Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про визнання договору довічного утримання недійсним. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 23.12.2008 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір довічного утримання (догляду) та передана належна [PERSON] приватна квартира [ADDRESS] у власність [PERSON] Договір довічного утримання (догляду) виконувався повністю та сумлінно [PERSON], однак, [INFO] року остання раптово померла. Заповіт [PERSON] не залишила, спадкоємцем за законом після померлої є її племінниця - [PERSON] Умовами договору довічного утримання (догляду) передбачено, що [PERSON] зобов'язується довічно утримувати [PERSON] харчуванням, одягом, необхідною допомогою, включаючи і медичну, має грошовий еквівалент і оцінюється за спільною згодою у розмірі 600 грн., які будуть надаватися щомісячно. Крім того, [PERSON] за договором зобов'язана сплачувати щомісячно комунальні послуги за квартиру у терміни, встановлені відповідними договорами про надання таких послуг. [PERSON], спадкоємиця за законом, знала про існування договору довічного утримання, але на протязі 3-х місяців після смерті [PERSON] не виконувала умови договору довічного утримання, не приходила до неї, не носила продукти харчування та медикаменти, тощо. У зв'язку із такими обставинами, [PERSON] була вимушена просити допомоги у сторонніх людей, а саме у [PERSON]., [PERSON], [PERSON] Вказані обставини змусили [PERSON] звернутись до суду 02.12.2015 року із позовною заявою до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання, тобто [PERSON] мала намір його розірвати. [INFO] року [PERSON] померла. За життя [PERSON] склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом П'ятої ХДНК Рибкіною О.М. 13.11.2015 року, яким всі свої права та обов'язки та усе майно, де б воно не було та з чого б не складалось, заповіла [PERSON], якою 12.08.2016 року отримано свідоцтво про право на спадщину за заповітом. У зв'язку із смертю [PERSON] [INFO] р., її права та обов'язки за оскаржуваним договором, відповідно до ст. ст. 1216, 757 ЦК України, переходять до спадкоємців, які прийняли спадкове майно. Просить суд позов задовольнити: 1) розірвати договір довічного утримання від 23 грудня 2008 року укладений між [PERSON] та [PERSON], 2) припинити право власності, зареєстроване за [PERSON] чи її спадкоємцями на квартиру [ADDRESS] загальною площею 41,7 кв. м. В судовому засіданні уповноважений представник позивача [PERSON] - [PERSON] підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив суд їх задовольнити. В судовому засіданні уповноважений представник відповідача - [PERSON] - [PERSON] заперечувала проти задоволення позову у повному обсязі, просила суд відмовити у його задоволенні. Також у матеріалах справи містяться заперечення, згідно яких звертає увагу суду, що чинним законодавством не передбачено такий спосіб захисту судом, як припинення правовідносин, які і так є припиненими. [PERSON] не входить в коло осіб, які мають право звернутися до суду з вимогою про розірвання договору довічного утримання, також позивач не вказує на підстави припинення власності, які передбачені статтею 346 ЦК України. Договір довічного утримання між [PERSON] та [PERSON] передбачав довічне утримання лише відчужувача (кредитора), тобто був нерозривно пов'язаний з особою [PERSON] і тим самим у відповідності до ст. ст 1219 ч.1 п.5 та 608 ч.2 ЦК України права та обов'язки за вищезгаданим договором до складу спадщини не входять і припинились в зв'язку зі смертю [PERSON] Ні відповідач, ні представник відповідача в питаннях оформлення спадщини, ні нотаріус не були повідомлені про намір [PERSON] розірвати договір. Окрім того, задоволення позову [PERSON] могло порушити в разі задоволення позову [PERSON] права колишнього чоловіка [PERSON] - [PERSON], який згідно заяви від 23.12.2008 року за реєстровим номером 1-2872 разом з [PERSON] є набувачем спірної квартири на праві спільної сумісної власності. 