Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» про стягнення заборгованості по заробітній платі станом на 28.03.2015 включно у розмірі 17011,72 грн. та стягнення моральної шкоди в сумі 10000,00 грн.. Заявою від 06.08.2015 [PERSON] збільшила розмір позовних вимог в частині стягнення заробітної плати до 34588,22 грн., а заявою від 05.11.2015 позовні вимоги уточнила, та просила стягнути з відповідача заборгованість з заробітної плати в сумі 9980,72 грн. та середній заробіток за час затримки з остаточним розрахунком при звільненні станом на 31.07.2015 включно у сумі 24608,50 грн., вимоги про відшкодування моральної шкоди в уточненій позовній заяві не заявляла. В судовому засіданні 14.03.2016 представник [PERSON] - [PERSON] вимогу про стягнення моральної шкоди в розмірі 10000,00 грн. не підтримав. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що вона перебувала у трудових відносинах з підприємством відповідача з 05.08.2014 р., однак підприємство нараховувало, але не виплачувало їй заробітну плату, з жовтня 2014 підприємство безпідставно перестало нараховувати їй заробітну плату, тому вона вирішила звільнитись. Однак, при звільнені з нею не було здійснено остаточний розрахунок, відповідно до приписів ст. 117 КЗпП України. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, зазначених у позові та уточненнях до нього. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував в повному обсязі, вважаючи, що [PERSON] була протизаконно прийнята на роботу, а тому трудові відносини між сторонами відсутні, на підприємстві був введений скорочений робочий час 1 день на місяць, що з жовтня 2014 невідомі особи блокували вхід на підприємство, а тому [PERSON] та інші працівники не могли фактично працювати, і, як наслідок, отримувати заробітну плату, що первинні документи щодо обліку праці і оплати праці були викрадені в жовтні 2014 з підприємства колишнім керівником [PERSON], що довідка про заборгованість з заробітної плати від 03.12.2014 видана неповноважною особою, а тому не може слугувати доказом. Відомості з персоніфікації ПФ України щодо [PERSON] не є відомостями про нараховану їй заробітну плату. Суд, вислухавши пояснення представників сторін та дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні, позивач була прийнята на роботу в ПАТ «КиївЗДНІЕП» на посаду бухгалтера. Наказом №64К від 05.08.2014 (а.с.47), в подальшому переміщувалась по посадам на підприємстві (а.с.48, 49). Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] 31.12.2014 написала заяву про звільнення з 01.01.2015 р., яку відправила на адресу підприємства пріоритетним листом з описом вкладення 31.12.2014 (а.с.52, 53). Як вбачається з відмітки підприємства на листі, цей лист був отриманий 15.01.2015 (а.с.52). ПАТ «КиївЗДНІЕП» не змогло пояснити суду причини, чому відповідна заява [PERSON] про звільнення була проігнорована підприємством, чому не видавався наказ про звільнення, чому не був виплачений розрахунок при звільненні. За наведених обставин суд вважає, що трудові відносини припинились між сторонами 01.01.2015 р., відповідно до заяви [PERSON] про звільнення. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно ст. 1 Закону України «Про оплату праці» та ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ст. 24 Закону України «Про оплату праці» своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Суд ухвалою витребував з ПАТ «КиївЗДНІЕП» документи та відомості щодо обліку робочого часу [PERSON] та щодо нарахувань та виплат заробітної плати останній, однак відповідачем витребувані відомості та документи надано не було. Згідно пояснень представника відповідача, наданих під час судових засідань, первинна документація щодо обліку робочого часу та нарахувань і виплат заробітної плати була втрачена і що підприємством проводиться внутрішня перевірка з цього приводу, а тому встановити дійсну заборгованість підприємства по заробітній платі перед [PERSON] неможливо. Суд відхиляє ці доводи сторони відповідача, виходячи з наступного. В обґрунтування твердження про викрадення первинних документів в жовтні 2014 року ПАТ «КиївЗДНІЕП» надав копію повідомлення Печерського РУГУ МВС України у місті Києві №54/6595 від 23.10.2014, однак цей доказ не підтверджує твердження ПАТ «КиївЗДНІЕП», т.я. містить відомості виключно про втрату реєстраційних та статутних документів та печатки підприємства (а.с.24). Також представник позивача надав суду докази з Печерського РУГУ МВС України у місті Києві, оригінали яких були оглянуті судом в судовому засіданні, що 29.12.2014 були зламані двері в кабінет бухгалтерії, викликались працівники МВС України, в подальшому, 30.12.2014 документи по кадрам передавались від одного відповідального працівника підприємства іншому, в тому числі трудові книжки, картки обліку П-2, книга руху трудових книжок, накази щодо кадрової роботи, листки непрацездатності та облік по ним, графіки відпусток, штатні розписи, журнал обліку особових справ, інші документи (а.с.61-71). За наведених обставин твердження ПАТ «КиївЗДНІЕП» про неможливість надати документи є сумнівним. Крім того, суд погоджується з доводом представника позивача, що згідно ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці», виключно власник або уповноважений ним орган зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Також п. 44.5. ст. 44 Податкового кодексу України передбачає, що у разі втрати, пошкодження або дострокового знищення документів, зазначених в пунктах 44.1 і 44.3 цієї статті (первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством), платник податків зобов'язаний у п'ятиденний строк з дня такої події письмово повідомити контролюючий орган за місцем обліку в порядку, встановленому цим Кодексом для подання податкової звітності, та контролюючий орган, яким було здійснено митне оформлення відповідної митної декларації; платник податків зобов'язаний відновити втрачені документи протягом 90 календарних днів з дня, що настає за днем надходження повідомлення до контролюючого органу. ПАТ «КиївЗДНІЕП» не подало суду документів, чи відновило ПАТ «КиївЗДНІЕП» втрачені документи по заробітній платі працівників, і чи вчиняло підприємство передбачені законом дії і заходи з відновлення втрачених документів. Суд також критично відноситься до доводів ПАТ «КиївЗДНІЕП» про те, що на підприємстві був введений скорочений робочий час 1 день на місяць, т.я. надані копії наказів (а.с.27-30) свідчать, що вони видавались щомісячно, напередодні введення скороченого робочого часу на наступний місця. За приписом ч.3 ст. 32 КЗпП України про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. При цьому закон не робить виключень в такому порядку. За наведених обставин, коли накази не були доведені до відома працівників за 2 місяці до введення скороченого робочого часу, твердження про існування на підприємстві скороченого робочого часу 1 день на місяць, не може бути прийняте судом. Суд не приймає до уваги доводи ПАТ «КиївЗДНІЕП», що з жовтня 2014 невідомі особи блокували вхід на підприємство, а тому [PERSON] та інші працівники не могли фактично працювати, і, як наслідок, отримувати заробітну плату, т.я. ПАТ «КиївЗДНІЕП» не надало доказів на підтвердження зазначеної обставини. Більше того, забезпечення безпечних умов праці є обов'язком роботодавця, а тому протиправні дії невідомих осіб не позбавляють обов'язку роботодавця виплати заробітну плату працівникам навіть якщо б такі обставини й мали місце. Також доводи ПАТ «КиївЗДНІЕП», що довідка форми ОК-5, видана 23.02.2015 (а.с.7) є недостовірним доказом, суд не приймає до уваги з наступних підстав. Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» встановлює, що об'єктом оподаткування цим внеском є доходи застрахованої особи (працівника) за місцем її роботи. У рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 №8-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянки [PERSON] зазначено, що до заробітної плати, яка належить працівникові, входять усі виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою. За наведених обставин, форма ОК-5 від 23.02.2015, подана позивачем, відображає дійсні дані щодо заробітної плати позивачки, поки такі відомості не будуть спростовані у встановленому законом порядку. Суд не може погодитись з доводами ПАТ «КиївЗДНІЕП», що [PERSON] була протизаконно прийнята на роботу, а тому трудові відносини між сторонами відсутні, з наступних підстав. Так, судом досліджені документи щодо прийняття [PERSON] на роботу, її переміщення по посадам на підприємстві, наказ про її звільнення. Існування цих документів у сукупності підтверджує факт існування трудових відносин між сторонам в заначений період. Крім того, ПАТ «КиївЗДНІЕП» не зверталось до суду з вимогами про визнання укладеного трудового договору з [PERSON] не дійсним. Суд приймає доводи ПАТ «КиївЗДНІЕП» щодо недопустимості доказу - довідки про заборгованість з заробітної плату від 03.12.2014 (а.с.6), бо остання підписана неповноважною особою [PERSON], який не займав зазначеної посади на дату підписання довідки, оскільки був звільнений Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №391К/ОС від 10.09.2014 (а.с.25). Разом з тим, відповідачем ПАТ «КиївЗДНІЕП» не надано суду будь-яких розрахунків щодо суми заробітної плати, яку підприємство заборгувало [PERSON], не надало будь-яких документів щодо виплат на користь позивача заробітної плати за 2014-2015 роки, не надало своїх відомостей про оклад позивача і розрахунків середньої заробітної плати працівника, не заперечувало достовірність розрахунків позивача щодо сум стягнення. За наведених обставин, суд виходить з принципу змагальності та диспозитивності сторін та оцінює доводи позивача у справі. Позивачем подана вимога про стягнення заборгованості з заробітної плати в сумі 9980,72 гривень. Зазначена сума обрахована позивачем як додаток суми заборгованості з довідки про заборгованість з заробітної плату від 03.12.2014 та середньої заробітної плати за 3 місяці з 01.12.2014 по дату звільнення 28.02.2014. Враховуючи, що зазначена довідка від 03.12.2014 визнана судом недопустимим доказом, суд здійснює самостійні розрахунки на підставі інших доказів, належність і допустимість яких не викликає у суду сумнівів і не була в законний спосіб спростована відповідачем. Відповідно до даних форми ОК-5 (Індивідуальних відомостей про застраховану особу) від 17.03.2015 (а.с.7) позивачці [PERSON] в період з серпня по вересень 2014 була нарахована заробітна плата в сумі 7031,00 грн. Разом з тим, позначка НІ в рядку з кодом ЄДРПОУ ПАТ «КиївЗНДІЕП» 01422826 свідчить про несплату підприємством страхових внесків; також сума «До пенсії, грн.», яка показує суму заробітку, яка сплачена робітникові для подальшого обрахуванні коефіцієнтів трудової участі, містить нульові суми в зазначений період. Дослідивши приписи ч. 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» та пункт 2 Порядку прийняття банками на виконання розрахункових документів на виплату заробітної плати, затвердженого Наказом Міністерства доходів і зборів України №453 від 09.09.2013 р., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.09.2013 за №1602/24134, можна дійти висновку, що виплата заробітної плати без одночасної сплати страхових внесків є неможливою, більше того, виплати заробітної плати без сплати страхових внесків є незаконними. Доказів будь-яких виплат на користь [PERSON] за відпрацьований період , ПАТ «КиївЗНДІЕП» не подало. Таким чином суд вважає, що сума нарахованої але не виплаченої заробітної плати за період з травня по вересень 2014 складає 7031,00 грн. У рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 №8-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянки [PERSON] зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Таким чином, не важливо, чи здійснювались підприємством нарахування заробітної плати працівникові чи ні, для суду важливий лише факт перебування сторін у трудових відносинах між собою. За наведених обставин, суд має самостійно розрахувати заробіток [PERSON] з 01.10.2014 по дату звільнення 31.12.2014. Як зазначалось вище, ПАТ «КиївЗДНІЕП» не надав суду витребуваних відомостей про середню заробітну плату [PERSON] П.4 Постанови КМУ №100 від 08.02.1995 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» встановлює, в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. За наведених обставин суд вважає необхідним застосувати відомості про ставку, посадовий (місячний) оклад з даних довідки форми ОК-5, виданої 17.03.2015 Як вбачається з даної довідки, оклад [PERSON] становив 3701,00 грн. (дані за вересень 2014 року). Дані за серпень суд не бере до уваги, оскільки згідно форми ОК-5, виданої 17.03.2015, [PERSON] працювала 27 днів. Таким чином, суд обрахував суму ненарахованої і не виплаченої заробітної плати з 01.10.2014 по 31.12.2014, шляхом множення ставки (окладу) в сумі 3701,00 грн. на 3 місяці, що становить 11103,00 грн.. День звільнення 01.01.2015 не був робочим днем, а тому суд не нараховує заробітну плату за цей день. Додаючи 7031,00 грн. та 11103,00 грн., суд доходить висновку, що розрахункова заборгованість по заробітній платі складає 18134,00 грн. Разом з тим, позивач в позові просить стягнути на його користь заборгованість з заробітної плати в сумі 9980,72 грн. Ст. 11 ЦПК України встановлює, що суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог. За наведених обставин, суд не має права виходити за межі позовних вимог, заявлених позивачем, і визначає суму заборгованості із заробітної плати в сумі 9980,72 грн.. Позивачем також заявлена вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки з остаточним розрахунком при звільненні станом на 31.07.2015 включно у сумі 24608,50 грн. Як зазначено вище, суд встановив, що ставка (оклад) [PERSON] становив 3701,00 грн. і розрахунок при звільненні [PERSON] не отримала, що призводить до необхідності застосування приписів статті 117 КЗпП України щодо стягнення середнього заробітку за час затримку з розрахунком при звільнені. Таким чином, суд обрахував суму середнього заробітку за період з 02.01.2015 по 31.07.2017 шляхом множення ставки (окладу) в сумі 3701,00 грн. на 7 місяців, що становить 25907,00 грн. Разом з тим позивач в позові просить стягнути на його користь середній заробіток у сумі 24608,50 грн. Ст. 11 ЦПК України встановлює, що суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог. За наведених обставин суд не має права виходити за межі позовних вимог, заявлених позивачем, і визначає суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні станом на 31.07.2015 включно у сумі 24608,50 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути судовий збір в дохід держави.

Outcome: approved