Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-18 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулась до суду з позовом до [PERSON], заінтересована особа: Служба у справах дітей Подільської районної у м. Києві державної адміністрації, - про повернення малолітньої дитини на виховання матері. Обгрунтовує позовні вимоги тим, що являється рідною матір»ю малолітнього хлопчика, [PERSON], [INFO] У зв»язку з тим, що була засуджена та відбувала покарання в Уманській виправній колонії № 129 Черкаської області, розпорядженням Подільської районної в м. Києві державної адміністрації від 26.12.2011 №1042 дитина була влаштована під опіку [PERSON] (рідної тітки). Звільнившись з місць позбавлення волі умовно-достроково, та бажаючи займатись вихованням сина, 09.07.2014 р. звернулась до служби у справах дітей з приводу повернення дитини. Враховуючи, що на той час не змогла створити належні умови для проживання, Подільський районний суд м. Києва рішенням від 20.02.2015 р. відібрав сина від неї без позбавлення батьківських прав, рідна її сестра стала опікуном. Весь час, з моменту звільнення з місць позбавлення волі, вона постійно піклувалась сином, зустрічалась з ним, цікавилась його життям та здоров»ям, зробила все можливе для повернення дитини до своєї родини. На теперішній час перебуває в шлюбі зі [PERSON], змінила прізвище з - «[PERSON]» на - «[PERSON]», проживає в квартирі свого чоловіка, де ними створено належні умови для проживання дитини. Позивач просила повернути їй на виховання малолітнього сина. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги з наведених підстав, просить задовольнити, пояснила, що повернувшись з місць позбавлення волі у квітні 2014 р., одразу порушила питання про повернення сина, опікунство було скасоване. Після цього родичі відвернулися від неї без будь-яких пояснень, припинили спілкування. Сестра відмовлялась повертати дитину. Потім, за втручанням опікунської ради, погодилась, але не повідомила, коли передасть, приїхала за їх місцем реєстрації до батьків, під час її відсутності, викликала співробітників міліції та служби у справах дітей, і склали акт про відсутні належних умов проживання для дитини. На підставі цих документів суд відібрав від неї дитину без позбавлення батьківських прав, знову тимчасово передали під опіку сестри. Будучи на той час не спроможною будь - що змінити на краще щодо умов проживання з дитиною за місцем реєстрації, де проживають вітчим з хворою на туберкульоз матір»ю, брат зі своєю дівчиною, не мала роботи і заробітку, діагностована на тяжку хворобу, погодилась з тим, щоб син на деякий час залишився в сестри. На теперішній час вийшла заміж, проживає у чоловіка, який бажає усиновити дитину. Постійно спілкується з сином, бере до додому, надає сестрі кошти на його утримання. Сестра не дозволяє залишати дитину на цілодобово, стала погрожувати позбавленням батьківських прав. Відповідач, [PERSON], позовні вимоги не визнала, у задоволенні просить відмовити, вважає, що позивач не спроможна за місцем фактичного проживання забезпечити належні умови проживання та виховання сина, чоловік і її виганяв з дому. Сестра з сином спілкується, брала до себе, декілька разів надавала гроші, розуміє, що хворіла та постійно допомагати не могла. Хлопчик не хоче до матері, навіть не згадує про неї, що підтвердив психолог після спілкування з ним, тому вона вирішила порушити питання про позбавлення сестру батьківських прав. Представник Служби у справах дітей Подільської районної у м. Києві державної адміністрації на підставі довіреності, Омелян В.О., позовні вимоги визнала, просить задовольнити, пояснила, що позивач після тривалої хвороби влаштувалась на роботу, постійно спілкується з сином, цікавиться його здоров»ям, бере до себе додому, з чоловіком створили нормальні умови для проживання дитини. Вважає, що повернення сина на виховання матері в повній мірі відповідає інтересам дитини. Опитаний у якості свідка, [PERSON], який є вітчимом позивача, показав, що передбачає в неї психічне захворювання, необхідне відповідне обстеження. Сином не дуже цікавиться, рідко бачить, все, що зазначила у позовній заяві, неправда. Раніше між ними були нормальні відносини, у минулому році всі підтримували її під час хвороби, а тепер ніяких, зіпсувались в зв»язку з її заміжжя. До них не приходить, не навідує матір, не допомагає, навіть не телефонує. Вважає, що вона з чоловіком не зможуть гарно доглядати та виховувати хлопчика, це може забезпечити старша сестра. Суд, заслухавши пояснення сторін, представника служби у справах дітей, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги підтверджені та підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до положень чинного сімейного законодавства, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї ( ст. 150 СК). Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства ( ст. 151 СК). Право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом ( ст. 152 СК). Суд установив, що позивач [PERSON] являється матір»ю малолітнього хлопчика, [PERSON], [INFO], відомості про батька до актового запису про народження внесені відповідно до ч. 1 ст. 135 СК ( а. с. 7, 8). Позивач з малолітнім сином мешкала за зареєстрованим місцем проживання у двокімнатній квартирі [ADDRESS], де крім них зареєстровані та проживають ще три особи: її вітчим, [PERSON], мати, [PERSON] та брат, [PERSON] ( а. с. 14). У зв»язку з засудженням позивача до позбавлення волі та відбуванням покарання в Уманській виправній колонії № 129 Черкаської області, розпорядженням Подільської районної в м. Києві державної адміністрації від 26.12.2011 №1042 дитину передали під опіку [PERSON], її рідної сестри. Позивач, звільнившись з місць позбавлення волі умовно-достроково, стала на облік до центру зайнятості щодо працевлаштування, бажаючи займатись вихованням сина, 09.07.2014 р. звернулась до служби у справах дітей з приводу повернення дитини. 23.07.2014 р. Подільською районною у м. Києві державною адміністрацією було прийнято розпорядження «Про втрату статусу, припинення опіки та повернення малолітнього [PERSON].». Враховуючи, що на той час за місцем реєстрації у двокімнатній квартирі [ADDRESS], де мешкає хвора на туберкульоз мати позивача, [PERSON], не було належних умов для проживання малолітньої дитини, відповідно до наказу служби у справах дітей Подільської районної у м. Києві державної адміністрації від 26.01.2015 №9-Б хлопчика було тимчасово влаштовано до [PERSON], як дитину, яка залишилась без батьківського піклування. Відповідно ч. 3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як убачається з рішення Подільського районного суду м. Києва від 20.02.2015, малолітнього хлопчина, [PERSON], відібрано від матері, [PERSON], без позбавлення батьківських прав, з метою захисту його інтересів, та передано до органу опіки та піклування Подільського району м. Києва з тих підстав, що вона на той час, після звільнення з місць позбавлення волі, не могла створити належні умови для проживання дитини за місцем реєстрації, де мешкає її мати - хвора на туберкульоз і ще двоє членів родини ( а. с. 9, 10). Розпорядженням Подільської районної у м. Києві державної адміністрації від 01.04.2015 №233, на виконання судового рішення від 20.02.2015 р., дитині надано статус позбавленої батьківського піклування, розпорядженням від 19.05.2015 №325 встановлено над нею опіку та призначено опікуном рідну тітку, [PERSON] ( а. с. 12). Отже підставами відібрання дитини від матері без позбавлення батьківських прав стали тимчасові обставини, пов»язані з тим, що у зв»язку з засудженням позивач неналежним чином виконувала свої батьківські обов»язки, та повернувшись з місць позбавлення волі умовно-достроково на той час не могла створити належні умови для проживання дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 170 СК України якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини. 15.04.2015 р. позивач зареєструвала шлюб із [PERSON], перейшла проживати до чоловіка у трикімнатну квартиру [ADDRESS], вилікувавшись після тривалої хвороби, влаштувалась на роботу в ТОВ «Промтехторн-Україна» швачкою ( а. с. 13). Вирішуючи даний спір, суд ураховує, що відповідно до положень ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Норми ст. 14 цього Закону передбачають, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Отже є законодавчо обумовленими як права дитини на проживання разом з матір»ю, так і права матері виховувати дитину особисто, тому будь-яке обмеження цих прав є недопустимим. У принципі 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 р. зазначено, що дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і у всякому випадку у атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не може, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлученою зі своєю матір'ю. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 163 СК батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам. При розгляді справи судом не встановлені виключні обставини, які можуть бути підставою для висновку про те, що проживання сина з позивачем створюватиме реальну небезпеку для його життя та здоров`я або суперечитиме його інтересам, навпаки, обставини, що були підставою відібрання дитини від матері без позбавлення батьківських прав, які перешкоджали належному вихованню нею дитини, відпали. Так, відповідно до висновку органу опіки та піклування Подільської районної у м. Києві державної адміністрації від 07.12.2015 № 106-9648 на засіданні комісії з питань захисту прав дитини 03.12.2015 розглядалось питання щодо доцільності повернення [PERSON], [INFO], матері, [PERSON] , та вирішено повернути, ураховуючи, що вона позитивно характеризується, має добрі умови проживання, систематично відвідує сина, цікавиться його станом здоров»я ( а. с. 19). Прийняттю позитивного рішення передувало обстеження комісією Служби у справах дітей умов проживання [PERSON] разом з чоловіком, [PERSON], за адресою: [ADDRESS], відповідно до акта якого від 29.10.2015 встановлено, що квартира знаходиться в належному санітарно-гігієничному стані, для виховання, розвитку та відпочинку дитини створені всі необхідні умови, окреме ліжко, комп»ютерний та письмовий столи, іграшки тощо. Стосунки у родині доброзичливі, свекруха допомагає та всіляко підтримує молоду сім»ю, чоловік позивача приймає участь у вихованні хлопчика, проводить з ним багато часу та організовує дозвілля. [PERSON] відповідально ставиться до питання щодо повернення сина їй на виховання ( а. с. 15). Доводи відповідача, [PERSON], у частині того, що повернення хлопчика на виховання позивача суперечить його інтересам, що є підстави до позбавлення її батьківських прав за невиконання батьківських обов»язків, а на думку психолога, дитина не бажає повертатись до матері, не згадує про неї, не можуть братись до уваги, оскільки не відповідають фактичним обставинам справи, доказово нічим не підтверджені, є припущеннями, що спростовуються встановленими судом обставинами, сумнівним є посилання на психологічне дослідження, не зрозуміло ким ініційований і за яких умов та у присутності кого проведене, враховуючи вік дитини (5 років). Суд не приймає до уваги показання свідка, [PERSON], які не є підтвердженням того, що повернення сина матері суперечитиме його інтересам, лише свідчать про характер відносин, що склались останнім часом між вітчимом та позивачем, і є особистою, суб»єктивною думкою, припущенням щодо можливості нею забезпечити належне виховання та утримання дитини. Відповідно до характеристики дошкільного навчального закладу №809 Управління освіти Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, на запит служби у справах дітей, [PERSON], [INFO], відвідує заклад з жовтня 2013 р.. Рівень розвитку хлопчика відповідає віковим та психологічним особливостям, він достатньо самостійний, старанний, намагається впоратися з будь-якою справою, за яку береться, спокійний, доброзичливо реагує на вказівки та виконує їх, дотримується основних правил поведінки, залюбки грається та спілкується зі своїми ровесниками, систематично відвідує дошкільний заклад. Вихованням займається [PERSON], яка призначена опікуном, приводить дитину та забирає з садочка вчасно, постійно цікавиться його успіхами та досягненнями, між ними відчуваються доброзичливі стосунки та порозуміння ( а. с. 24). Проте, ця позитивна характеристика свідчить про належне виконання відповідачем, як опікуном, своїх обов»язків, та не є підтвердженням її заперечень проти позову про повернення дитини позивачу, як таке що суперечить її інтересам. Враховуючи вік малолітнього хлопчика ( 5 років) , рівень його розвитку щодо можливості висловити свою думку з приводу спору та те, що особиста участь в розгляді справи може завдати дитині душевного болю, надмірну емоційність та хвилювання, суд вважає, що особиста його участь в розгляді даної справи недоцільна. Відповідно до ст.88 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача витрати від сплати судового збору в сумі 487 грн. 20 коп.. На підставі наведеного, ст. ст. 150-152, 162, 163, 170 СК України, ст. ст. 11, 14 Закону України «Про охорону дитинства», принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 р., ст. ст. 3, 4, 10-11, 57-59, 60-61, 64, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

Outcome: approved