Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-22 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому, просить суд: стягнути із відповідача на її користь заборгованість по сплаті аліментів за п`ять місяців у розмірі ј (0,25) відсотка від середньої заробітної плати у місті Києві, а саме - 19 617,50 грн; стягнути із відповідача на її користь аліменти у вигляді періодичних щомісячних платежів на утримання спільної дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј (0,25) відсотка від середньої заробітної плати у місті Києві, у зв`язку з тим, що відповідач не працював на час виникнення заборгованості і не працює на час визначення її розміру. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 15.10.2005 р. вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, від якого мають спільну доньку [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом із позивачем. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11.04.2019 р. шлюб розірвано. З моменту розірвання стосунків сторін відповідач жодного разу не виявив бажання побачитися із дочкою, не спілкується з нею, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, будь-якої матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Через погрози та маніпуляції з боку відповідача, позивач підписала договір дарування на спільне майно. Також погрози відповідача та страх позивача утримували її від звернення до суду із позовом про стягнення аліментів на дитину. Після розірвання шлюбу позивачу, яка проживає разом із дитиною, частково допомагали її батьки, однак зараз вони є особами пенсійного віку та їх пенсії не вистачає на допомогу щодо утримання дитини. На даний час позивач знаходиться в тяжкому матеріальному становищі. Всі витрати на утримання дитини: її медичне обстеження, одяг, харчування, навчання, додаткові заняття, сплата всіх платежів по школі та дозвіллю, оздоровлення дочки - повністю на даний час покладені на позивача. Також позивач сплачує за квартиру, де проживає із дитиною. Дочка двічі на тиждень відвідує додаткові платні заняття з французької та англійської мови, які коштують по 200 грн за урок. Також за рекомендацією спеціаліста з вересня вона стала відвідувати курси художнього мистецтва, вартістю 180 грн за заняття. Позивачу не відомо, де та ким працював відповідач, оскільки він користувався спільним коштами подружжя та розвивав бізнес, пов`язаний із сільським господарством, який у подальшому втратив. На даний час він не працює, розмір отримуваного ним доходу позивачу не відомий. Останніми місяцями відповідач постійно знімає кошти з карти «юніор», яка була ним оформлена на дитину, однак яку поповнює позивач та її батько. Відповідач іншої дитини не має, його батьки є пенсіонерами, однак вони працюють та отримують заробітну плату, матеріально допомагають відповідачу. Зі слів відповідача, для нього було б краще, якби його позбавили батьківських прав, що свідчить про те, що він не буде допомагати утримувати свою дитину та намагатиметься уникнути сплати аліментів. Оскільки відповідач не працює, а за даними Державної служби статистики середня заробітна плата у місті Києві склала 15 694,00 грн, за розрахунком позивача, з відповідача на її користь підлягає стягненню заборгованість зі сплати аліментів за останні п`ять місяців у розмірі 19 617,50 грн. Позивач неодноразово зверталась до відповідача щодо надання матеріальної допомоги на утримання дитини шляхом направлення смс-повідомлень та по телефону, однак він відмовляв, посилаючись на брак коштів. 03 квітня 2020 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито провадження у цій справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, яким роз`яснено право подати заяви по суті справи та визначено відповідні процесуальні строки. Копію вказаної ухвали з копією позовної заяви та доданими до неї документами відповідачем не було отримано, а конверт разом з даними документами повернувся до суду із відміткою поштового відділення «за закінченням встановленого терміну зберігання», при цьому відповідач повідомлявся судом про відкриття провадження у справі за зареєстрованим місцем проживання останнього. Позивач ухвалу про відкриття провадження у справі отримала 03.09.2020 р. Відповідачем до суду відзиву на позовну заяву подано не було, позивачем додаткових пояснень також до суду подано не було. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як убачається з матеріалів справи, з 15 жовтня 2005 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що був розірваний рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11 квітня 2019 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дочку - [PERSON] , [INFO] . Неповнолітня дитина [PERSON] зареєстрована та проживає разом із позивачем за адресою її реєстрації та фактичного проживання: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні № 11313631 від 26.12.2019 р. Позивач, [PERSON] , працює у ТОВ ІНТЕРОКО на посаді продавця-консультанта з 29.10.2018 р. по теперішній час з окладом 7 000,00 грн та її нарахована заробітну плата з червня 2019 року по листопад 2019 року складає 79 047,55 грн, що підтверджується довідкою виданою ТОВ ІНТЕРОКО від 10.12.2019 р. № 173. Сторонами не було укладено договір про сплату аліментів на дитину у порядку ст. 189 Сімейного кодексу України. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 9 статті 7 СК України визначено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї (ст.150 Сімейного кодексу України). Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 p., батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите в українському законодавстві. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Положення Сімейного кодексу України регулюють відносини з утримання між батьками й дітьми, між матір`ю й батьком дитини з метою затвердження почуття обов`язку батьків і дітей один перед одним і мають своєю спрямованістю створення в сім`ї сприятливих умов фізичного, розумового, морального, духовного й соціального розвитку дитини. Регулювання відносин батьків і дітей щодо утримання здійснюється відповідно до положень міжнародних правових актів, зокрема Декларації прав дитини від 20.11.1959 р., Конвенції про права дитини тощо і погоджується із загальними засадами регулювання сімейних відносин, закріпленими в ст. 7 Сімейного кодексу України. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 1, 2 ст. 179 Сімейного кодексу України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Згідно з вимогами ст. 181 Сімейного кодексу України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Статтею 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», установлено прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року у розмірі 2 218 гривень. Згідно з ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З матеріалів справи убачається, що позивач проживає разом з неповнолітньою дочкою [PERSON] , 2006 року народження, яка перебуває на її утриманні. При цьому, відповідач є особою працездатного віку, законодавчо на останнього покладено обов`язок забезпечення утримання та виховання власної дитини, у зв`язку з чим враховуючи вимоги ст. 182 Сімейного кодексу України, беручи до уваги те, що будь-яких заперечень щодо заявлених позовних вимог відповідачем суду надано не було, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітньої дочки - [PERSON] , [INFO] , аліментів у розмірі ј частини з усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно і до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що буде необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та відповідатиме принципам розумності та справедливості. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості зі сплати аліментів на утримання дитини суд дійшов наступного висновку. У відповідності до ч. 2 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Таким чином, позивач має довести, що мали місце: а) свої власні дії, спрямовані на одержання аліментів; б) дії відповідача щодо ухилення від сплати таких аліментів. Під ухиленням від сплати аліментів у юридичній науці розуміють як пряму відмову від надання утримання, так і різні дії (бездіяльність) зобов`язаної особи, спрямовані на повне чи часткове ухилення від сплати аліментів: приховання особою дійсного розміру свого заробітку (доходу); зміну роботи або місця проживання з метою запобігання сплаті аліментів; приховання свого місцезнаходження; інші дії, що свідчать про намір особи ухилитися від виконання обов`язків щодо утримання. Ухилення від сплати аліментів завжди припускає винні навмисні дії (бездіяльність). Тому позивач має надати суду докази того, що у той чи інший спосіб відповідач свідомо прагнув ухилитися від виконання обов`язків щодо утримання дитини. Згідно з ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду не зазначене, заявлена позивачем вимога про стягнення з відповідача на її користь заборгованості зі сплати аліментів не може вважатись законною та обґрунтовано, оскільки позивач не подала суду будь-яких належних та допустимих доказів того, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати, у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати, що є підставою для відмови у задоволенні позову у цій частині. Щодо наданого позивачем скриншоту листування з відповідачем, то суд не приймає його у якості належного та допустимого доказу, з огляду на його невідповідність положенням ст.ст. 76-80 Цивільного процесуального України. У відповідності до ч.1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, тобто з 27 січня 2020 року. Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 430 Цивільного процесуального України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Оскільки в силу п. 3 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач була звільнена від сплати судового збору за подання до суду позову про стягнення аліментів, з урахуванням ч.6 ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» із відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial