Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини до [PERSON], у якому зазначила, що з відповідачем вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з 7 березня 2008 року. Під час перебування у шлюбі в них народився син - [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося: кожен з них має різні погляди на сімейне життя на ведення спільного господарства. Шлюбні стосунки між сторонами фактично припинені, спільного господарства вони не ведуть, мешкають окремо один від одного. Вважає, що подальше збереження шлюбу буде суперечити їх спільним інтересам. Крім того, через відсутність домовленості щодо сплати аліментів на дитину, вважає, що відповідач повинен сплачувати аліменти на утримання дитини у судовому порядку. Просить суд розірвати шлюб між нею та відповідачем залишивши їй після розірвання шлюбу прізвище «Ковтунюк», а також стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частини всіх видів доходу відповідача до повноліття дитини. Сторони до судового засідання не зявились, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином, надали суду заяви з проханням розглянути справу без їх участі у попередньому судовому засіданні, позивач на позовних вимогах наполягала, відповідач позовні вимоги визнав. Суд вважає, що в справі є достатньо матеріалів про права i взаємовідносини сторін i немає необхідності вислуховувати особисті пояснення сторін, які не зявилися до суду. Відповідно до частини четвертої статті 130 Цивільно-процесуального кодексу України, ухвалення у попередньому судовому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 174 і 175 цього Кодексу. Згідно з частиною четвертою статті 174 Цивільно-процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення рішення. Згідно з частиною першою статті 61 Цивільно-процесуального кодексу України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом встановлено, що 7 березня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Димитровського міського управління юстиції Донецькій області між сторонами зареєстрований шлюб, актовий запис № 31 (а.с. 5). Під час перебування у шлюбі у сторін народився син [PERSON], [INFO] (а.с. 6). Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ст.55 СК України, дружина та чоловік зобовязані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сімї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобовязаний утверджувати в сімї повагу до матері. Дружина зобовязана утверджувати в сімї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сімї за свою поведінку в ній. Дружина та чоловік зобовязані спільно дбати про матеріальне забезпечення сімї. Вiдповiдно до частини другої статті 104 Сiмейного кодексу України, шлюб припиняється внаслiдок його розiрвання. Вiдповiдно до частини другої статті 112 Сiмейного кодексу України, суд постановляє рiшення про розiрвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спiльне життя подружжя i збереження шлюбу суперечили б iнтересам одного з них, iнтересам їхнiх дiтей, що має iстотне значення. Таким чином, оцiнивши зiбранi по справi докази, суд вважає, що шлюб мiж сторонами слiд розiрвати, так як сторони створити мiцної сімї за час спiльного проживання не змогли, внаслiдок чого шлюб фактично розпався, подружнi стосунки припинилися, подальше спiльне життя подружжя i збереження шлюбу суперечило б їхнiм інтересам та інтересам їх дитини. Відповідно до статті 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. З цієї підстави суд вважає, що позивачу необхідно залишити прізвище «Ковтунюк», оскільки вона просила про це в своїй заяві. Відповідно до вимог статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобовязані утримувати своїх дітей до досягнення ними повнолітнього віку. Обовязок утримувати дитину є рівною мірою обовязком як матері, так і батька. Одним із способів виконання батьками обовязку по утриманню дитини є стягнення аліментів за рішенням суду. Згiдно зі статтею 182 Сiмейного кодексу України при визначеннi розмiру алiментiв суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини, стан здоровя та матеріальне становище платника алiментiв, наявність у платника алiментiв інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, iншi обставини, що мають істотне значення. Розмір алiментiв на дитину за жодних обставин не може бути меншим ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідач у своїй заяві визнав позовні вимоги позивача, тобто він згодний надавати позивачу матеріальну допомогу на утримання дитини у обсязі заявленому позивачем (а.с. 17). Згідно з вищевикладеним, з урахуванням обставин, викладених в статті 182 Сімейного кодексу України, суд, вважає, що з вiдповiдача на користь позивача на утримання сина [PERSON], [INFO], підлягають стягненню аліменти в розмiрi 1/4 частки заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення нею повноліття. На підставі вимог статті 88 Цивільного процесуального кодексу України з вiдповiдача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в сумі 243,60 грн. На пiдставi ст.ст.104, 105, 110, 112, 113, 180, 182 Сiмейного кодексу України,

Outcome: approved