Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] , про визнання особи такою що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що вона є власником квартири, на підставі договору купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у зазначеній квартирі. Відповідно до умов договору продавець була зобов`язана до 19 лютого 2015 року зняти в добровільному порядку з реєстраційного обліку зареєстрованих у відчужуваній квартирі відповідачів. Однак, станом на дату подання позовної заяви, місце реєстрації проживання відповідачів залишається зазначеним за її адресою проживання. Після придбання у власність зазначеної квартири [PERSON] та [PERSON] за адресою своєї реєстрації не проживають, спільного побуту не ведуть, оплату комунальних послуг або інших витрат на утримання житла не здійснюють. Реєстрація зазначених осіб у квартирі призводить до збільшення розміру комунальних платежів, позбавляє її можливості належного оформлення відповідних соціальних виплат та субсидії, перешкоджає вільно розпоряджатись своєю власністю. На підставі вищенаведеного, позивач просив суд винести рішення, яким визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою розташованою за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги просила задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явились, про причину неявки суд не повідомили, хоча були належним чином сповіщені про дату, час та місце судового засідання шляхом опублікування оголошення про виклик до суду на офіційній сторінці веб-порталу судової влади України. (а.с. 69). Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, хоча був належними чином сповіщений про час та місце судового засідання. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що заявлені вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Положеннями ст. ст. 319 ЦК України, 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають в приватній власності будинок, користуються ним для приватного мешкання та мешкання членів своєї сім`ї та мають право розпоряджатись цією власністю за своїм розсудом. Відповідно до ст. 383 ЦК України, будинок використовується власником для власного проживання та проживання членів його сім`ї. [PERSON] є власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири(а.с. 8-9). [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у вищевказаній квартирі, що підтверджується копією домової книги та довідкою від 19.06.2019 року (а.с.18, 20-22). Проте з 2015 року фактично в квартирі не мешкають, що підтверджується Актом про не проживання від 19.06.2019 року (а.с.19). Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності знімальника або членів його родини за ним зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіти, користуватися та розпоряджатися своїх майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частинами 2, 3 ст. 386 ЦК України визначено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом достовірно встановлено, що відповідачі не користуються житлом за місцем реєстрації більше трьох років, що дає суду законні підстави для задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Висновки суду підтверджуються письмовими доказами, дослідженими у судовому засіданні. На підставі ст. ст. 319, 355, 369, 383 ЦК України, ст. ст. 71, 150 ЖК України, ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: approved