Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-26 00:00:00

Позивач [PERSON], звернулася в суд з позовною заявою, та уточнивши позовні вимоги просить суд ухвалити рішення, яким: визнати незаконними дії директора ДО «Комбінат Троянда» [PERSON] щодо призначення службової перевірки та відсторонення її від виконання посадових обов'язків; скасувати наказ ДО «Комбінат Троянда» №54 від 22.05.2017 року «Про проведення службової перевірки» та наказ № 57 від 31.05.2017 року «Про внесення змін до наказу №54 від 22.05.2017 року», як незаконні; стягнути з відповідача на її користь розмір середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу як втрату частини заробітної плати за період відсторонення її від роботи за 2017 рік у розмірі 20319,20 грн. та за 2018 рік у розмірі 9517,95 грн., а також нанесену моральну шкоду в розмірі 30000 грн., та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач, покликається на те, що з 16 жовтня 1985 року була тимчасово прийнята на роботу в Комбінат «Троянда», а з 07 травня 1985 року переведена на постійній основі на посаду апаратника хімводоочистки котельні. За період багаторічної праці змінювалися займані нею посади (старшин інспектор, заступник начальника дільниці зберігання). Відтак, з 01 серпня 2006 року, її переведено на посаду начальника дільниці зберігання №1. 06 лютого 2007 року Комбінат «Троянда» перейменовано в ДО «Комбінат Троянда». Відповідно до наказу ДО «Комбінат Троянда» №54 від 22.05.2017 року «Про проведення службової перевірки», в який внесено зміни згідно із наказом № 57 від 31.05.2017 року «Про внесення змін до наказу №54 від 22.05.2017 року» щодо її дій на займаній посаді розпочато службову перевірку та на час такої відсторонено від виконання посадових обов'язків начальника дільниці зберігання. Вважає вказані накази неправомірними, оскільки відсторонюючи такими її від покладених на неї посадових обов'язків, всупереч ст. 46 КЗпП України, не наведено жодної із законодавчо визначених підстав відсторонення, чим порушено її право на працю та спричинено моральну шкоду. Відтак, з метою захисту порушених прав, вимушена звертатись із даним позовом до суду. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON], позовні вимоги підтримали в повному обсязі, покликаючись на обставини викладені в позовній заяві та додаткових поясненнях. Просили позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та представник відповідача ДО «Комбінат Троянда» - Лозинський Д.С., будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання , на виклик суду не з'явилися. Разом з тим, до матеріалів справи долучено заперечення сторони відповідача на позов та додаткові пояснення щодо пред'явленого до них позову, з таких вбачається, що вони позовні вимоги заперечують в повному обсязі, а відтак просять в задоволенні позову - відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Так, статтею 2 КЗпП України передбачено, що кожному працівнику гарантується право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством. Відповідно до ч. 1ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи встановлено та визнається сторонами, що позивач перебувала в трудових відносинах з відповідачем - ДО «Комбінат Троянда». Так, зокрема, з 01 серпня 2006 року, [PERSON] переведено на посаду начальника дільниці зберігання №1 /арк. справи 6-7/. Відповідно до наказу ДО «Комбінат Троянда» №54 від 22.05.2017 року «Про проведення службової перевірки» [PERSON] відсторонено від виконання посадових обов'язків начальника дільниці зберігання в період з 22.05.2017 року по 31.05.2017 року /арк. справи 8/. Згідно з наказом № 57 від 31.05.2017 року «Про внесення змін до наказу №54 від 22.05.2017 року», серед іншого, змінено період проведення службової перевірки, та відповідно відсторонення позивача - до 09.06.2017 року /арк. справи 9/. Статтею 46 КЗпП України визначено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння; відмови або ухилення від обов'язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. З оскаржуваних наказів, копії яких дослідженні судом в судовому засіданні, вбачається, що підставою для відсторонення стало саме проведення службової перевірки фактів та окремих дій [PERSON] при виконання нею посадових обов'язків начальника дільниці зберігання. Тобто останні, всупереч ст.46 КЗпП України, не містять посилання на жодну із законодавчо закріплених підстав. Суд критично оцінює доводи сторони відповідача на визнання вищезазначених наказів недопустимим доказом, з огляду на наступне. Так, суд вважає за необхідне зазначити, що дії відповідачів щодо відсторонення [PERSON] від здійснення нею посадових обов'язків (в частині дотримання вимог законодавства про працю) були предметом дослідження інспекційного відвідування державного інспектора праці Головного управління Держпраці у Львівській області. За результатами вказаного інспекційного відвідування складено акт перевірки №13/14/224/2467 від 25.10.2017 року на підставі якого винесено припис №13/14/224/2467-1997 від 25.10.2017 року (яким, серед іншого приписано, забезпечити дотримання вимог ст.46 КЗпП України) та результатом розгляду якого представниками Головного управління Держпраці у Львівській області прийнято постанови про накладення штрафу №13142242467-502 на підставі абзацу 8 ч. 2 ст. 265 КЗпП України, якою передбачено накладення штрафу на ДО «Комбінат Троянда» у розмірі 3 200 гривень та постанову № 13142242467-503 від 14.11.2017 року на підставі абзацу 4 ч. 2 ст. 265 КЗпП України, якою передбачено накладення штрафу на ДО «Комбінат Троянда» у розмірі 64 000 грн. відповідно /арк. справи 51-57/. Судом встановлено, що вищенаведені дії державного інспектора відповідачем оскаржувалися в судовому порядку. Так, відповідно до постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 03.07.2018 року у справі №813/4698/17, якою апеляційну скаргу Державної організації «Комбінат Троянда» залишено без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06 березня 2018 року у справі № 813/4698/17 - без змін, встановлено, що «наказом № 54 від 22.05.2017 працівника [PERSON] було відсторонено від роботи на час проведення службової перевірки з 22.05.2017 по 31.05.2017. Оскільки у вказаному наказі не наведено підстав визначених у ст. 46 КЗпП України, отже прийняття такого наказу є неправомірним» /арк. справи 160-163/. Вказане судове рішення набрало законної сили 03.07.2018 року. Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Окрему увагу суд вважає за необхідне звернути на сам факт проведення службової перевірки дій [PERSON] під час виконання нею посадових обов'язків начальника дільниці зберігання. Так, процедура службового розслідування жодним чином не врегульована КЗпП України, положення якої застосовуються до спірних правовідносин. Вказані положення та норми закріплені в ЗУ «Про державну службу» та «Порядку проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування», який затверджений Постановою КМУ №950 від 13.06.2000 року. Проте, доказів віднесення займаної позивачем посади «начальника дільниці зберігання» до категорії посад державної служби та відповідно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування відповідачами не надано, а судом не здобуто. Відтак, підставними є покликання позивача, щодо винесення оскаржуваних наказів всупереч чинному законодавству та відповідно необхідності їх скасування. Що стосується позовної вимоги про визнання незаконними дій директора ДО «Комбінат Троянда» [PERSON] щодо призначення службової перевірки та відсторонення її від виконання посадових обов'язків, то суд вважає за необхідне зазначити, що вказана вимога, входить до предмету доказування в частині скасування оскаржуваних наказів, а відповідно не може бути самостійним способом захисту. В пункті 10 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що якщо буде встановлено, що на порушення ст.46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв'язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Відтак, аналіз вказаного роз'яснення дає підстави дійти до висновку, що стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, при незаконному відстороненні працівника від роботи, має місце виключно у випадку, коли саме відсторонення працівника від роботи відбувалося із зупиненням виплати заробітної плати. Разом з тим, в судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами, що за час відсторонення позивач щомісячно отримувала грошову винагороду в розмірі заробітної плати, що був не нижче мінімального розміру встановленого законодавством та включав доплату за таємність. З представленого до позову стороною позивача розрахунку, вбачається, що останнім ставиться вимога про стягнення премій та надбавок(місячні премії, виплати із спецфонду, надбавки), які нібито мали їй виплачуватися, проте не виплачувалися, тобто були припинені у зв'язку з її відстороненням /арк. справи 164-169/. У зв'язку з наведеним суд вважає за необхідне звернути увагу, що розділом ІІІ «Оплата праці» колективного договору укладеного між адміністрацією та трудовим колективом ДО «Комбінат Троянда» на 2016-2020 роки, адміністрація зобов'язується оплату праці проводити у відповідності із КЗпП України, встановленими тарифними ставками і окладами згідно Наказів державного агентства резерву України. Місячний рівень оплати праці не повинен бути нижче мінімального розміру оплати праці встановленого законодавством України. При необхідності проводити доплати і надбавки та при наявності коштів проводити матеріальне стимулювання інженерно-технічних працівників, робітників і службовців згідно положення про преміальну систему оплату праці /арк. справи 126-136/. Аналіз вказаних положень, дає можливість суду зробити висновок, що преміювання працівників є правом, а не обов'язком роботодавця і здійснюється з урахуванням показників у роботі працюючих на підставі відповідного наказу керівника підприємства, щомісячно, виключно при наявності на це вільних коштів. Враховуючи вищенаведене, а також те, що на період відсторонення [PERSON] виплачувалася грошова винагорода в розмірі заробітної плати, що був не нижче мінімального розміру встановленого законодавством та включав доплату за таємність, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь [PERSON] заробітної плати за період відсторонення її від роботи за 2017 рік у розмірі 20319,20 грн. та за 2018 рік у розмірі 9517,95 грн. суд вважає безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання відшкодування моральної шкоди, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне. Так, статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди» зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Також при вирішення питання про стягнення моральної шкоди суд враховує, що пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди» встановлено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 2371 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, аналіз досліджених та оцінених у судовому засіданні доказів, переконують суд у тому, що позивачем доведено факт заподіяння йому відповідачем моральної шкоди. Зокрема, даний факт підтверджується, неправомірним проведенням відносно неї службової перевірки та відповідно відсторонення від займаної посади, порушення її нормальних життєвих зв'язків, які вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя, тривалим відстоюванням (відновленням понад рік) своїх законних інтересів(звернення до правоохоронних органів, судів, прокуратури, тощо). А тому, враховуючи характер та обсяг фізичних, душевних і психічних страждань позивача, їх тривалість, беручи до уваги вимоги розумності і справедливості, суд приходить до висновку в необхідності часткового задоволення позову, в розмірі 2000 грн., що на думку суду сприятиме усуненню негативних наслідків вчинених відповідачем дій. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України). Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов'язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ч.1 ст.81 ЦПК України), крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі. Таким чином, саме на власника або уповноважений ним орган (як на роботодавця) покладається обов'язок доведення належними та допустимими доказами факт правомірності вчинення тих відсторонення позивачка від здійснення нею своїх посадових обов'язків. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. У зв'язку з наведеним, встановленою є неправомірність дій відповідача щодо проведення стосовно [PERSON] службової перевірки та відсторонення позивача від займаної посади. Встановленим є причинний зв'язок між вказаними діями та спричиненням у зв'язку з цим моральної шкоди. Позивач довів ті обставини і факти, які повинен довести суду у відповідності до ст.ст.12,81 ЦПК України. Відповідачі не довели суду ті обставини, які повиненні довести у даному випадку, а саме не довели наявності підстав для правомірного відсторонення позивача, зокрема передбачених ст.. 46 КЗпПУ. Таким чином, є законі підстави (і вони не спростовані відповідачем) для скасування оскаржуваних наказів та стягненням у зв'язку з цим на користь позивача відшкодування спричиненої моральної шкоди, а тому, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства позов є підставним та підлягає до задоволення частково. Крім того, відповідно до п.1 ч.1 ст.264ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати. Відтак, згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України та ст.4 Закону України «Про судовий збір» з відповідача слід стягнути на користь позивача сплачений нею судовий збір в розмірі 640,00 грн. та в дохід держави судовий збір в сумі 640,00 грн. - як частину судового збору недоплаченого [PERSON] при зверненні до суду (оскільки пред'явлений позов містить декілька самостійних вимог як матеріального так і не матеріального характеру) за позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Outcome: partial