13.10.2016 року відповідачем отримано свідоцтво на спадщину і зареєстровано право власності на 1/2 частку спірної квартири, оскільки згідно наявної в матеріалах спадкової справи заяви [PERSON], він до останнього виконував умови договору, також утримував і доглядав [PERSON], в зв'язку з чим має намір звернутися до суду з метою визначення своєї частки в праві на спірну квартиру. Відповідач наголошує, що звернулася до представника [PERSON] з якою мали домовленість, що вона за дорученням від імені відповідача повністю бере на себе підготовчі дії та документальне оформлення спадкових прав відповідача, здійснює від всі необхідні платежі, несе інші витрати, пов'язані з оформленням спадщини та виконанням умов договору. [PERSON], узгодивши з [PERSON], що утримання буде надаватися у вигляді продуктів харчування, декілька разів на місяць приносила продукти харчування [PERSON], привозила їх особисто [PERSON], дізнались також, що її відвідувала медсестра та соціальний працівник, а також чоловік кавказької зовнішності, який в разі потреби возив її у лікарню. [PERSON] залишила вахтеру свій номер телефону, він запевнив що в разі потреби, або якщо щось станеться обов'язково зв'яжеться з [PERSON]. Ніяких повідомлень від [PERSON] стосовно припинення договору довічного утримання відповідач не отримувала ні особисто, ні через представника, ні через нотаріуса. Просить суд у задоволенні позову відмовити. Від третьої особи - державного нотаріуса П'ятої Харківської державної нотаріальної контори Лакіза І. В., яка наразі переведена на посаду завідувача Восьмової харківської державної нотаріальної контори, надійшла заява, згідно якої вона просить розглядати справу за відсутності представника нотаріальної контори, при ухваленні рішення покладаються на розсуд суду. Представник третьої особи - Департаменту реєстрації Харківської міської ради в жодне судове засідання не з'явився, про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив, жодних заяв/клопотань до суду не подав. Представник третьої особи - [PERSON] - [PERSON] в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Суд, дослідивши доводи учасників справи, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Як встановлено матеріалами справи, 23 грудня 2008 року між [PERSON] (відчужувач) та [PERSON] (набувачем) укладений договір довічного утримання (догляду), що посвідчений державним нотаріусом П'ятої Харківської державної нотаріальної контори Лакізою І. В., зареєстровано в реєстрі за №1-2867 23.12.2008 року, за пунктом 1 якого [PERSON] передає у власність, а [PERSON] отримує у власність квартиру [ADDRESS], та взамін чого [PERSON] зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням (доглядом) довічно на умовах цього договору (Т. 1, а. с. 15). Відповідно до статті 744 Цивільного кодексу України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Таким чином, договір довічного утримання має певні особливості: 1) майно переходить у власність набувача, однак розпоряджатися таким майном набувач за життя відчужувача не зможе, оскільки при посвідченні договору довічного утримання накладається заборона відчуження майна в встановленому порядку, про що робиться напис на всіх примірниках договору; 2) зобов'язання з довічного утримання мають особистісний характер, оскільки встановлюються щодо конкретно визначеної фізичної особи; 3) цей договір носить тривалий характер та вимагає від набувача постійного і систематичного виконання обов'язків; 4) матеріальне забезпечення (утримання) та послуги з догляду надаються набувачем до моменту смерті відчужувана (довічно) або до моменту розірвання договору довічного утримання. Частиною 1 статті 749 Цивільного кодексу України встановлено, що у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. За правилами статті 751 Цивільного кодексу України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Складовою частиною матеріального забезпечення за договором довічного утримання є догляд за відчужувачем майна. Пунктом 6 вищенаведеного договору довічного утримання (догляду) передбачено, що сторони домовились, що утримання (догляд), у тому числі забезпечення харчуванням, одягом, необхідною допомогою, включаючи і медичну, має грошовий еквівалент і оцінюється сторонами за спільною згодою у розмірі 600 грн. на місяць, які будуть надаватися відчужувачу щомісячно. Крім того, набувач зобов'язаний щомісячно сплачувати комунальні послуги за квартиру у терміни, встановлені відповідними договорами про надання таких послуг, незалежно від того, з ким вони укладені. Відповідно до частини другої статті 749 Цивільного кодексу України, якщо обов'язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності. [INFO] року померла [PERSON], про що 02.09.2015 року складено відповідний актовий запис №13181, що підтверджує копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, та Витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання (Т. 1, а. с. 7-8). 13 листопада 2015 року [PERSON] склала заповіт, тобто розпорядження на випадок своєї смерті, що посвідчений державним нотаріусом П'ятої Харківської державної нотаріальної контори Рибкіною О.М., та згідно якого усі свої права та обов'язки, що їй належали на момент складання заповіту та ті, які можуть належати їй у майбутньому, та усе майно, де б воно не було та з чого б не складалось, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті, заповіла [PERSON] (Т. 1, а. с. 12). 20 грудня 2015 року померла [PERSON], про що 22.12.2015 року складено відповідний актовий запис №18711, що підтверджує копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову Харківського міського управління юстиції (Т. 1, а. с. 9). Як вбачається із свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого державним нотаріусом Першої Харківської державної нотаріальної контори Тиндик І. В. 12.08.2016 року, на підставі заповіту, посвідченого П'ятою харківською державною нотаріальною конторою 13.11.2015 року, зареєстрованого в реєстрі за №4-572, спадкоємцем зазначеного у заповіті майна [PERSON], яка померла [INFO] року, є [PERSON]. При цьому, спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається із вкладів з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, що знаходяться у Публічному акціонерному товаристві Комерційний банк «Приватбанк» (Т. 1, а. с. 10). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області Якименко О. І. 13.10.2016 року, спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна [PERSON], яка померла [INFO] року, є її племінниця [PERSON], мати якої [PERSON] померла [INFO] року. Спадщина, на яку в указаних частках видане це свідоцтво, складається з Ѕ частини квартири [ADDRESS] (Т. 1, а. с. 32). Відповідно до постанови державного нотаріуса Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області Якименко О. І. від 20.03.2017 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя на частину квартиру [ADDRESS], після померлої [PERSON], підстави відмови: [PERSON] не надав документ, який посвідчує шлюбні відносини з [PERSON] (Т. 1, а. с. 162). Наразі, у провадженні Дзержинського районного суду м. Харкова (головуючий суддя Шишкін О. В.) перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: Дергачівська державна нотаріальна контора Харківської області про визнання права власності на майно (справа №638/7415/18). Пунктом 14 договору довічного утримання (догляду) передбачено, що цей договір може бути розірваний за згодою сторін, а у випадку невиконання його істотних умов і відмови від добровільного розірвання однією із сторін - у судовому порядку. Згідно пункту 16 вищевказаного договору, у разі смерті набувача, обов'язки за договором переходять до тих спадкоємців, до яких перейде відчужена за цим договором квартира. За відсутності у набувача спадкоємців або при відмові їх від цього договору довічного утримання, квартира, що відчужена з умовою довічного утримання, повертається відчужувачу. Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 755 Цивільного кодексу України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду, зокрема, на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини. Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 Цивільного кодексу України). У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню. За змістом частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У постанові Верховного Суду України у справі №6-142ц13 від 25.12.2013 року визначено, що право на звернення до суду з вимогою про розірвання договору довічного утримання має лише відчужувач спірної квартири. Згідно до роз'яснень п.п. 5, 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. №9, відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. В судовому засіданні встановлено і дану обставину не заперечували сторони цивільного процесу, що оспорюваний договір довічного утримання був укладений, учасниками цього договору було досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов, проте набувач [PERSON] померла, при цьому за її життя відчужувач не порушував перед судом питання про розірвання вищевказаного договору довічного утримання чи визнання його недійсним (про дані факти суду не повідомлено). Тобто, оскільки право на звернення до суду з вимогою про розірвання договору довічного утримання має лише відчужувач спірної квартири, а оскільки зі смертю відчужувача договір довічного утримання припинився, то спірна квартира на день смерті не належала відчужувачу й не могла входити до складу спадщини та не може перейти спадкоємцю [PERSON] за заповітом - [PERSON] Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно приписів статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Вказана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права полягає у позбавленні його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним (як про це просить позивач у вступній частині позовної заяви) необхідним є: пред'явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб'єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. У даній ситуації, коли [PERSON] звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору довічного утримання, не зазначивши, які ж саме її цивільні права та інтереси були порушені (не визнані чи оспорені), то визнання правочину недійсним, як способу захисту, не може бути застосовано. Судом встановлено, що позивач [PERSON] не є стороною спірного договору довічного утримання, а тому не може ставити питання перед судом про визнання його недійсним. Позивачем не надано суду доказів того, що спірний договір порушує її права та інтереси, створює для неї негативні наслідки. Окрім наведеного, суд приходить до висновку, що доводи сторони позивача про те, що відповідач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження виконання нею договору довічного утримання (догляду) не заслуговують на увагу та спростовуються дослідженими письмовими доказами. Так, матеріали цивільної справи містять копії квитанцій, що підтверджують купівлю продуктів, при цьому дані продукти купувались у наступні дати: 14.09.2015 року, 18.09.2015 року, 21.09.2015 року, 23.09.2015 року, 30.09.2015 року, 11.10.2015 року, 12.10.2015 року, 15.10.2015 року, 17.10.2015 року, 26.10.2015 року, 28.10.2015 року, 30.10.2015 року, 06.11.2015 року, 13.11.2015 року, 16.11.2015 року, 18.11.2015 року, 20.11.2015 року, 14.12.2015 року, 16.12.2015 року, 17.12.2015 року, тобто у період після смерті набувача за договором довічного утримання (догляду) - [PERSON] та до смерті відчужувача за даним договором [PERSON] (Т. 1, а. с. 59-68). Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила суду, що [INFO] року померла [PERSON], яка була рідною тіткою відповідача [PERSON] Вони знали про договір довічного утримання та оговтавшись після смерті [PERSON] вирішили поспілкуватись з [PERSON] Де знаходилася її квартира знала відповідач [PERSON], оскільки кілька разів з тіткою відвідувала [PERSON] та й особисто передавала їй гроші. Свідок поспілкувалася з [PERSON] та зрозуміла, що їй уже відомо про смерть [PERSON] та запитала, як їм продовжувати виконувати договір довічного утримання, оскільки зі змістом самого договору вони не були ознайомлені, а тому не знали усіх його нюансів. [PERSON] повідомила, що утримання складає близько 600 грн., та свідок запитала, чи дати їй ці кошти, адже у неї вони були в наявності, проте [PERSON] повідомила, що готівкові кошти в неї, але вона особа похилого віку та краще, коли це будуть продукти харчування. Через кілька днів свідок принесла продукти харчування, [PERSON] їх забрала, та запитала, чи свідок сама спадкоємиця, чи представляє когось, чому прийшла та ким являється [PERSON], на що свідок відповіла, що прийде наступного разу з відповідачем. Після чого вони з [PERSON] вибрали день та прийшли разом до [PERSON], а та запитала [PERSON], чим вона може підтвердити, що саме вона є спадкоємицею [PERSON] На той момент вони не могли нічого підтвердити, оскільки заповіту [PERSON] не залишила. Після чого свідок приблизно два рази на місяць відвідувала [PERSON]. Також вона зверталась до нотаріуса, щоб отримати якийсь документ, що підтвердив би, що саме [PERSON] є спадкоємицею [PERSON], та нотаріус їй повідомила, що коло спадкоємців після померлої [PERSON] буде встановлений через пів року. Крім цього, нотаріус не змогла надати їй копію договору, проте порадила [PERSON] укласти з [PERSON] довіреність, за якою чітко визначити, що [PERSON] уповноважена оформити її спадкове право за померлою [INFO] року [PERSON] та вчиняти інші дії. Копія даної довіреності була надана [PERSON] для того, щоб остання пересвідчилась, що [PERSON] не відмовилась від спадщини [PERSON] та що [PERSON] представляє її інтереси та може вчиняти дії, пов'язані з оформленням її спадщини, також залишила їй свої контактні дані, а також вахтеру, що сидів на вході, також цей вахтер повідомив свідка, що [PERSON] відвідує соціальний працівник та що бабуся не виходить на вулицю, а тому він виконує її дрібні доручення. Свідок попросила вахтера дзвонити їй у разі, якщо щось трапиться. Наприкінці грудня двері квартири їй ніхто не відчинив, потім свідок ще раз приїздила та їй повідомили, що вона померла, а похованням займалась соціальний працівник [PERSON]. Свідок [PERSON] у судовому засіданні наголосила, що раніше працювала у будинку, де жила [PERSON], а потім її найняли здійснювати за [PERSON] догляд, оскільки остання хворіла. Вона перебувала з нею вдень, а вночі приходила [PERSON], коли їй не виходило, то [PERSON]. Ці ж особи возили [PERSON] до лікарні, купували медичні препарати. [PERSON] повідомляла, що в неї немає більше родичів, раніше була [PERSON], але вона померла, тому надіється на [PERSON], просила нікого іншого не впускати до неї. Ні [PERSON], ні [PERSON] їй не знайомі, двері завжди відкривала вона. Свідок [PERSON] у судовому засіданні підтвердила дружні відносини з [PERSON], розповіла про її невтішний діагноз, про який дізнались у серпні. [PERSON] (суд - [PERSON]) та її чоловік [PERSON] возили [PERSON] у лікарню, купували медикаменти, турбувались про неї, проте на початку вересня [PERSON] померла, після чого за [PERSON] здійснював догляд [PERSON], його донька [PERSON] та [PERSON]. Померла була дуже задоволена доглядом, який здійснювали всі вище перелічені особи. Одного разу свідку зателефонувала [PERSON] та повідомила, що до неї приходили дві дівчини (одна з яких [PERSON]) та повідомили, що будуть за нею доглядати, проте [PERSON] сказала їм, що вона їх не знає і знати не хоче та попередила їх не впускати до себе, якщо вони захочуть прийти. Це було восени. Коли [PERSON] померла, то [PERSON] взяв повністю на себе витрати, пов'язані з похованням. Ще за життя вона хотіла залишити квартиру особам, які за нею доглядають. Жодного разу вона не бачила представника [PERSON] - [PERSON], їй нічого не відомо про те, що хтось приносив їй продукти. Свідок [PERSON] у судовому засіданні наголосила на тому, що вони були сусідками з померлою [PERSON] та часто спілкувались, проте [PERSON] хворіла, не могла сама ходити. Доглядати за нею [PERSON] та Вікторія, а ще консьєржка [PERSON]. Витрати на поховання здійснив [PERSON]. Ні [PERSON], ні [PERSON] їй не знайомі. Свідок [PERSON], який працював вахтером у будинку, де жила [PERSON], також повідомив, що [PERSON] останнім часом хворіла, її відвідували сусіди, [PERSON] з [PERSON], які возили її у лікарню, та жінка, яка теж працювала вахтером. Похованням займались [PERSON] з [PERSON]. [PERSON] йому не знайома, одна жінка залишила йому номер, щоб він подзвонив, коли щось трапиться, проте він не дзвонив, [PERSON] заборонила йому впускати їх до себе. Суд робить висновок про суперечливість показань свідків, деякі з їхніх пояснень є взаємовиключними, а тому надає їм оцінку разом з іншими доказами, що наявні в матеріалах справи,

Outcome: dismissed