якому розташований будинок позивача, належить до населених пунктів, в яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно ст.\~4\~Закону України\~від 20.03.2003\~року №\~638-IV\~«Про боротьбу\~з тероризмом» організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами здійснюються [PERSON] Міністрів України у межах його компетенції. Центральні органи виконавчої влади беруть участь у боротьбі з тероризмом у межах своєї компетенції, визначеної законами та виданими на їх основі іншими нормативно-правовими актами. Суб'єктами, які безпосередньо здійснюють боротьбу з тероризмом у межах своєї компетенції, є: Служба безпеки України, яка є головним органом у загальнодержавній системі боротьби з терористичною діяльністю; [PERSON] внутрішніх справ України; Національна поліція; [PERSON] оборони України; центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері цивільного захисту; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань; Управління державної охорони України. Є загальновідомим фактом, що в період проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей пошкоджені (зруйновані) об'єкти соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності. Розпорядженням [PERSON]\~Міністрів України\~від 16.10.2014\~року №\~1002-р було затверджено План заходів з організації відновлення пошкоджених (зруйнованих) об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності на території Донецької та Луганської областей, яким було передбачено, зокрема: - забезпечення роботи місцевих штабів з питань, пов'язаних з відновленням інфраструктури та життєдіяльності населених пунктів Донецької та Луганської областей, на рівні районів і міст обласного значення Донецької та Луганської областей (виконавці: Державне агентство з питань відновлення Донбасу, Мінрегіон, Мінінфраструктури, інші заінтересовані центральні органи виконавчої влади, місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування); - забезпечення визначення обсягу руйнувань, обстеження несучої здатності будівель, що потребують першочергового відновлення, об'єктів інфраструктури, виготовлення відповідної проектної документації (виконавці: Державне агентство з питань відновлення Донбасу, Мінрегіон, Мінінфраструктури, місцеві штаби, місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування (за згодою). Відповідно до статті 4 та частини 4 ст. 5 Закону України від 20.03.2003 року№ 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері цивільного захисту, які належать до суб'єктів, які безпосередньо здійснюють боротьбу з тероризмом, підпорядковані їм органи управління у справах цивільної оборони та спеціалізовані формування, війська цивільної оборони здійснюють заходи щодо захисту населення і територій у разі загрози та виникнення надзвичайних ситуацій, пов'язаних з технологічними терористичними проявами та іншими видами терористичної діяльності; беруть участь у заходах з мінімізації та ліквідації наслідків таких ситуацій під час проведення антитерористичних операцій (частина четверта статті 5 із змінами, внесеними згідно із Законом України від 16.10.2012 р. № 5461-VI). Відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом, регламентується спеціальною нормою - ст. 19 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом», згідно якої відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Тобто, обов'язок відшкодувати завдану шкоду покладається на державу незалежно від її вини та до держави, яка відшкодувала шкоду фізичній особи, переходить право вимоги до винної особи. Відповідно до ст.\~11\~Закону України\~«Про боротьбу\~з тероризмом» рішення щодо проведення антитерористичної операції приймається залежно від ступеня суспільної небезпеки терористичного акту, тобто проведення антитерористичної операції за відсутності терористичного акту є неможливим. Виходячи з системного аналізу статей 1, 11 та 19\~Закону України\~«Про боротьбу\~з тероризмом» встановлення осіб, які вчинили терористичний акт, які здійснювали терористичну діяльність, наявність щодо них обвинувального вироку суду, не є умовою відшкодування шкоди державою на підставі ст. 19 зазначеного Закону. Стаття 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом»передбачає наступне стягнення суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, тобто після відшкодування шкоди потерпілому, у разі встановлення осіб, якими заподіяно шкоду, держава може стягнути суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Таким чином, згідно ст.\~19\~Закону України\~«Про боротьбу\~з тероризмом» відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону, тобто покладається на державу. Відповідно до ст.\~30\~ЦПК України держава може виступати стороною у цивільному процесі. Проте, держава є особливим суб'єктом цивільного судочинства, оскільки не може здійснювати в суді свої права безпосередньо. Відповідно до частини 4 ст.\~38\~ЦПК України державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника, тобто свою цивільну процесуальну правосуб'єктність держава реалізує через відповідні органи державної влади за допомогою особливого інституту процесуального представництва держави. Механізм представництва держави зумовлюється її внутрішньою побудовою: у цивільних відносинах носієм цивільних прав та обов'язків є держава, а виразником державного (публічного) інтересу - правомочні та зобов'язані особи. Виступаючи стороною у цивільній справі, держава є носієм цивільних процесуальних прав та обов'язків, у той час як виразником інтересів держави в суді та безпосередніми учасниками відповідних правовідносин виступають уповноважені державою суб'єкти - органи державної влади, організації, посадові особи, яким держава делегує свої права та обов'язки, що закріплюються у відповідних нормативно - правових документах. Відповідно до ст.\~1\~Закону України\~від 27.02.2014\~року №\~794-VII\~«Про [PERSON]\~Міністрів України» [PERSON] Міністрів України (Уряд України) входить до системи органів державної влади України та є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Згідно ст.\~4\~Закону України\~від 20.03.2003\~року №\~638-IV\~«Про боротьбу\~з тероризмом» саме [PERSON] Міністрів України у межах його компетенції здійснюються організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами. Решта суб'єктів боротьби з тероризмом, які зазначені в ст. 4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», зокрема і Служба безпеки України, є лише суб'єктами, які безпосередньо у межах своєї компетенції здійснюють боротьбу з тероризмом. Відповідно до частини 2 ст.\~30\~Закону України\~«Про боротьбу\~з тероризмом» контроль за діяльністю суб'єктів боротьби з тероризмом здійснюється Президентом України та [PERSON] Міністрів України в порядку, визначеному Конституцією і законами України. Відповідно до ст.\~43\~Бюджетного кодексу\~України безпосереднє обслуговування державного бюджету здійснюється Державною казначейською службою України і саме тому відповідачем у суді від імені держави у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави повинні виступати і представники Державної казначейської служби України. Саме така правова позиція викладена в п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», що роз'яснює подібні за змістом відносини. Звертаючись до суду з даним позовом позивач просила відшкодувати їй шкоду за рахунок держави незалежно від її вини, що і передбачає ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». Хоча стаття 19\~Закону України\~«Про боротьбу\~з тероризмом» не визначає механізм визначення розміру відшкодування, проте, такий механізм визначений Кодексом цивільного\~захисту України (Закон від 02.10.2012 року № 5403-VI), який введено в дію з 01.07.2013 року. Відповідно до Кодексу цивільного\~захисту України цивільний захист - це функція держави (саме вона і є відповідачем по справі), спрямована на захист населення, територій, навколишнього природного середовища та майна від надзвичайних ситуацій шляхом запобігання таким ситуаціям, ліквідації їх наслідків і надання допомоги постраждалим у мирний час та в особливий період (стаття 4). Згідно пункту 24 ст. 2 Кодексу надзвичайна ситуація - це обстановка на окремій території чи суб'єкті господарювання на ній або водному об'єкті, яка характеризується порушенням нормальних умов життєдіяльності населення, спричинена катастрофою, аварією, пожежею, стихійним лихом, епідемією, епізоотією, епіфітотією, застосуванням засобів ураження або іншою небезпечною подією, що призвела (може призвести) до виникнення загрози життю або здоров'ю населення, великої кількості загиблих і постраждалих, завдання значних матеріальних збитків, а також до неможливості проживання населення на такій території чи об'єкті, провадження на ній господарської діяльності. До надзвичайних ситуацій залежно від характеру походження подій, що можуть зумовити виникнення надзвичайних ситуацій на території України, належать, зокрема, соціальні та воєнні (пункт 4 ст. 5 Кодексу). Відповідно до ст. 6 Кодексу цивільний захист забезпечується з урахуванням особливостей, визначених Законом України «Про основи національної безпеки України», суб'єктами, уповноваженими захищати населення, території, навколишнє природне середовище і майно, згідно з вимогами цього Кодексу - у мирний час, а також в особливий період - у межах реалізації заходів держави щодо оборони України. Одним з таких суб'єктів забезпечення цивільного захисту є центральний орган виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, який відповідно до частини 2 ст. 17 Кодексу цивільного захисту, зокрема, забезпечує виконання заходів з мінімізації та ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій, пов'язаних з технологічними терористичними проявами та іншими видами терористичної діяльності під час проведення антитерористичних операцій (п. 24). Саме такі функції центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, як суб'єкта, який безпосередньо здійснює боротьбу з тероризмом, визначені і в частині 4 ст. 5 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». Тобто, Кодексом цивільного\~захисту України також регулюються правовідносини щодо боротьби з тероризмом, але спеціальним щодо цих правовідносин є Закон України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом». Відповідно до пункту 6 частини 1 ст.\~21\~Кодексу цивільного\~захисту України громадяни України мають право на соціальний захист та відшкодування відповідно до законодавства шкоди, заподіяної їхньому життю, здоров'ю та майну внаслідок надзвичайних ситуацій або проведення робіт із запобігання та ліквідації наслідків. Частиною 1 статті 86 Кодексу передбачено, що забезпечення житлом постраждалих, житло яких стало непридатним для проживання внаслідок надзвичайної ситуації, здійснюється місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування та суб'єктами господарювання шляхом: 1) надання житлових приміщень з фонду житла для тимчасового проживання; 2) позачергового надання житла, збудованого за замовленням місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування та суб'єктів господарювання; 3) будівництва житлових будинків для постраждалих; 4) закупівлі квартир або житлових будинків. Розпорядженням [PERSON]\~Міністрів України\~від 07.11.2014\~р.\~№ 1085 (в редакції розпорядження [PERSON] Міністрів України від 2.12.2015 р. № 1276-р) затверджено Перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, смт. Станично-Луганське до таких населених пунктів не відноситься. Органи державної влади та території смт. Станично-Луганське свої повноваження здійснюють в повному обсязі, проте житло позивача до теперішнього часу не відремонтоване. Розпорядженням [PERSON]\~Міністрів України\~від 16.10.2014\~року №\~1002-р було затверджено План заходів з організації відновлення пошкоджених (зруйнованих) об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності на території Донецької та Луганської областей, згідно якого Мінрегіон, Мінсоцполітики, Мінекономрозвитку, Мін'юст, Мінфін були зобов'язані у жовтні 2014 року підготувати та внести на розгляд [PERSON] Міністрів України проект Порядку надання грошової допомоги та відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях. Проте, до теперішнього часу такий спеціальний нормативно-правовий акт не прийнятий. Цим же Планом Мінрегіон, Мін'юст, Мінінфраструктури, Мінекономрозвитку, Мінфін були зобов'язані у жовтні 2014 року підготувати та внести на розгляд [PERSON] Міністрів України проекти нормативно-правових актів щодо фінансування за рахунок резервного фонду державного бюджету першочергових проектів з відновлення пошкоджених (зруйнованих) об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності на території Донецької та Луганської областей. Постановою [PERSON]\~Міністрів України\~від 29.04.2015\~року №\~250 затверджений Порядок та умови надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на відновлення (будівництво, капітальний ремонт, реконструкцію) інфраструктури у Донецькій та Луганській областях, яким передбачено надання субвенцій обласним бюджетам Донецької та Луганської областей на відновлення їх інфраструктури. Згідно цього Порядку субвенція спрямовується на реалізацію таких проектів і заходів у населених пунктах Донецької та Луганської областей, що постраждали внаслідок проведення антитерористичної операції і на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі, зокрема що стосується житлового фонду - лише на реконструкцію, капітальний ремонт, проектні та вишукувальні роботи на об'єктах житлового фонду комунальної власності, що зазнали пошкодження внаслідок проведення антитерористичної операції. Що стосується відновлення об'єктів житлового фонду приватної власності, субвенції на нього не надавалися. Згідно з частиною першою статті 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Проте, реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань. Так, у рішенні від 8 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що Суд не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань. Відповідно до частини 10 ст.\~86\~Кодексу цивільного\~захисту України розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна. Будь-який інший порядок визначення розміру відшкодування за пошкоджений житловий будинок, внаслідок такої надзвичайної ситуації, як терористичний акт, на теперішній час відсутній. Враховуючи, що спеціальні нормативно-правові акти щодо відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях, відсутні, з системного аналізу Кодексу цивільного\~захисту Українита Закону України\~«Про боротьбу\~з тероризмом» випливає, що вони регулюють подібні за змістом відносини, відповідно до ст.\~8\~ЦПК України до спірних правовідносин щодо відшкодування позивачу шкоди, заподіяної внаслідок пошкодження квартири терористичним актом, а саме щодо механізму визначення розміру відшкодування слід застосовувати норму ст. 86 Кодексу цивільного захисту України, яка узгоджується із статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». В позові [PERSON] посилається на наказ Мінрегіону від 27.10.2015 року № 273 «Про показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України», яким затверджено та рекомендовано до застосування показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України (розраховані станом на 1 жовтня 2015 року), зокрема, по Луганській області вартість 1кв.м загальної площі квартир будинку (з урахуванням ПДВ) - 7256 грн., який втратив чинність. При цьому, позивачем не надано обґрунтування вказаної суми компенсації, саме у розмірі 53 000, 00 грн. Позивачем взагалі не було надано доказів пошкодження її майна. Однак, частиною 9 ст.\~86\~Кодексу цивільного\~захисту України передбачено, що забезпечення житлом постраждалого або виплата грошової компенсації за рахунок держави здійснюється за умови добровільної передачі постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб'єктам господарювання. Відповідно до матеріалів справи не здійснювала передачу зруйнованого житла місцевій державній адміністрації або органам місцевого самоврядування, обєктам господарювання. Тобто, недотримання вимог частини 9 статті 86\~КЦЗ України унеможливлює застосування інших норм КЦЗ України, а саме: ремон пошкодженого майна або виплати грошової компенсації за рахунок держави. Позивачем не було надано докази звернення з приводу відшкодування такої шкоди. За Законом «Про\~боротьбу з\~тероризмом» терористичний акт це злочинне діяння, відповідальність за яке передбачена ст. 258 Кримінального кодексу України,а за ст.\~3\~Кримінального кодексу\~України злочинність діяння визначається тільки Кримінальним кодексом України, а його застосування за аналогією заборонено. Крім того за ст.ст. 11, 18\~Кримінального кодексу\~Українизлочин вчиняє суб'єкт злочину, який скоює передбачене Кримінальним кодексом\~України суспільно небезпечне винне діяння. Відповідно до ст.\~1177\~Цивільного кодексу\~України (на яку також посилається Позивач в позовній заяві) шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. При цьому шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом. Таким чином, оскільки терористичний акт є злочинне та каране діяння на підставі ст. 258 Кримінального кодексу України, наявність якого визначається лише обвинувальним вироком суду у кримінальній справі, то обовязковою умовою застосування положень ст.\~19\~Законом «Про\~боротьбу з\~тероризмом» та відповідно ст.\~1177\~Цивільного кодексу\~України є наявність обвинувального вироку суду, який набув чинності. Без визначення наявності злочину, передбаченого ст. 258 Кримінального кодексу України, у встановлений Кримінальним процесуальним кодексом порядок, підстав для проведення відшкодування шкоди, завданої терористичним актом позивачеві немає. Верховним судом України у справі № 6-1268ц15 при розгляді заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 квітня 2015 року зазначено, що є законними та обґрунтованими висновки судів про відсутність підстав для стягнення з відповідачів майнової шкоди, передбаченої статтею 1177 ЦК України, оскільки обов'язковою умовою застосування цієї норми є наявність вироку суду в кримінальній справі або постанови суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили (ухвала Верховного Суду України від 01.09.2015 у справі № 6-1268ц15). Як вбачається із змісту позовної заяви, позивач зверталась до Слідчого управління з розслідування злочинів проти основ національної безпеки України, миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку [PERSON] військової прокуратури України. Проте позивач не надала до суду доказів про порушення кримінальної справи (внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань) за статтею 258 Кримінального кодексу України, інформацію про стан розслідування кримінального провадження, про потерпілих та про наявність вироку суду в кримінальній справі, який набрав законної сили. Наявність самого звернення до правоохоронних органів не надає право позивачу звертатися до суду про відшкодування матеріальної шкоди з підстав завдання шкоди вчиненням злочину чи терористичного акту. Положення ст.\~1177\~ЦК Українине формулюють норм прямої дії, які б регулювали відносини щодо відшкодування шкоди, завданої фізичній особі внаслідок злочину. Умови та порядок відшкодування шкоди, завданої фізичній особі внаслідок злочину, мають визначатись спеціальним законом. До прийняття такого закону про відшкодування державою шкоди відповідно до ст.\~1177\~ЦК Українина підставі загальних правил здійснюватися не може. На час вирішення спору по суті єдиним окремим законом про відшкодування шкоди, завданої злочином, за рахунок державного бюджету, є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», яким передбачено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного застосування адміністративного арешту Позивач у позовній заяві посилається як на одну з підстав для задоволення позовних вимог на статтю 56 Конституції України, статтю 19\~Закону України\~«Про боротьбу\~з тероризмом» та на рішення Європейського суду з прав людини. Стаття 56\~Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Для застосування даної норми Конституції України повинен бути наявний встановлений факт незаконного рішення, дії чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, зокрема [PERSON] Міністрів України. Як вбачається зі змісту позову та доданих до нього матеріалів про існування такого факту не йдеться, адже проведення АТО відбувається на виконання рішення Ради національної безпеки і оборони України, у повній відповідності Закону України «Про боротьбу з тероризмом», а також сам позивач не оскаржує правомірність проведення АТО. Обєктивна необхідність і обов'язок держави реагувати на загрозу її суверенітету та незалежності, правам людини та громадянина й протидія таким загрозам на суверенній території держави викликали відповідне реагування з боку державних органів у межах їх компетенції та покладених на них завдань. На виконання рішення Ради національної безпеки і оборони України «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 13.04.2014, введеного в дію Указом Президента України від 14.04.2014 №405/2014, субєктами боротьби з тероризмом, у межах визначеної законодавством компетенції, вживаються активні заходи з проведення антитерористичної операції. Проведення АТО спрямоване на припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки всього населення України, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності та відновлення миру і правопорядку у східних регіонах України. У звязку з цим субєктами боротьби з тероризмом вживаються активні заходи з проведення АТО, яка здійснюється у чіткій відповідності доЗакону України\~«Про боротьбу\~з тероризмом» та з дотриманням вимог законодавства України. Крім того, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача майнової шкоди на підставі положень ст. 1177 ЦК України, оскільки обов'язковою умовою застосування цієї норми є наявність вироку суду в кримінальній справі або постанови суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили. Зазначена правова позиція викладена в Ухвалі Верховного Суду України від 01 вересня 2015 року по справі № 6-1268цс15, яка згідно зіст. 360-7 ЦПК Україниє обовязковою для судів. Таких процесуальних документів позивач суду не надав і на їх наявність не посилається. Враховуючи зазначене, правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні, оскільки відсутні підстави для висновку, що шкода, завдана позивачу внаслідок пошкодження будинку, завдана саме внаслідок проведення антитерористичної операції, терористичним актом або внаслідок злочину. В своєму позові позивач посилається на різні підстави відшкодування шкоди. Більше того, в позовній заяві відсутні обґрунтування підстав пред'явлення позову до [PERSON] оборони України, [PERSON] Внутрішніх справ України, Прокуратури Харківської області, [PERSON] управління Національної Гвардії України та [PERSON] центра при Службі безпеки України відповідно до їх компетенції. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed