Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача Овруцької міської ради Житомирської області, в якому просить визнати незаконним та скасувати п.1 рішення виконкому Овруцької міської ради Житомирської області від 25.09.1998 року № 306 в частині передачі їй у приватну власність земельної ділянки площею 0,0592 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] мотивуючи тим, що відповідно до рішення виконкому Овруцької міської ради від 25.09.1998 року № 306 їй було передано у власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] площею 0,0592 га; відповідно до проведеного на даний час обміру земельної ділянки для цілей виготовлення технічної документації її площа насправді становить 0,0750 га, в тому числі з них у фактичному користуванні позивача перебуває лише 0,0496 га; у зв'язку з існуванням розбіжностей у площі земельної ділянки за рішенням та за фактичними обмірами позивач звернувся до відповідача із заявою про внесення змін в оскаржуване рішення щодо зменшення площі переданої земельної ділянки на 0,0096 га, однак листом відповідача від 29.03.2017 року № Л-312/02-17 їй відмовлено та рекомендовано звернутись до суду. Позивач подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач подав заяву про розгляд справи без участі його представника, у вирішенні справи покликається на розсуд суду. Відтак, з огляду на норми ст.158 ЦПК України, суд здійснює розгляд справи за відсутності сторін. Дослідивши та оцінивши докази у справі, суд дійшов наступних висновків. Як вбачається з копій довідки ДКП «Коростенське МБТІ» від 09.10.2009 року № 437, договору купівлі-продажу житлового частини будинку від 27.02.1987 року та свідоцтва про право на спадщину від 12.12.1997 року, власниками домоволодіння по [ADDRESS] є [PERSON] в 7/10 частинах та [PERSON] в 3/10 частинах. Рішення виконкому Овруцької міської ради Житомирської області від 25.09.1998 року № 306 (додаток № 1) у приватну власність позивача [PERSON] передано земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] площею 0,0592 га. Рішення виконкому Овруцької міської ради Житомирської області від 20.05.1999 року № 141 (додаток № 1) у приватну власність [PERSON] передано земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] площею 0,0254 га. Як вбачається із копій матеріалів технічної документації з землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), виготовленої ТОВ «Перша земельна агенція» на замовлення [PERSON] та [PERSON], зокрема акту визначення та погодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі від 25.09.2016 року та плану розподілу земельної ділянки, відповідно до проведеного землевпорядною організацією обміру земельної ділянки за адресою [ADDRESS] для цілей виготовлення технічної документації її розмір насправді становить 0,0750 га. Вказаний розмір земельної ділянки також підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-1803132572016 від 09.12.2016 року. Згідно із нотаріально посвідченою заявою від 04.11.2016 року, [PERSON] та [PERSON] дійшли згоди про порядок користування та розпорядження земельною ділянкою площею 0,0750 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] зокрема ними погоджено і визначено розмір часток цієї земельної ділянки, які перебувають у користуванні кожного, а саме: [PERSON] - земельна ділянка площею 0,0254 га, а [PERSON] - земельна ділянка площею 0,0496 га. Із-за існування розбіжностей у рішенні виконкому Овруцької міської ради від 25.09.1998 року № 306 та технічній документації щодо розміру переданої позивачу земельної ділянки вона (позивач) не в змозі оформити відповідно до чинного законодавства право власності на земельну ділянку, якою фактично володіє та користується з 1987 року, тобто її приватизувати. У зв'язку із наведеними обставинами позивач звернулася до відповідача щодо внесення змін в оскаржуване рішення від 25.09.1998 року № 306 та передачу їй на 96 кв.м. земельної ділянки менше, ніж було передано. Однак відповідач листом від 29.03.2017 року № Л-312/02-17 рекомендував позивачу звернутись до суду про скасування пункту 1 рішення виконкому Овруцької міської ради Житомирської області від 25.09.1998 року № 306, оскільки рішення органу місцевого самоврядування є ненормативним актом одноразового застосування та вичерпує свою дію фактом його виконання - передачею земельної ділянки у власність, а тому не може бути скасоване або змінене органом місцевого самоврядування. Як зазначено у пункті 1 резолютивної частини рішення Конституційного суду України № 7-рп/2009 від 16.04.2009 року у справі № 1-9/2009, в аспекті конституційного подання положення частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частин першої, десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР (з наступними змінами) стосовно права органу місцевого самоврядування скасовувати свої раніше прийняті рішення та вносити до них зміни необхідно розуміти так, що орган місцевого самоврядування має право приймати рішення, вносити до них зміни та/чи скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однак у пункті 5 мотивувальної частини цього ж рішення КСУ зазначено, що зі змісту частини другої статті 144 Конституції України та частини десятої статті 59 Закону вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом загальної юрисдикції, тобто в судовому порядку. Однак, як вважає Конституційний Суд України, це не позбавляє орган місцевого самоврядування права за власною ініціативою або ініціативою інших заінтересованих осіб змінити чи скасувати прийнятий ним правовий акт (у тому числі і з мотивів невідповідності Конституції чи законам України). Конституційний Суд України зазначає, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.05.1997 року № 1-зп у справі щодо несумісності депутатського мандата. Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Відповідно до ст.17 Земельного кодексу України 1990 року, який діяв на момент прийняття оскаржуваного рішення, передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім'ї. Відповідна Рада народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність. Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для: будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо). Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення. Згідно з ст.67 ЗК України 1990 року розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у містах - 0,1 гектара. Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Зокрема згідно з п.10 ч.1 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Частиною першою статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. З огляду на викладене в сукупності, рішення виконкому Овруцької міської ради Житомирської області від 25.09.1998 року № 306 в частині передачі [PERSON] у приватну власність земельної ділянки площею 0,0592 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] як таке, що порушує права позивача підлягає визнанню незаконним та скасуванню, а позовні вимоги - такими, що підлягають задоволенню. Позивачем сплачено судовий збір в сумі 640 грн. Тому,

Outcome: approved