Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась у грудні 2018 р. до Святошинського районного суду м. Києва із позовом до відповідача [PERSON] про захист права власності шляхом визнання особи відповідача таким, що втратив права користування житлом , а саме: квартирою [ADDRESS] обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що є одноосібним власником цієї квартири на підставі договору купівлі-продажу від 29.11.2018 року і зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Позивач зазначила, що продавці згідно договору знялися з реєстрації, звільнили квартиру і перешкод позивачу не чинять, проте в цій квартирі зареєстрований відповідач [PERSON], який є колишнім (розлучені 16 березня 2010 року) чоловіком продавця [PERSON] та батьком продавця [PERSON] Крім того, позивач зазначила що відповідач з часу нотаріального дарування своєї 1/3 частини квартири дочці [PERSON] у березні 2010 року в квартирі не проживав і своїх речей не залишав і його фактичне місцепроживання продавцам та позивачу невідомо. Дана квартира потрібна позивачу для здійснення права власності на свій розсуд, наміру укладати з відпрвідачем договору найму власник не має. Позивач, як власник хоче зняти з реєстації місцепроживання відповідача з квартири [ADDRESS], бо наявність реєстрації надає відповідачу право користування житлом і обмежує право власності нового власника (позивача). Представник позивача адвокат Мамедов Р.Х. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. У судовому засіданні пояснив, що відповідач не є членом сім'ї позивача і не є особою яка з нею постійно проживає і веде спільне господарство, а тому поважність або неповажність причин його непроживання у квартирі не має в даному разі правового значення для задоволення позову. Квартиру, де зареєстровано місце проживання відповідача законно купила позивач [PERSON] і цей юридичний факт є самостійною і самодостатньою правовою підставою для задоволення даного позову нового власника [PERSON] до відповідача [PERSON] на підставі ст.ст. 383, 391 ЦК України. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у спосіб передбачений нормами ЦПК України, зокрема шляхом направлення ухвали суду про відкриття провадження у справі та призначення її до розгляду разом з позовною заявою та додатками до неї, судових повісток за адресами місця реєстрації. У відповідності до вимог ст. 278 ЦПК України відповідачу були також направлені всі матеріали позову з відповідними додатками до нього та запропоновано надати суду у п'ятнадцятиденний строк з дня вручення ували суду про відкриття провадження у справі відзив, чого зроблено ними так і не було. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, зважаючи на належне повідомлення відповідача у справі про розгляд такої, згідно вимог ст. 128, 131 ЦПК України та рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011 згідно яких у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема позовній заяві) яка відповідає місцю реєстрації відповідача, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене йому належним чином. Заслухавши у судовому засіданні пояснення представника позивача, дослідивши у їх сукупності та співставленні надані суду докази, суд дійшов висновку про задоволення заявлених позовних вимог з огляду на таке. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивачу належить на праві приватної власності квартира за адресою: квартира [ADDRESS] на підставі нотаріально засвідченого договору купівлі-продажу від 29.11.2018 року і державної реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за позивачем [PERSON] Згідно відомостей Реєстру територіальної громади м. Києва КП «Головний інформаційно-обчислювальний центр» зареєстрованим у квартирі [ADDRESS] є відповідач [PERSON]. Частиною першою ст. 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК україни кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до положень ст. 319 ЦК власник користується, володіє і розпоряджається своїм майном на власний розсуд, згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Правова позиція щодо застосування норм законодавства у даних правовідносинах викладена в Постанові ВСУ №6-158цс14 від 5 листопада 2014 року, згідно якої право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові ВСУ від 16листопада 2016 року у справі № 6-709цс16: Отже, ВСУ у цій справі зробив правовий висновок про те що, у випадку пред'явлення позову власником до особи, яка не є членом його сім'ї спір підлягає вирішенню з підстав статей 383 та 391 ЦК України і такій позов може бути поданий власником своїх прав в будь який час. Таке розмежування ст. 391 ЦК із ст. 405 ЦК дуже важливо, бо 405 ст. ЦК застосовується до членів сім'ї власника і осіб які з ним постійно проживають і ведуть спільно господарство. Для таких осіб законодавець встановив імунітет в 1 рік і врахування поважності причин непроживання більше 1 року. Щодо інших осіб такі обмеження прав власника в часі не передбачені і застосуванню підлягають для захисту прав власника ст. 383 та 391 ЦК України. Відповідно до ст. 7 Закону про свободу пересування таке рішення суду є самостійною підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи. Таким чином, враховуючи вищенаведені норми законодавства, і правові позиції ВСУ України щодо застосування правових норм у даних правовідносинах, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановленні в судовому засіданні обставини, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги, є обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню з підстав статей 383 та 391 ЦК України. Крім того, відповідно до вимог ст.ст. 133, 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у сумі 704 грн. 80 коп., які сплачено позивачем за подання позову. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved