Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-07 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею - 57,0 кв.м, житлова площа - 40,5 кв.м, у зв'язку з втратою правовстанловлюючого докумерту - письмового договору купівлі-продажу №3473 від 21 грудня 1993 року, зареєстрованого Товарною біржою «Українька біржа Десятинна» за реєстровим №3/3464-3473, що не був нотаріально посвідчений. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 21 грудня 1993 року вона на підставі укладеного письмового договору купівлі-продажу купила квартиру [ADDRESS] і відповідно до ст. 15 Закону України від 10.12.1991 «Про товарну біржу» цей договір було зареєстровано на Товарній біржі «Українська біржа Десятинна» за реєстраційним номером 3/3464-3473, який був підписаний продавцями і покупцем та посвідчений генеральним директором Товарної біржі «Українська біржа Десятинна» (біржовий контракт № 3/3464 від 21.12.1993). Правочин сторонами був повністю виконаний: продавцями були звільнені всі приміщення квартири та передали покупцю ключі і знялися з реєстрації за вказаною адресою. Ні заперечень, ні зауважень ніхто із сторін по правочину не заявляв. Вказаний договір купівлі-продажу був зареєстрований у комунальному підприємстві Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» у реєстрових книгах Бюро за позивачем [PERSON] на підставі вказаного вище правовстановлюючого документу: договору купівлі-продажу. З січня 1994 року по даний час вона використовує вказану квартиру як власник і у ній проживає зареєстрований по її згоді родич [PERSON] На час укладення вказаного договору від 21 грудня 1993 року вона не знала, що правочин, у відповідності до ст. 47 ЦК України 1963 року підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки на той час також був чинним Закон України «Про товарну біржу», відповідно до ст. 15 якого, правочини зареєстровані на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягають. Вона зареєстрована і проживає [ADDRESS] і у січні 2018 року за вказаною адресою проживання виявила зникнення особистих документів, в т.ч. і договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], вчинений 21 грудня 1993 року. 15 січня 2018 року вона звернулася із заявою про зникнення з її квартири належних їй документів, в т.ч. вказаного договору купівлі- продажу, до Оболонського управління поліції у м. Києві, на що 03 лютого 2018 року одержала відповідь з висновком про неможливість встановлення місця знаходження втрачених нею документів. Окрім цього, нею було подано та надруковано оголошення в газеті «Урядовий кур'єр» у № 5 (6760) від 10.01.2018 про те, що втрачений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], реєстраційний № 3/3464-3473 від 21 грудня 1993 року, що зареєстрований на Товарній біржі «Українська біржа Десятинна» м. Київ на ім'я [PERSON], вважати недійсним. Після цього, вона вирішила відновити документи, але встановила, що Товарна біржа «Українська біржа Десятинна» ліквідована у жовтні 2003 року, відомості за біржу з ЄДРПОУ вилучено, а документи біржі передані на зберігання до Державного архіву м. Києва, яким їй видано архівну копію вищезазначеного договору купівлі-продажу, з посиланням на те, що згідно діючого законодавства України архівні установи мають право видавати лише архівні копії, а видача інших документів, в тому числі дублікатів документів, до їх компетенції не віднесено. Оскільки архівна копія Договору не є правовстановлюючим документом, то Державним реєстратором прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради 21 липня 2018 року було ухвалено рішення № 42186116 про відмову їй у державній реєстрації вказаної квартири з посиланням на ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та п.53 «Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до приписів яких архівна копія договору купівлі-продажу не є підставою для державної реєстрації вказаної квартири. Крім того, у вказаній відмові реєстратор також послався на вимоги ст. 657 ЦК України, відповідно до якої договір купівлі-продажу квартири укладається у письмовій формі та підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню і державній реєстрації. Тобто, її право власності на момент звернення до суду є порушеним, так як оригінал правовстановлюючого документа на вказану квартиру є втраченим, відновити його неможливо, вчинення нотаріальних дій непередбачено на підставі правовстановлюючих документів - угод, затверджених на біржі, а тому зазначене право підлягає захисту в судовому порядку. Вона вважає, що за відсутності осіб, які б оспорювали її право власності на вищевказану квартиру і за відсутності у неї оригіналу правовстановлюючого документу на вказану квартиру, відповідачем слід вважати Київську міську раду, оскільки в цьому разі є підстави вважати, що дане майно є власністю територіальної громади (комунальною власністю), управління яким здійснює міська рада відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Крім того, площа квартири з часу придбання і на даний час змінилася з 56.30 кв.