Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON], [INFO] відносно сина [PERSON], [INFO]. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що проживала з відповідачем у цивільному шлюбі у період з 2010 року по 2013 рік. За період спільного проживання у них народився син - [PERSON], [INFO]. Через те, що відносини з відповідачем дедалі гіршали, офіційно одружуватись сторони не мали наміру. Після народження сина поведінка відповідача почала переростати у приступи агресії, в зв'язку з чим позивач зверталася до відділу поліції із заявами про побиття. Відповідач став вживати наркотичні засоби. Зважаючи на ряд подій, позивач вирішила закінчити відносини з відповідачем. Син залишився проживати разом з нею, та знаходися на її утриманні. 25 лютого 2013 року рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу з відповідача було стягнуто аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 часини від усіх видів заробітку. Жодного платежу в рахунок сплати аліментів відповідач не здійснив. Позивач вважає, що такий батько, яким є відповідач, не потрібен її сину, оскільки своїми діями він надає поганий приклад, участі у житті сина не приймає, матеріально його не забезпечує. У зв'язку з вищевикладеним вона просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] до зали судового засідання не з'явились, надали заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідач [PERSON] до зали судового засідання також не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, не заперечував проти позбавлення його батьківських прав відносно [PERSON]. Представник третьої особи Іванова О.В. до зали судового засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутність та не заперечувала проти позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його сина [PERSON] Фіксування судового засідання технічним записом не здійснювалося відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, приходить до висновку про задоволення позову за таких підстав. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] народився [INFO], його батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с.13) З довідки про склад сім'ї вбачається, що [PERSON] проживає зі своєю матір'ю [PERSON] за адресою [ADDRESS]. (а.с. 33) Згідно виконавчого листа № 212/640/13-ц від 25.02.2013 року було стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] в розмірі 1/4 частини заробітку (а.с. 14). Відповідно до довідки заборгованості по аліментам, що видана державним виконавцем Саксаганського відділу державної виконавчої служби міста Кривий Ріг, за період з січня 2013 року по серпень 2017 року аліменти відповідачем не сплачувались, в зв'язку з чим заборгованість складає 60863,54 грн. (а.с. 34) Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що у позивача та відповідачав за період спільного проживання народився син [PERSON], [INFO]. Згідно положень ст. 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов'язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. З матеріалів справи вбачається, що відповідач не приймає участі в матеріальному утриманні свого сина [PERSON], та надає згоду на позбавлення його батьківських прав. Пленум Верховного Суду України в п. п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до положення ст. 2 Конвенції Організація Об'єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 року, яка була підписана Україною 21 лютого 1990 р, та ратифікована Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року № 7К9-Х1І «Про ратифікацію Конвенції про права дитини» держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації, вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини. Згідно ст. 3 Конвенції Організація Об'єднаних Націй в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, а держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. У відповідності до п.16 Постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. З матеріалів справи встановлено, що [PERSON], [INFO], проживає разом зі своєю матір'ю [PERSON] за адресою [ADDRESS]. Судом взято до уваги, що відповідач позовні вимоги визнав в повному обсязі. Представник третьої особи - органу опіки та піклування виконавчого комітету Саксаганської районної у місті Кривому Розі ради, надав суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON], в якому зазначив, що дане питання перебуває поза межами повноважень третьої особи, оскільки відповідач фактично не проживає на території Саксаганського району м. Кривого Рогу, але з урахуванням думки відповідача, також не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Згідно п. 1 ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи визнання відповідачем позову, що не суперечить закону та не порушує права і свободи інших осіб, доведеність в ході судового розгляду обставин неналежного виконання ним своїх обов'язків відносно її малолітньої сина [PERSON], [INFO], та те, що позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків, тому суд вважає достатніми надані позивачем докази для застосування до відповідача [PERSON] крайніх заходів у виді позбавлення його батьківських прав, у зв'язку з чим вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити та позбавити [PERSON] батьківських прав по відношенню до сина [PERSON], [INFO]. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Так, під час судового розгляду встановлено, що позивач [PERSON] при поданні позовної заяви, сплатила судовий збір в загальному розмірі 1280 грн. за квитанціями 0848-5066-6652-9716 та 0848-5076-8556-6260 від 28.04.2017 року (а.с. 1, 2). При цьому останньою заявлена лише одна вимога немайнового характеру. Як слідує із ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції чинній на день звернення позивача до суду) за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою сплачується судовий збір за ставкою 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 704,80 грн. З викладеного слідує, що позивач [PERSON] внесла судовий збір в більшому розмірі, ніж встановлено законом, а розмір надміру сплаченої суми складає 575,20 грн. (з розрахунку 1280-704,80=575,20). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України та ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору сплаченого при поданні позову. З урахуванням вищезазначеного, та зважаючи на те, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову, а саме 352 (триста п'ятдесят дві) грн. 40 коп. Крім того, відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України, в зв'язку з задоволенням позовних вимог в повному обсязі, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати пов'язані зі плату судового в розмірі 352 (триста п'ятдесят дві) грн.40 коп. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» в зв'язку з внесенням позивачем судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, слід повернути в розмірі надміру сплаченої суми, а саме 575 (п'ятсот сімдесят п'ять) грн. 20 коп. На викладеного,

Outcome: approved