Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заробітної плати. В позовній заяві вона вказала, що з 01 серпня 2016 року з відповідачем перебувала в трудових відносинах, оскільки, працювала продавцем непродовольчих товарів у ПП [PERSON] 18 липня 2017 року їй стало відомо, що з січня 2017 року, в порушення вимог законів про працю, [PERSON] виплачувала їй заробітну плату у меншому розмірі від мінімальної заробітної плати, а саме: в сумі 1300 гривень. 01 серпня 2017 року трудовий договір між [PERSON] та [PERSON] було розірвано за власним бажанням [PERSON] Вважає, що відповідно до чинного законодавства, відповідач зобовязана виплатити їй недоплачену заробітну плату з січня по липень включно 2017 року, в розмірі 1276 гривень за кожен місяць, а в загальному це складає 11 508 гривень, 3200 гривень компенсації за 30 днів невикористаної відпустки та 106 гривень за кожний день затримки виплати заробітної плати за липень 2017 року по день виплати. В ході розгляду справи позивач [PERSON] уточнила позовні вимоги та просить стягнути з відповідачки недоплачену заробітну плату з лютого по липень включно 2017 року в сумі 7\~656 гривень, 3200 гривень грошової компенсації за 30 днів невикористаної відпустки та грошову компенсацію в розмірі 106 гривень за кожний день затримки виплати їй належних грошових коштів при звільненні, а також стягнути з відповідача 2400 гривень витрат, понесених за послуги адвоката. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] уточнений позов підтримують повністю, просять задоволити. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні уточнений позов визнають частково. Відповідач [PERSON] подала письмове заперечення, згідно з яким вважає позов [PERSON] необґрунтованим, оскільки, в період з лютого по липень 2017 року, позивач від підпису за отримання заробітної плати відмовлялася. Твердження позивача, що вона дізналася про підвищення мінімальної заробітної плати лише 18 липня 2017 року не відповідає дійсності, так як у квітні їй видавалась довідка про доходи, де розмір заробітної плати за січень квітень становить 3200 гривень. Крім того, у [PERSON] була домовленість з [PERSON] про те, що б 1 серпня 2017 року вона зявилася за коштами за невикористану відпустку та трудовою книжкою з відповідними відмітками в ній, однак, [PERSON] забрала трудову книжку та в назначений день не зявилася. Таким чином, вимоги позивача щодо стягнення в її користь заробітної плати в розмірі 1276 гривень за кожен місяць в період з лютого по липень 2017 року та 106 гривень за кожний день затримки виплати їй належних сум є безпідставними. Разом з тим, вважає вимоги позивача щодо виплати їй компенсації за невикористану відпустку підставними, однак, зазначила, що розмір такої компенсації повинен становити 2\~141, 30 гривень після утримань, з розрахунку середньомісячної заробітної плати в розмірі 2\~660 гривень за період з серпня 2016 року по липень включно 2017 року. Вислухавши позивача, відповідача, їх представників, свідків та дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що уточнені позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 01 серпня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено трудовий договір №2. Згідно умов договору [PERSON] прийняла [PERSON] на посаду продавця непродовольчих товарів з оплатою мінімальної заробітної плати. Згідно витягів з Книги нарахування та виплати заробітної плати за січень липень 2017 року вбачається, що [PERSON] розписалася за отримання заробітної плати лише в січні 2017 року в загальній сумі 2\~864 гривні. З лютого по липень 2017 року підпис [PERSON] в підтвердження отримання заробітної плати відсутній. Про факти відмови [PERSON] від підпису щодо отримання нею заробітної плати в Книзі нарахування заробітної плати, чоловіком роботодавця ПП [PERSON]- [PERSON] зроблені відповідні відмітки, однак, вказані відмітки не є належним та допустимим доказом в підтвердження того, що [PERSON] отримувала заробітну плату за вказані місяці в повному обсязі, зважаючи на таке. Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до пп. 44.1 Податкового кодекс України, для цілей оподаткування платники податків зобовязані вести облік доходів, витрат та інших показників, повязаних з визначенням обєктів оподаткування та/або податкових зобовязань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, повязаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Згідно з ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року № 996 - ХІV, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинним документом для фіксування господарських операцій з нарахування заробітної плати є форми № П-6 «Розрахунково-платіжна відомість працівника» та №П-7 «Розрахунково-платіжна відомість (зведена)», а для фіксування господарських операцій з виплати заробітної плати у готівковій формі платіжна відомість (відомість на виплату грошей або видаткова відомість) ВКО, а для виплати зарплати на картки працівникам відомість на виплату заробітної плати з використанням