м. на 57.0 кв.м. загальної площі, та з 41.70 кв.м. житлової на 40.5.кв.м., відповідно до проведеної інвентаризації квартири від 23 січня 2018 року, у зв'язку з тим, що по Правилах обліку квадратури у квартирах площа балкону також включається до розрахунку, згідно довідки КВ-2018 № 1750 від 29 січня 2018 року, виданої КП Київької мііської ради «Київське міське БТІ». Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 02 листопада 2018 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Київської міської ради, третя особа на стороні відповідача, яке не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради про визнання права власності, за правилами загального позовного провадження, справа призначена до підготовчого судового засідання. 17 грудня 2018 року до суду надійшов письмовий відзив відповідача. У поданому відзиві відповідач просить суд ухвалити рішення згідно норм чинного законодавства та розглянути спарву за відсутності представника Київської міської ради. Відзив обґрунтовано тим, що згідно з договором купівлі-продажу (архівна копія) від 21 грудня 1993 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] продали, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] Відповідно до п. 3 вказаного договору відужувана квартира належала продавцям [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Дніпровською районною державною адміністрацією м. Києва 14 жовтня 1993 року, на підставі розпорядження від 14 жовтня 1993 року № 5/474. Таким чином, Київська міська рада не була стороною вказаного договору, тому не має відповідати за даним позовом. Як вбачається з інформаціної довідки КП Київської міської ради «Київське МБТІ» від 15 січня 2018 року КВ-2018 № 1030 квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого Українською біржею «Десятинна» 21 грудня 1993 року № 3/3464-3473. Згідно із Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підпримства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, спорцди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Відповідно до рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 23 липня 2018 року № 42186116 державний реєстратор прав на нерухоме майно [PERSON] відмовив [PERSON] у державній реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS], так як архівна копія договору купівлі-продажу від 21 грудня 1993 року не є підставою для державної реєстрації права. Інших заяв по суті справи не надходило. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 15 березня 2019 року закінчено підготовче провадження у даній справі, справа призначена до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просить суд задовольнити позов. Уповноважений представник відповідача Київської міської ради, в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, у своєму відзиві від 17 грудня 2018 року просив суд розглянути справу без участі представника відповідача. Уповноважений представник третьої особи Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради Київської міської ради, в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін. Згідно ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 21 грудня 1993 року між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, зареєстроварний за № 3/3464-3473, за яким [PERSON], [PERSON], [PERSON] продали, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS]. 13 січня 1994 року продавцями отримана сума по договору, у зв'язку з чим з цієї дати право власності на квартиру перейшло до покупця. На підставі ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року договір зареєстрований на Товаарній біржі «Українська біржа Десятинна» на виконання біржового контракту № 3/3464 від 21 грудня 1993 року. 02 лютого 1994 року Київським міським бюро технічної інвентаризації [PERSON] було видано реєстаційне посвідчення, згідно якого квартира [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] на праві особистої власності на підставі договору купівлі-продажу і записано в реєстрову книгу за № 166. 10 січня 2018 року в газеті «Урядовий кур'єр» № 5 було розміщено оголошення про втрату договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], реєстраційний № 3/3464-3473 від 21 грудня 1993 року зареєстроварний на Товарній біржі «Українська біржа Десятинна» м. Київ на ім'я [PERSON], оригінал вважати недійсним. Відповідно до інформаційної довідки від 15 січня 2018 року, виданої комунальним підприємством Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого Українською біржею «Десятинна» віл 21 грудня 1993 року № 3/3464-3473. 15 січня 2018 року позивач звернулася до Оболонського управління поліції ГУ Національної поліції у м. Києві із письмовою заявою з приводу виявлення відсутності документів на право власності на житло, в ході перевірки якої було встановлено, що як пояснила [PERSON], 28 вересня 2017 року під час перевезення особистих речей на власному автомобілі «Опель», державний номерний знак [NUMBER], з робочого офісу за адреою: [ADDRESS], до свого помешкання, в якому зареєстрована і проживає: [INFO], виявила відсутність, зокрема, договору купівлі-продажу на квартиру [ADDRESS], реєтраційний № 3/3464-3473 від 21 грудня 1993 року, зареєстрований Українською біржею «Десятинна» на ім'я [PERSON] Обставини втрати документів [PERSON] втановити не вдалося, в органи поліції звернулася з метою інформації та з метою відновлення втрачених документів. При цьому, в ході проведення заходів були опитані мешканці 514-го мікрорайону, але прийнятими мірами розшуку встановити місце знаходження документів не виявилось можливим, що підтверджується висновком Оболонського управління поліції ГУ Національної поліції у м. Києві від 02 лютого 2018 року. Відповідно до довідки про показники об'єкта нерухомого майна від 29 січня 2018 року, виданої комунальним підприємством Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», відповідно до проведеної інвентаризації від 23 січня 20018 року квартира [ADDRESS] має такі ознаки: загальна площа - 57,0 кв.м, житлова площа - 40,5 кв.м, інвентаризаційна вартість - 92616 грн. За даними технічного паспорту на квартиру [ADDRESS], квартира посімейного, спільного заселення розташована на п'ятому поверсі п'ятиповерхового бдуинку та складається з трьох кімнат житловою площею 40,5 кв.м, загальна площа квартири складає 57,0 кв.м. 07 червня 2018 року [PERSON] Державним архівом м. Києва було видано архівну копію договору купівлі-продажу від 21 грудня 1993 року. 23 липня 2018 року державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) винесено рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 42186116, яким [PERSON] було відмовлено у державній реєстрації права власності, форма власності: приватна, на квартиру з реєстраційним номером, що розташована в [ADDRESS], за позивачем, оскільки заявником подано заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на квартиру, а також подано архівну копію договору купівлі-продажу від 21 грудня 1993 року, який суперечить ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та п. 53 «Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень», так як архівна копія даного документу не є підставою для державної реєтрації права. Крім того, відповідно до ст. 657 Цивільного кодексу України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі, підлягає нотаріальному засвідченню і державній реєстрації. Статтею 41 Конституції України визначено, що право власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. При захисті мого порушеного права прошу застосувати норми ЦК УРСР, в редакції 1963 року (далі ЦК УРСР), який діяв на час укладення договору купівлі-продажу вказаної квартири і на час реєстрації права власності на таку, без нотаріального посвідчення та ст. 328, 392 ЦК України. Так, згідно із ст.ст. 41,ч. 2 ст. 42, 47, 128, 224, 225, 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року та діяв в період укладення позивачем договору купівлі-продажу квартири) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно, яке належить йому на праві власності, у власність покупцю, а покупець зобов'язується прийняти майно, на яке набувається право з моменту передачі майна, та сплатити за нього визначену грошову суму, посвідчивши договір купівлі-продажу нерухомого майна у нотаріальному порядку, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Згідно з ч.ч. 1, 2, 4 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; якщо її учасниками є члени біржі; якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 392 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до частини п'ятої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права і обов'язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду Цивільний кодекс України передбачає лише у ст.ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1. ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Вказана правова позиція взаємоузгоджується із правовим висновком Верховного Суду України у постанові суду від 07 жовтня 2015 року у справі за № 1622цс15. Відповідно до ст. 12 Цивільного кодексу України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом (частина 1 та 2). При здійснення своїх прав особа зобов'язана утриматись від дій, які могли б порушувати права інших осіб. (частина 2 статті 13 Цивільного кодексу України). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (стаття 15 Цивільного кодексу України). Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи вищевикладені доводи в їх сукупності, враховуючи втрату позивачем договору купівлі-продажу від 21 грудня 1993 року, неможливості прийняття реєстраційним органом архівної копії договору купівлі-продажу як документу, який дає підставу для державної реєстрації права власності, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог про визнання за позивачем права власності на квартиру [ADDRESS]. На підставі викладеного,

Outcome: approved