Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-30 00:00:00

Позивач [PERSON], звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої доньки [PERSON]. В позовній заяві вказує, що шлюб між нею та відповідачем розірвано 19.10.2009 року рішенням Святошинського районного суду м. Києва. У шлюбі народилася донька [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу донька весь час проживає разом із позивачем. На підтвердження цього, надала до суду рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08.11.2013 року про визначення місця проживання дитини разом з матір'ю за адресою: [ADDRESS]. Разом з тим, відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків, не надає матеріальну допомогу доньці, у зв'язку з чим просить стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] в розмірі ? частини зі всіх видів доходу щомісяця, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої доньки -[PERSON] за минулий час (останні три роки), починаючи з квітня 2014 року (а.с. 3). В судовому засіданні представник позивача свої вимоги підтримала, позов просила задовольнити, пояснивши, що відповідач не бере участі в житті дитини, не бере участі у фінансовому забезпеченні дитини у зв'язку з чим, вона вимушена звернутись до суду. Також, представник зазначила, що попри фактичне проживання позивача за адресою, вказаною в ухвалі суду, позивач залишається громадянкою України, зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] Відповідач в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, повідомлявся належним чином. Направлену кореспонденцію відповідачу не було вручено, оскільки листи повернулись на адресу суду із відмітками поштового відділення «за закінченням терміну зберігання». Відповідно до ч.5 ст. 77 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідачів, які не вчиняють дій щодо участі у розгляді справи. Верховний Суд також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Оцінивши усі докази зібрані в справі у їх сукупності, виходячи з обставин, встановлених під час судового розгляду справи, враховуючи норми діючого законодавства, яким врегульовані встановлені судом правовідносини, суд прийшов до таких висновків. Згідно ст.5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Виходячи з положень ст.27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р., передбачено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відображене і в національному законодавстві. Так, відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Таким чином, системний аналіз норм законодавства, дає підстави стверджувати, що як матір, так і батько зобов'язані неухильно дотримуватися свого обов'язку щодо утримання та виховання дитини. Відповідно, невиконання зазначеного обов'язку тягне за собою встановлену законом відповідальність. Відповідно до ст.181 СК України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Згідно ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. В судовому засіданні встановлено, що сторони рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19.10.2009 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (свідоцтво серія [NUMBER]) (а.с.10) Від цього шлюбу у сторін народилася донька [PERSON], [INFO] (а.с. 9). Дитина проживає з позивачем [PERSON] за адресою: [ADDRESS], що підтверджується рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 08 листопада 2013 року. (а.с. 18-19). Судовим розглядом встановлено, що дитина повністю знаходиться на утриманні та вихованні позивача. Будь-яких інших доказів в підтвердження передбачених ст. 182 Сімейного кодексу України обставин на підтвердження матеріального стану відповідача суду не надано, крім тих, що досліджені в судовому засіданні, не встановлено таких і при розгляді справи. Мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою ( ч.1 ст. 141 СК України). Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Вирішуючи питання суми аліментів, яка підлягає стягненню з відповідача, суд приймає до уваги, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2016 року - 1455 гривень, з 1 травня - 1531 гривня, з 1 грудня - 1637 гривень. З урахуванням обставин, які перелічені в ст. 182 СК України, враховуючи твердження позивача про те, що вона просить стягнути з відповідача аліменти в розмірі 1/4 частки усіх видів доходів відповідача - щомісячно, але не менше 30 % суд вважає за можливе при визначенні розміру аліментів, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на доньку [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходів) відповідача - щомісячно, але не менше 30 % встановленого законом прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] року, починаючи з дня пред'явлення позову до суду, тобто, з 27.04.2016 року. Що стосується позовної вимоги про стягнення аліментів за минулий час (останні три роки) починаючи з квітня 2013 року, слід зазначити, що відповідно до ч. 2 ст. 191 СК України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більше як за три роки. Наведена правова норма закріплює дві підстави, за одночасного існування яких допускається стягнення аліментів за минулий час - це надання позивачем доказів вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та ухилення останнього від їх сплати. Позивач відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, не надала доказів вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та ухилення останнього від їх сплати. Ухвала суду від 18.09.2015 року про залишення позову про стягнення аліментів без розгляду, на яку посилається позивач як на підставу вжиття заходів одержання аліментів з відповідача, не є належним доказом, оскільки позовну заяву залишено без розгляду з підстав неявки представників позивача, тобто, [PERSON] Матеріали справи не містять жодних належних і допустимих доказів вжиття позивачем заходів щодо одержання аліментів з відповідача та ухилення останнього від їх сплати, а тому, враховуючи приписи ч. 2 ст. 191 СК України, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів за минулий час. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір на користь держави в розмірі 551 гривня 21 копійка. (п'ятсот п'ятдесят одна гривня 21 копійка). В силу ст. 367 ЦПК України суд зобов'язаний допустити негайне виконання рішення суду про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.

Outcome: partial