Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вона є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] В її квартирі з 2010 року зареєстрована відповідач. Відповідач добровільно зніматись з реєстрації місця проживання за адресою квартири не збирається. Реєстрація відповідача в її квартирі ускладнює її життя та обмежує її права. Позивач [PERSON] та її представник в судовому засіданні, позов підтримали з підстав викладених в ньому та просили його задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечували. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Виконавчого комітету Токмацької міської ради Запорізької області, в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за відсутності представника. Відповідач, [PERSON] в судове засідання, 06.02.2017 року, 21.02.2017 року, 09.03.2017 року не з'явилась, була повідомлена належним чином про дату, час і місце розгляду справи, причину неявки суду не повідомила, заперечення проти позову не надала. Згідно із ч.4 ст.169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). При вищевикладених обставинах, на підставі ст.224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд даної цивільної справи за відсутністю відповідача по наявних у справі матеріалах та доказах. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що в квартирі [ADDRESS] (Куйбишева) в м. Токмак проживає позивач та її менший син [PERSON]. Відповідач, [PERSON] в квартирі за адресою: [ADDRESS] не проживає та ніколи не проживала. Вона бачила відповідача лише одного разу років 6 назад, коли вона приїздила з чоловіком (старшим сином позивача) в гості. Більше її не бачила. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, свідка, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивач є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], що підтверджується реєстраційним посвідченням від 15.02.1994 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.12.2016 року (а.с.11-12). Відповідно до будинкової книги, довідки ЖБК №6 «Південний» від 09.01.2017 року, відповідач зареєстрована, але не проживає в квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS], з дати реєстрації (а.с.5, 8-10). Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердила, що відповідач, [PERSON] в квартирі за адресою: [ADDRESS] не проживає та ніколи не проживала. Згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання від 08.02.2017 року, відповідач зареєструвала місце проживання за адресою квартири з 01.06.2010 року та зареєстрована по теперішній час (а.с.44). Відповідач з реєстраційного обліку не знялася. За таких обставин суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 pоку, Першого протоколу та протоколів №№2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Суд встановив, що позивач є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Суд встановив, що відповідач зареєструвала своє місце проживання за адресою квартири 01.06.2010 року. Вона позивачу доводиться невісткою. Відповідно до положень ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Так, члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Законом, на який зроблено посилання в частині першій статті 405 ЦК, не може бути ЖК УРСР. Застосування положень ЖК УРСР до цих відносин не виключається. Але переважно підлягають застосуванню норми глави 32 ЦК. Це зумовлено тим, що для регулювання відносин між власником житла та членами його сім'ї законодавець використав правову конструкцію (сервітут), яка раніше до цих відносин не застосовувалась. Тому хоча положення житлового законодавства і підлягають переважному застосуванню до житлових відносин на підставі статті 3 ЖК УРСР, до правовідносин із приводу сервітуту вони можуть застосовуватись лише за аналогією. З урахуванням цього треба визнати, що стосовно права членів сім'ї власника помешкання на користування ним чинним є правило частини першої статті 405 ЦК, що передбачає визначення власником житлових приміщень, які мають право займати члени сім'ї. Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сім'ї права користування помешканням. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідач [PERSON] в квартирі за адресою: [ADDRESS] не проживає з 2010 року, тобто понад 1 рік, що є підставою для визнання її такою, що втратила право користування житлом. Таким чином, позовні вимоги позивача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved