Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Заводського районного суду міста Миколаєва із вищезазначеним позовом. В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] зазначила, що вона є власницею ? частки квартири [ADDRESS] (Курортній) у місті Миколаєві. Співвласником іншої ? частки вказаної квартири є відповідач [PERSON] Згідно технічного паспорту квартира є двокімнатною, житлова площа складає 27,1 квадратних метра, у томі числі кімната площею 13,8 квадратних метра, кімната площею 13,3 квадратних метра, кухня площею 5,2 квадратних метри, вбиральня площею 1,0 квадратний метр, ванна кімната площею 2,2 квадратних метри, коридор площею 8 квадратних метри. Загальна площа квартири складає 44,4 квадратних метри. Кімнати ізольовані. Сторони мають напружені стосунки та не можуть знайти домовленості у користуванні квартирою. З огляду на викладене позивачка просила виділити у користування їй, [PERSON], житлову кімнату площею 13,3 квадратних метри разом з балконом площею 0,9 квадратних метри; виділити у користування [PERSON] житлову кімнату площею 13,8 квадратних метри; залишити у загальному користуванні [PERSON] та [PERSON] кухню площею 5,2 квадратних метри, вбиральню площею 1,0 квадратний метр, ванну кімнату площею 2,2 квадратних метри, коридор площею 8 квадратних метри. У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні, посилаючись на обставини, викладені у позові. При цьому [PERSON] зазначила, що оскільки поділ квартири в натурі з відділенням ізольованих приміщень з самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири є неможливим, вона просить визначити порядок користування спірним житловим приміщенням. Кімната, яку позивачка просить виділити їй у користування, є меншою, ніж кімната, яка виділяється відповідачу. Зазначений порядок користування житловим приміщенням, відповідає фактичному порядку користування квартирою, який склався між сторонами. Разом із [PERSON] у меншій кімнаті проживає спільний пятнадцятирічний син сторін, для зберігання речей якого потрібен певний простір, я звязку з чим позивачка просить виділити у її користування балкон площею 0,9 квадратних метри. Спільне користування вказаним балконом є неможливим, оскільки вихід на балкон здійснюється лише з кімнати площею 13,3 квадратних метри. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, не заперечував проти виділення у користування [PERSON] житлової кімнати площею 13,3 квадратних метри та виділення у користування йому, [PERSON], житлової кімнати площею 13,8 квадратних метри; залишення у загальному користуванні сторін кухні площею 5,2 квадратних метри, вбиральні площею 1,0 квадратний метр, ванної кімнати площею 2,2 квадратних метри, коридору площею 8 квадратних метри. Зазначений порядок користування житловим приміщенням дійсно відповідає фактичному порядку користування квартирою, який склався між сторонами. Разом з цим, відповідач зазначив, що він категорично не згоден з вимогою позивачки про стягнення на її користь судового збору, сплаченого при подачі позову. Також [PERSON] зазначив, що він просить залишити балкон, вихід на який здійснюється з кімнати позивачки, у загальному користування сторін шляхом надання безперешкодного доступу до нього. Дослідивши матеріали страви, заслухавши учасників судового провадження, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи обєктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень. Статтею 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло. У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у звязку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Зазначене відповідає кровавій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 року по справі №6-1500цс16. Згідно пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» №20 від 22.12.1995 року, квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. За змістом пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» №7 від 04.10.1991 року, якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Судом встановлено, щоквартира [ADDRESS] (Курортній) у місті Миколаєві перебуває у спільній частковій власності [PERSON] (право власності на ? частку) та [PERSON] (право власності на ? частку), що визнано рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 22.08.2016 року. Згідно технічного паспорту, вказана квартира розташована на 5 поверсі 5 поверхового будинку та складається з 2 ізольованих кімнат житловою площею 27,1 квадратних метри, у томі числі кімнати площею 13,8 квадратних метра, кімнати площею 13,3 квадратних метра, кухні площею 5,2 квадратних метри, вбиральні площею 1,0 квадратний метр, ванної кімнати площею 2,2 квадратних метри, коридору площею 8 квадратних метри. Квартира обладнана балконом площею 0,9 квадратних метри. Відповідно до плану квартири, прохід на балкон можливий лише через кімнату площею 13,3 квадратних метра. Загальна площа квартири складає 44,4 квадратних метри. Поділ спірної квартири в натурі з виділенням сторонам ізольованих жилих та інших приміщень з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири, є неможливим, що було визнано у судовому засіданні сторонами за нормами ст. 61 ЦПК України. З огляду на викладене, з урахуванням позиції сторін, розміру їх ідеальних часток та фактичного порядку користування, що склався між сторонами, суд вважає можливим визначити порядок користування квартирою 40 у будинку №3 по вулиці Бутоми (Курортній) у місті Миколаєві, а саме: виділити у користування [PERSON] житлову кімнату площею 13,3 квадратних метри разом з балконом площею 0,9 квадратних метри; виділити у користування [PERSON] житлову кімнату площею 13,8 квадратних метри; залишити у загальному користуванні [PERSON] та [PERSON] кухню площею 5,2 квадратних метри, вбиральню площею 1,0 квадратний метр, ванну кімнату площею 2,2 квадратних метри, коридор площею 8 квадратних метри. Приходячи до вказаного висновку суд враховує, що прохід на балкон можливий лише через кімнату площею 13,3 квадратних метра, яка виділяється позивачці, у звязку з чим залишення балкону у спільному користування сторін призведе до неможливості повноцінного користування вказаної кімнатою з боку [PERSON] При визначенні порядку користування квартирою зазначеним чином, у фактичному користуванні сторін залишаються житлові приміщення, площа яких максимально наближена до розміру ідеальних часток. Згідно ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Позивачкою при подачі позову було сплачено судовий збір у сумі 1102 гривні 40 копійок двома платіжними документами на суму 551 гривня 20 копійок кожний. Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 28.02.2017 року, позовну заяву [PERSON] залишено без розгляду в частині вимог щодо зобовязання відповідачів [PERSON] підприємства Миколаївської міської ради «Бриз», Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз», Публічного акціонерного товариства «Миколаївобленерго», Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго», Міського комунального підприємства «Миколаївводоканал» розділити особові рахунки на оплату житлово-комунальних послуг, що надаються в квартиру [ADDRESS] (Курортній) у місті Миколаєві (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, вивезення побутових відходів та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій) відповідно до встановленого порядку користування квартирою. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у звязку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням). Таким чином, за нормами ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню документально підтверджені витрати з оплати судового збору у сумі 551 гривня 20 копійок.

Outcome: approved