платіжних карток та виписка банку. Вони є підставою для бухгалтерського обліку відповідних операцій нарахування та виплати заробітної плати. Одним з обовязкових реквізитів облікового документу є особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Свідок [PERSON], який є чоловіком відповідачки суду пояснив, що його дружина виплачувала позивачу [PERSON] в два етапи: аванс в сумі 1300 гривень та зарплату в сумі близько 1300 гривень. Він часто приходить до дружини на роботу, і тому бачив, що ці гроші виплачувались позивачці щомісячно. Однак, в період з лютого по липень 2017 року [PERSON] відмовлялася підписуватись у відомості, про що ним було зроблено відповідні записи. Свідок [PERSON], який є рідним братом відповідачки, суду пояснив, що чув як сестра говорила, що [PERSON] відмовляється розписуватись у відомості про отримання заробітної плати. Також він був присутній при тому, як між його сестрою та [PERSON] виник спір, при якому позивачка відмовлялася від підписів у відомості а також взяла трудову книжку та вибігла з магазину. Свідок [PERSON] суду пояснив, що дружина, працюючи у [PERSON], отримувала заробітну плату в сумі 300 гривень за тиждень. Однак, відомостей про виплату заробітної плати його дружині він не бачив. Суд критично оцінює покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], оскільки, вони не є належними та допустимими доказами для підтвердження отримання чи не отримання позивачем заробітної плати. Відповідно до частин 4 та 7 статті 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається Кодексом Законів про працю України, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами (стаття 94 Кодексу законів про працю України). Строки виплати заробітної плати визначено статтею 115 цього Кодексу законів про працю України. Зокрема, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Розмір мінімальної заробітної плати відповідно до ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» від 21.12.2016 №1801-VІІІ, становить 3200 гривень. Згідно розрахунку заборгованості по виплаті заробітної плати, враховуючи податкові відрахування (18% - 576,00 грн.) та військовий збір (1,5% - 48,00 грн.) позивач [PERSON] не доотримувала 1276 гривень щомісяця з лютого по липень 2017 року (3200,00 576,00 48,00 = 2576,00 гривень). Загальна сума заборгованості по виплаті заробітної плати становить 7\~656 гривень ( 1276 грн. х 6 = 7\~656 грн.). Належних доказів, які б спростовували вищевказаний розрахунок, здійснений позивачем, відповідачем та його представником, з яким вони ознайомилися, надано не було. А також належних доказів, які б підтверджували дійсність виплати [PERSON] заробітної плати в мінімальному розмірі, [PERSON] не наведено. 18 липня 2017 року позивач [PERSON] звільнилася з посади продавця непродовольчих товарів за власним бажанням, про що написала заяву на імя [PERSON] Відповідно до ч.1 ст.83 Кодексу Законів про працю України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Враховуючи наведене, суд стягує з відповідача в користь позивача 2\~141, 30 гривню грошової компенсації за не використану позивачем щорічну відпустку за відпрацьований період з серпня 2016 року по серпень 2017 року з розрахунку середньомісячної заробітної плати в сумі 2\~660 гривень та після здійснення відповідних стягнень. Згідно зі статтею 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Крім того, статтею 117 Кодексу законів про працю України встановлено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Так, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розяснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати, у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж працівник у цей день не був на роботі, наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Таким чином, відповідно до роз'яснень Пленуму ВСУ, на підставі ст. 117 КЗпП стягується на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, по день постановлення рішення, а не по день виконання такого рішення . Розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Згідно абз. 1 п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів /годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством на число календарних днів за цей період. Враховуючи норми закону, необхідно стягнути з відповідача відшкодування за кожний день затримки виплати заробітної плати по день винесення рішення суду в загальній сумі 8904 гривні, ( 6400 грн. : 60 днів =106, 04 гривень за кожен день. 106 грн. х 84 робочих дні = 8 904 гривні. Відповідно до ч.1 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до акту надання-прийому наданих послуг від 16.08.2017 року за Договором про надання правової допомоги від 10.08.2017 року [PERSON] оплатила послуги адвоката в сумі 2400 гривень, які підлягають стягненню з відповідача в її користь. Згідно п.1 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються усі позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Відповідно до ч.3 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: approved