Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-04 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася в суд із позовом до відповідача [PERSON], в якому просить поділити спільне майно подружжя, виділивши їм у приватну власність по ? частини квартири [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 19.09.2002 р. між сторонами зареєстровано шлюб. За час шлюбу ними придбано спірну квартиру за договором купівлі-продажу від 08.07.2009 р. серії ВМІ №534303, посвідченого нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] та набуто в наступних частках: відповідачем - ?, позивачем - 1/4. Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 26.04.2013 р. у справі №464/2500/13-ц шлюб між сторонами було розірвано. Вважає, що підписання згаданого договору купівлі-продажу квартири не означає, що при поділі цього майна вони отримують ті ж частки, що в ньому зазначені, оскільки майно набуто подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Крім того, в договорі купівлі-продажу не зазначено, що частка кожного з подружжя за домовленістю між ними не є їх приватною власністю та при відчуженні не потребує згоди другого з подружжя. За час проживання у спірній квартирі оплата за комунальні послуги здійснювались сторонами порівну із сімейного бюджету незалежно від часток, зазначених в договорі. Зазначає, що нею за власні кошти в сумі 4000 доларів США було зроблено ремонт в квартирі, закупівлю побутової техніки та меблів. Згідно з рішенням суду, з відповідача на її користь стягуються аліменти на утримання дитини в розмірі ? частки з усіх видів його доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Покликається також на те, що суд може відступити від засад рівності часток подружжя за наявності обставин, що мають істотне значення для справи, зокрема якщо один з них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, а також інтереси непрацездатних неповнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). У судовому засіданні представник позивача дав пояснення аналогічні змісту позовної заяви та уточнив підставу позову, а саме просить задоволити позов на тій підставі, що спірна квартира придбана в інтересах сім'ї, є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу між сторонами в рівних частках. Відповідач та його представник у судовому засіданні проти задоволення позову заперечили та просять в задоволенні такого відмовити. Представник відповідача пояснила, що спірна квартира є спільною частковою власністю сторін внаслідок укладення договору купівлі-продажу квартири у відповідних частках: ? частина квартири є власністю позивача і ? частини квартири є власністю відповідача. Даний договір є нормативним документом, який ніким не оспорювався, а відтак, спірна квартира не підлягає поділу між сторонами в рівних частках. Крім того, дану квартиру придбано не за спільно набуті кошти подружжя, а за кошти батьків. Вважає безпідставними твердження позивача про те, що сторони купляли квартиру за кошти в рівних частках та їй невідомо чому в договорі купівлі-продажу визначено за нею право власності на ? частку квартири, а за відповідачем на ? частки, оскільки згідно з поясненнями позивача, даними в судовому засіданні, перед підписанням договору вона ознайомилась з його текстом та договір уклала добровільно. Заслухавши пояснення учасників процесу та показання свідків, дослідивши матеріали справи та з'ясувавши її дійсні обставини, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з огляду на наступне. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, з врахуванням положень ст.ст.57-59 ЦПК України. Згідно зі ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. При цьому дані докази повинні бути належними та допустимими, як це передбачено ст.ст.58-59 ЦПК України. Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4 ст.60 ЦПК України). Згідно із ч.1 ст.179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 19.09.2002 р. перебували у шлюбі. Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 26.04.2013р. по справі №464/2500/13-ц, яке набрало законної сили, шлюб між ними розірвано. За час шлюбу, а саме 08.07.2009 року сторони згідно з нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу квартири набули у власність квартиру [ADDRESS], а саме відповідач [PERSON] - ? ідеальних частки квартири, а позивач [PERSON]- ? ідеальну частку. Згідно із ч.ч.1,3 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Правовідносини щодо права спільної сумісної власності подружжя регламентовано главою 8 СК України. Так, ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до положень ст.ст.69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відтак, в силу наведених вище положень закону та обставин справи домовленістю між сторонами визначено, що частка чоловіка у придбаному спірному майні подружжя становить ? частини, а дружини - ? частини, що відображено у договорі купівлі-продажу квартири від 08.07.2009 р. Допитана в судовому засіданні в якості свідка позивач [PERSON] надала суду показання про те, що сторони купили спірну квартиру за 45000 доларів США, з яких частину коштів (20000 доларів США) надав її батько та батько відповідача в рівній частці (по 10000 доларів США кожен), а решта суми - кошти, які спільно набуті сторонами під час шлюбу. Її батько передав кошти відповідачу перед купівлею квартири. Перед підписанням договору вона ознайомилась з текстом договору купівлі-продажу квартири. Договір уклала добровільно, тиск на неї не чинився. З приводу умов договору, що стосуються часток сторін не задумувалась. Свідок [PERSON], допитаний в судовому засіданні пояснив, що він є батьком позивачки і разом з батьком відповідача домовились про купівлю спірної квартири для дітей в рівних частках по 10000 доларів США. Гроші в сумі 10000 доларів США за кілька днів до укладення договору купівлі-продажу передав доньці в квартирі свата [PERSON] Зазначив, що квартиру було куплено за 45000 доларів США, скільки грошей на купівлю такої давав [PERSON] йому не відомо. Коли сторони переселились в нову квартиру, дав [PERSON] ще 2000 доларів США на її ремонт. Свідок [PERSON] надав суду показання про те, що є батьком відповідача. Сторони після одруження проживали разом з його сім'єю в квартирі [ADDRESS] в м.Львові. Він домовився із сватом [PERSON] купити дітям квартиру. В подальшому особисто займався пошуком житла та знайшовши пропозицію з продажу оспорюваної квартири за 45000 доларів США звернувся до свата. Останній повідомив, що не в змозі заплатити ? вартості квартири і вони домовились, що він заплатить ?, а [PERSON] - ? вартості квартири, що з врахуванням послуг ріелтора становить 12000 доларів США. В день купівлі-продажу оспорюваної квартири [PERSON] дав йому 7000 доларів США, а пізніше повернув йому ще 5000 доларів США. Він особисто розраховувався за купівлю оспорюваної квартири в розмірі 45000 доларів США в присутності нотаріуса та крім цього, додатково заплатив за послуги ріелтора 2000 доларів США. Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст.11 ЦПК України, відповідно до якого суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що всупереч вимогам ст.ст.10, 60 ЦПК України та з наданням доказів у відповідності до ст.ст.57-59 ЦПК України позивачем не доведено підстав для задоволення вимог про поділ спірної квартири у рівних частках між сторонами, враховуючи визначені ними ж частки. При цьому, суд звертає увагу на те, договір купівлі-продажу від 08.07.2009 р., враховуючи презумпцію правомірності правочину згідно з нормами ст.204 ЦК України, де зафіксовано домовленість сторін щодо часток, позивачем не оспорювався. Показання свідків щодо надання коштів на придбання квартири зазначеного висновку не спростовують та не можуть бути покладені в основу рішення про задоволення позову, а також не впливають на розмір погоджених сторонами часток, що ґрунтується на нормах чинного законодавства. З огляду на наведені обставини, суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим та безпідставним, а тому в задоволенні такого слід відмовити. Також, згідно із ст.88 ЦПК України не підлягають стягненню на користь позивача понесені ним судові витрати при подачі позову до суду у разі відмови судом у задоволенні позовних вимог. На підставі ст.ст.204, 368 ЦК України, ст.ст.60, 69, 70 СК України та

Outcome: dismissed