Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] та Харківської міської ради про визнання недійсними довіреності, договорів купівлі продажу часток житлового будинку, рішення сесії про передачу у власність земельної ділянки, рішення нотаріуса про реєстрацію права власності на земельну ділянку, витребування майна з чужого володіння, скасування і поновлення правової реєстрації на житловий будинок та усунення перешкод у праві власності. Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 18 вересня 2008 року вона набула право власності на житловий будинок літ. «А-1» загальною площею 104,7 кв.м., житловою площею 45,7 кв.м. з надвірними будовами, який розташований на земельній ділянці 346 кв.м . [ADDRESS] (надалі - житловий будинок) та належним чином зареєструвала право власності на нього 15.12.2008р. КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» за реєстровим номером 17957131, номер запису: 2145 в книзі: 1. Однак, зазначений житловий будинок, який вона особисто нікому не продавала і нікого на це не уповноважувала, вибув з володіння позивача без її відома, проти її волі. При цьому зазначила, що оспорювані договори купівлі-продажу було укладено невідомою особою, яка діяла від її імені без відповідних на те повноважень, використовуючи підроблену довіреність на розпорядження житловим будинком, яку позивач не видавала, та паспорт померлої особи, яка зазначена у цій довіреності як повірений. Позивач ані 22.01.14р. ані 21.02.14р. (дати зазначені у довіреності) у Російській Федерації не перебувала, знаходилась в Україні, довіреність не підписувала, підпис на довіреності є підробленим, довіреність в реєстрі відсутня; нотаріус, зазначений як такий, що видав довіреність в реєстрі нотаріусів РФ та осіб, які здали кваліфікаційний екзамен, відсутній. Позивач просила позов задовольнити, оскільки житловий будинок вибув з водіння позивача як власника без її волі, а відповідно до вимог ст. 388 ЦК України вона має право на витребування житлового будинку з чужого володіння. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 16.01.2018р. по даній справі залучено в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Карташову Світлану Іванівну та приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Грузкову Юлію Володимирівну. У зв`язку з перебуванням судді Грінчук О.П. у декретній відпустці з 10 квітня 2018р. справу внесено до повторного автоматичного розподілу судових справ, яку ухвалою від 17.04.2018 року суддею Пашнєвим В.Г. прийнято до свого провадження, та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 26.11.2018 року закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 26.11.2018р. за клопотанням адвоката позивача було витребувано у Холодногірського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області матеріали кримінального провадження № 12017220510000254. Зазначені матеріали (три томи) досліджені судом у судових засіданнях та встановлено, що серед іншого в них містяться оригінали доказів, якими позивачка [PERSON] обґрунтовує свої позовні вимогии: довіреність від 21.02.2014р., договори купівлі-продажу від 11.04.2014р. та 12.04.2014р. і рішення № 464/16 від 21.12.2016р., № 33291757 від 30.12.2016р., які оскаржуються, висновок судово-почеркознавчої експертизи та інші документи, копії яких надано до матеріалів справи. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 27.08.2019 року за клопотання представника позивачки витребувано з Харківського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області письмові відомості щодо факту реєстрації смерті [PERSON] , та відомості щодо факту реєстрації смерті [PERSON] . Представник позивача [PERSON] та позивачка [PERSON] у судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, надавши суду для огляду оригінали право установчих документів на спірний житловий будинок і пояснення у справі. Відповідач [PERSON] проти позову заперечував, через свого представника [PERSON] , що подала заяви в порядку ст. 182 ЦПК України, якими заперечувала проти позову, просила застосувати строк позовної давності до позовних вимог, згідно з яким з моменту вибуття з володіння позивача житлового будинку та до моменту подання ним позову про витребування майна, пройшов строк позовної давності для звернення до суду із цим позовом, та у своїй заяві від 14.02.18р. просить розглядати справу за їх відсутності. Відповідно до заяви представника відповідача, позов не визнано в повному обсязі у зв`язку з тим, що відсутні докази, які підтверджують незаконність, недійсність та нікчемність оспорюваних угод; кримінальне провадження № 12017220510000254 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України у редакції 2001 року, не завершено, у зв`язку з чим не встановлені особи, які б могли бути причетні до шахрайських дій з майном позивачки, не доведено їх провину та не встановлено незаконність оспорюваних угод, що не може бути підставою для задоволення позову. Представник відповідача Харківської міської ради надав заяву про розгляд справи за його відсутності, та просив розглядати справу на розсуд суду. Третя особа, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Карташова С.І. до суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності, та просила розглядати справу на розсуд суду. Третя особа, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Грузкова Ю.В надала заяву про розгляд справи за його відсутності, та просила розглядати справу на розсуд суду. За інформацією отриманою від Харківського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 30.08.2019р., [PERSON] померла [INFO] . Враховуючи характер та предмет спору суд розглядає справу в порядку загального позовного провадження. Відповідно до п.9 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року, яка набрала чинності 15.12.2017 року), справи в суді першої інстанції, провадження в яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Рішеннями Європейського суду з прав людини визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (п.п.66-69 рішення у справі «Смірнова проти України»). Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» від 07.07.1989 року зазначено, що «… заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.» За даних обставин, з метою дотримання процесуальних строків розгляду справи, уникнення зловживання учасниками справи своїми процесуальними правами, суд вважає за можливе ухвалити рішення за відсутності відповідачів та третіх осіб, які неодноразово викликались для особистих пояснень, з урахуванням попередньо висловленої ними позиції. Суд, вислухавши позивача та його представника, дослідивши письмові докази по справі, надавши оцінку в сукупності, враховуючи позицію сторін, дотримуючись принципів змагальності, диспозитивності, об`єктивності цивільного судочинства, приходить наступного висновку. Судом встановлено, що 18 вересня 2008 року позивачем [PERSON] , на підставі рішення Ленінського районного суду м. Харкова по справі № 2-1746/08 за позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до Харківської міської ради про визнання права власності, був набутий у власність житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 104,7 кв.м., житловою площею 45,7 кв.м., з надвірними будівлями, який зареєстровано 15 грудня 2008р. КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» за реєстровим номером 17957131, номер запису: 2145 в книзі: 1, витяг від 15.12.2008р., технічний паспорт від 02.10.2008р. Позивач надала у судовому засіданні оригінали право установчих документів для огляду. (т.1 а.с.11-13) Позивачка пояснила, що наприкінці грудня 2016р. до житлового будинку прийшли невідомі особи і повідомили, що наразі власником зазначеного домоволодіння є інша особа. З інформаційної довідки від 13.01.2017р. їй стало відомо, що право власності на зазначений будинок переоформлено на відповідача [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу 4/5 частин будинку [ADDRESS] від 11 квітня 2014 року, зареєстрований в реєстрі за № 1000 та договору купівлі-продажу 1/5 частини будинку [ADDRESS] від 12 квітня 2014 року, зареєстрований в реєстрі за № 1003, укладеними між продавцем [PERSON] , [INFO] , та покупцем [PERSON] , [INFO] , та посвідченими приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С.І. 24.01.2017р. позивач [PERSON] звернулась до правоохоронних органів : Холодногірського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області із заявою про протиправні дії щодо її майна, а саме заволодіння обманним шляхом невстановленою особою правом власності на її житловий будинок [ADDRESS] . До ЄРДР внесено кримінальне провадження за № 12017220510000254. Позивача [PERSON] у зазначеному провадженні визнано потерпілою особою. Протягом досудового слідства у кримінальній справі №12017220510000254 за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.190 КК України були вилучені матеріали нотаріальної справи щодо посвідчення договорів купівлі-продажу від 11 та 12 квітня 2014 року; матеріали реєстраційної справи на земельну ділянку; форма №1 [PERSON] , проведене судово-почеркознавче дослідження підпису від імені [PERSON] у довіреності від 21 лютого 2014 року; допитані потерпіла [PERSON] та свідки, в тому числі нотаріус Карташова С.І. В приватного нотаріуса Карташової С.І . за адресою [ADDRESS] були вилучені договори купівлі-продажу від 11 та 12 квітня 2014 року, на підставі яких право власності на спірну квартиру перейшло до [PERSON] ; копії паспортів [PERSON] та [PERSON] ; оригінал довіреності від 21 лютого 2014 року на підставі якої невідома особа уклала угоди від імені потерпілої [PERSON] , довідку про правовий статус земельної ділянки від 09 квітня 2014 року та інші документи, що супроводжують посвідчення та державну реєстрацію купівлі-продажу нерухомості. Судом встановлено, що відчуження житлового будинку здійснено від імені позивачки представником за довіренністю. (т.1 а.с.40) Сутність та правова природа загально-цивільного представництва регламентована положеннями глави 17 ЦК України. Так, відповідно до ч.1 ст.237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. За ч.3 ст. 244 ЦК України, довіреність це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність є одностороннім правочином, оскільки для виникнення, припинення або зміни цивільних прав і обов`язків достатньо волевиявлення однієї сторони. Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, представницьких правовідносин, та в силу ст. 1003 ЦК України підтверджує укладення договору доручення. Вольова спрямованість правочину характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи, що реалізується через відповідну об`єктивно виражену форму виявлення (складання заповіту, прийняття спадщини, складання довіреності, підписання договору тощо). У правочині зовнішнє волевиявлення має бути адекватним внутрішній волі особи. Воля особи має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку. Тому не можуть розглядатися як правочини ті фактичні дії (вчинки) особи, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.2 ст. 207 ЦК України, правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні у разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Як вбачається з довіреності, дослідивши зміст, її складено від імені позивачки [PERSON] на право розпорядження будинком [ADDRESS] та посвідчено нотаріусом нотаріального округу міста Оренбург Російської Федерації Перовою Т.В. за № 5638151, зареєстровано за № 18-8116. Спочатку тексту довіреності зазначено дату «двадцать первое февраля две тысячи четырнадцатого года», наприкінці тексту довіреності зазначено, що довіреність складено «двадцать второго января две тысячи четырнадцатого года». В договорах купівлі-продажу, які оспорюються позивачем, зазначено, що від імені продавця [PERSON] діє [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої Перовою Т.В. , нотаріусом нотаріального округу м. Оренбург, Російської Федерації, 22 січня 2014р. за реєстровим номером № 18-8116. В ході розгляду справи представник та позивачка [PERSON] особисто вказує, що ніколи і нікому довіреність на розпорядження зазаначеним житловим будинком не видавала. На день складання довіреності як 22.01.14р. так і 21.02.14р. знаходилась в межах території України, натомість довіреність складено в Російській Федерації. Суд вважає доречними доводи представника позивача в цій частині, оскільки вони підтверджуються відомостями Головного центру обробки спеціальної інформації Прикордонної служби України у листі № 1678/119-64/2017 від 31.01.2017р. (т.1 а.с.186), відповідно до яких [PERSON] виїхала з України через пункт пропуску в Гоптівка 12.02.2015р., а до цього часу знаходилась в України, що унеможливлює видачу нею довіреності у місті Оренбург Російської Федерації. З висновку судово-почеркознавчої експертизи № 5623/6730 від 16.05.2017р. по кримінальному провадженню № 12017220510000254 Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Бокаріуса (т.1 а.с.27) підпис від імені [PERSON] та рукописний запис « [PERSON] » в довіреності, що посвідчена нотаріусом нотаріального округу міста Оренбург Російської Федерації Перовою Т.В. за № 5638151 від 21.02.2014р., виконано не [PERSON] , а іншою особою. Отже, враховуючи, що довіреність, посвідчена 21.02.2014 року видана від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] , не підписувалась [PERSON] , тому не відповідало внутрішній волі [PERSON] на вчинення цього правочину (на видачу такої довіреності) та свідчить про відсутність волевиявлення на вчинення такого правочину, такий правочин будь-якої юридичної сили не має, тому вказана довіреність підлягає визнанню недійсною, тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Посилання відповідача [PERSON] на те, що висновок експерта № 5623/6730 від 16.05.2017 року є необ`єктивним та необґрунтованим, - суд не приймає до уваги, оскільки будь-яких належних доказів на спростування висновку судово-почеркознавчої експертизи відповідачі та не надали, під час розгляду справи заяви про призначення експертизи також не подавали; фактично відповідач самоусунувся від надання доказів на спростування висновків вказаної експертизи. Підстави для визнання вказаного висновку експерта недопустимим доказом відсутні, підстав не довіряти висновку експерта, який був попереджений про кримінальну відповідальність згідно зі ст.ст. 384 та 385 КК України, у суду немає; висновок експертизи є логічними, наданий в межах компетенції експерта. При цьому, відповідно з ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Посилання [PERSON] на те, що саме в момент вчинення правочину щодо надання довіреності [PERSON] від 21.02.2014 року ця довіреність відповідала вимогам, встановленим ст. 203 ЦК України та була нотаріально посвідчена, - суд не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, сам факт того, що нотаріальна довіреність підписана іншою особою, а не довірителем [PERSON] свідчить про те, що цей правочин є недійсним в силу ст. 203 ЦК України. Посилання [PERSON] на те, що будь-які підозри у відношенні винних осіб у вчиненні злочинів, відповідно до ч.1 ст.190 КК України - відсутні, а тому відсутні будь-яких фактичних підстав для визнання вищевказаної довіреності недійсною, - суд не приймає до уваги, оскільки відсутність кримінальної відповідальності не спростовує факт недійсності вчинення правочину у зв`язку з недодержанням в момент його вчинення вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України. Доводи відповідача про те, що предмет виданої довіреності свідчить про чіткій намір на продаж нерухомого майна, - не знайшов свого підтвердження, оскільки відповідно до висновку експерта, встановлено, що підпис у довіреності вчинений іншою особою. Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу . Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Отже, згідно з ч.ч.2,3 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Окремої уваги заслуговує те, що відповідно до листів Міністерства юстиції Російської Федерації від 03.02.2017р., 05.02.2017р. та Нотаріальної палати Оренбургської області від 03.02.2017р., нотаріус Перова Т.В. в Російській Федерації відсутня в реєстрі нотаріусів та осіб, які сдали кваліфікаційний екзамен. (т.2 а.с.42,43-45,46) Крім того, дана довіреність видана на ім`я [PERSON] , [INFO] , паспорт [NUMBER] , виданий Московським МВ ХМУ УМВС України в Харківській області 12.06.2000р., зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до листа Московського районного відділу у м. Харків ДМСУ Харківській облсті від 03.02.2017р. та ф.№ 1 [PERSON] є померлою особою, актовий запис про смерть № 3493, паспорт не сдано у зв`язку зі смертю його власника (т.1 а.с. 187). За інформацією отриманою від Харківського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного территоріального управління юстиції у Харківській області від 30.08.2019р. [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , актовий запис№ 3493 (т.2 а.с.55). Не зважаючи на розбіжність у написанні прізвища, суд приходить до висновку, що саме [PERSON] , [INFO] , яка зазначена в оспорюваних договорах купівлі-продажу від 11.04.2014р. та 12.04.2014р. представником позивача, є померлою особою з 19.11.2013р., тобто до посвідчення таких угод. З огляду на встановлені обставини, суд приходить до висновку про відсутність вольової спрямованості у позивачки на видачу оспорюваної довіреності та укладення договорів купівлі-продажу від 11.04.2014р. та 12.04.2014р., які оспорюються. Відповідач [PERSON] у відзиві зазначає, що довіреність видана уповноваженим органом іноземної держави і тому підлягає скасуванню. Такий аргумент його доводів є неспроможним, адже оспорювана довіреність позивачем не видавалась, уповноваженим органом іноземної держави не посвідчувалась та є підробленою, що підтверджено доказами наявними в матеріалах справи. Цей факт відповідачами в ході судового розгляду жодними доказами не спростований. 11 та 12 квітня 2014 року на підставі вказаної підробленої довіреністі від 21 лютого 2014 року (посвідчена 22.01.2014р.) невідома особа, яка використала паспорт [PERSON] , [INFO] , уклала з відповідачем [PERSON] договір купівлі - продажу будинку [ADDRESS] частинами від 11.04.2014р., реєстровий № 1000, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Карташовою С.І., відповідно до якого, було відчужено на користь відповідача [PERSON] 4/5 частин належного на праві приватної власності позивачу [PERSON] будинку [ADDRESS] , та договір купівлі-продажу від 12.04.2014р., реєстровий № 1003, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Карташовою С.І., відповідно до якого було відчужено на користь відповідача [PERSON] 1/5 частину належного на праві приватної власності позивачу [PERSON] будинку [ADDRESS] . Тобто, право власності на вказаний будинок було передано відповідачу [PERSON] в цілому невстановленою особою, адже [PERSON] на момент укладання таких угод була померлою. Представник продавця, відповідно до п.3 договорів купівлі - продажу від 11 та 12 квітня 2014 року, підтверджував, що розрахунок здійснений в повному обсязі, а разом продавець і покупець підтверджували, що розрахунки за договором проведені ними відповідно до вимог законодавства. Нотаріусом, відповідно до п. 3 договорів купівлі - продажу від 11 та 12 квітня 2014 року, доведено до відома сторін вимоги ст. 1087 ЦК України та Постанови НБУ №210 від 06 червня 2013 року, які встановлювали обов`язковість розрахунків по договорам купівлі - продажу, що підлягають нотаріальному посвідченню у безготівковій формі. Проте будь-які відомості про переказ грошових коштів на рахунки власниці проданого будинку - [PERSON] відсутні. Відсутність відомостей про сплату за вказаними договорами купівлі-продажу вартості майна свідчить, що договори купівлі-продажу укладалися з метою незаконного заволодіння майном [PERSON] , будинком [ADDRESS] . При укладанні спірних угод продавцем надано нотаріусу оригінали право установчих документів інших аніж ті, якими володіє позивач, а саме оригінали витягу про реєстрацію права власності та технічний паспорт датовані 2010р., тобто отримані пізніше, що встановлено судом під час огляду матеріалів кримінального провадження. Суд приходить до висновку, що доказами, наявними в матеріалах справи, доведено, що позивач [PERSON] є дійсним власником спірного будинку [ADDRESS] , який вибув з її володіння поза її волею іншим шляхом. Більш того, за змістом статті 25 ЦК України здатність фізичної особи мати цивільні права та обов`язки є правоздатністю. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження і припиняється у момент її смерті. Відповідно до частини першої статті 237, статті 239 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Враховуючи те, що воля власника житлового будинку - позивача не була спрямована на укладення із відповідачем [PERSON] угод, тому вчинені договори купівлі-продажу частин житлового будинку від 11.04.2014р. та від 12.04.2014р. є недійсним з підстав дефекту волі продавця на підставі частини третьої статті 203, статті 215 ЦК України. Згідно з договором купівлі-продажу від від 11.04.2014р., реєстровий № 1000, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Карташовою С.І., відповідно до якого, було відчужено на користь відповідача [PERSON] 4/5 частин належного на праві приватної власності позивачу [PERSON] будинку [ADDRESS] , та договором купівлі-продажу від 12.04.2014р., реєстровий № 1003, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Карташовою С.І., відповідно до якого було відчужено на користь відповідача [PERSON] 1/5 частину належного на праві приватної власності позивачу [PERSON] будинку [ADDRESS] . Отже, на час розгляду справи останнім власником спірного будинку є [PERSON] , у володінні якого вона і перебуває. Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним. Пунктом 3 частини 1 статі 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Положення статті 388 ЦК України можуть застосовуватись як підстави позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, і було відчужене третій особі за умови, що між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Положеннями статей 330, 387, 388 ЦК України власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником неодноразово відчуженого майна, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Звертаючись до суду з позовом, позивачка посилалася на те, що належний їй спірний будинок був відчужений усупереч її волі та зазначила, що договори купівлі-продажу цього будинку від 11.04.2014 року та 12.04.20194 року є недійсними, оскільки підпис у довіреності на ім`я [PERSON] не належить [PERSON] , а відтак, належний будинок вибуло з володіння позивача поза її (його) волею. На підставі викладеного, підлягають задоволенню позовні вимоги про витребування спірного будинку з чужого володіння у добросовісного набувача [PERSON] на користь позивачки. Зважаючи, що довіреність, так і договори купівлі-продажу частин житлового будинку, що були фактично укладені без волевиявлення власника, визнаються судом недійсними, у зв`язку із чим право позивача підлягає захисту шляхом витребування спірного нерухомого майна із чужого володіння [PERSON] як останнього власника. Посилання щодо відмови у позові з тих підстав, що до позову не був наданий обвинувальний вирок за кримінальним провадженням №12017220510000254 від 24.01.2017р. за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України, - суд не приймає до уваги, оскільки для задоволення позову з заявлених позивачем підстав відсутня необхідність наявності вироку суду щодо шахрайських дій відносно будинку або підробки документів тощо, оскільки наявні достатньо встановлених обставин для застосування положень ЦК України щодо недійсності правочинів, визнання права власності в порядку спадкування та витребування майна з чужого володіння. Щодо доводів про те, що довіреність, видана компетентним органом іноземної держави не може бути скасована судом іншої держави суд зазначає наступне. Згідно відповіді начальника управління ГТУЮ у Харківській області № 18743 від 06.09.2019 року щодо надання роз`яснення про те, чи потребувала легалізації довіреність від 22.01.2014, посвідчена нотаріусом нотаріального округу м. Оренбург Оренбургської області Російської Федерації [PERSON] Т . В . за реєстровим № 18-8116, а також щодо того, чи законне вчинення договору купівлі-продажу частки нерухомого майна без кадастрового номеру на земельну ділянку під ним, в межах компетенції, повідомляє наступне. З питання необхідності легалізації довіреності від 22.01.2014, посвідченої нотаріусом нотаріального округу м. Оренбург Оренбургської області Російської Федерації Перовою Т.В. за реєстровим № 18-8116, необхідно зазначити, що згідно зі статтею 100 Закону України «Про нотаріат» документи, які складено за кордоном з участю іноземних властей або які від них виходять, приймаються нотаріусами за умови їх легалізації органами Міністерства закордонних справ України. Без легалізації такі документи приймаються нотаріусами у тих випадках, коли це передбачено законодавством України, міжнародними договорами, в яких бере участь Україна. Статтею 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що документи, які видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. З огляду на зазначене, звертаємо Вашу увагу, що 10 листопада 1994 року Верховною Радою України ратифіковано Конвенцію про правову допомогу та правові відносини в цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року яка набула чинності для України 14 квітня 1995 року і застосовується у відносинах України зРосійською Федераціє.(т.2 а.с.65-67) Позовні вимоги щодо скасування рішення про передачу у власність земельної ділянки під спірним житловим будинком слід зазначити наступне. Земельна ділянка під спірним домоволодінням на момент укладення оспорюваних угод належала територіальній громаді м. Харкова. Довідка про правовий статус земельної ділянки від 09 квітня 2014 року підтверджує відсутність на момент укладення договорів купівлі - продажу від 11 та 12 квітня 2014 року кадастрового номеру земельної ділянки по [ADDRESS] . Слід зазначити, що Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, відповідно до ч. 2 ст. 377 ЦК України, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків). Істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, відповідно до ч. 6 ст. 120 ЗК України, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти. Договір, відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору, відповідно до ч. 2 ст. 638 ЦК України, є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договори купівлі-продажу від 11 та 12 квітня 2014 року не містять даних про кадастровий номер земельної ділянки, на якій розташований будинок. Враховуючи те, що договори купівлі-продажу від 11 та 12 квітня 2014 року укладені без істотного проміжку часу між собою, суб`єктний склад договорів тотожній і посвідчував договори один нотаріус, необхідно дійти висновку, що сторони мали намір укласти один договір купівлі-продажу на весь будинок. Проте формально були укладені два окремих договори купівлі-продажу, щоби не дотримуватися вимоги ч. 2 ст. 377 ЦК України, щодо обов`язкового зазначення в договорі купівлі-продажу кадастрового номеру та розміру земельної ділянки. Таким чином, договори купівлі-продажу від 11 та 12 квітня 2014 року не відповідають вимогам цивільного законодавства, що відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України, є обов`язковою умовою їх чинності. Рішенням 10 сесії 7 скликання Харківської міської ради Харківської області №464/16 від 21 грудня 2016 року «Про передачу у власність, надання в оренду громадянам земельних ділянок та припинення права користування (оренди) громадянам земельними ділянками», пункт 2 цього рішення, пункт 40 додатку 1 до цього рішення, відповідачу [PERSON] передано у власність земельну ділянку, яка належить територіальній громаді м. Харкова (кадастровий номер 6310137200:05:017:0007), за рахунок земель житлової та громадської забудови (код КВЦПЗ - 02.01) площею 0,0341 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою - [ADDRESS] ) (т.2 а.с.20) 30 грудня 2016 року державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, Харківської області Грузковою Юлією Володимирівною на підставі заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27.12.2016р., реєстраційний номер 20382168, проведено державну реєстрацію за суб`єктом [PERSON] , податковий номер [NUMBER] право приватної власності на земельну ділянку, що розташована [ADDRESS] , кадастровий номер 6310137200:05:017:0007, розмір частки: 1/1, і відкрито розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційну справу на об`єкт нерухомого майна, про що свідчить рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 33291757 та витяг з Державного реєстру речових прав . (т.2 а.с.23-24) За даними Державного реєстру прав на нерухоме майно будинок [ADDRESS] та земельна ділянка під вказаним будинком знаходиться у власності відповідача [PERSON] Вище зазначені акти (рішення) про право власності на земельну ділянку на підставі ст.ст. 321, 393 ЦК України підлягають скасуванню. Відповідачем також заявлена вимоги про застосування 3-х річного строку позовної давності. Клопотання представника відповідача [PERSON] про застосування строків позовної давності до позовних вимог задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч. 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.За ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Дійсно, в січні 2017 року позивач дізналась про те, що житловий будинок перебуває у володінні іншої особи- відповідача, у звязку з чим, 24.01.2017 року звернулась до Холодногірського ВП ГУНП у Харківській області, на підставі чого було зареєстровано кримінальне провадження №12017220510000251 за ознаками злочину, передбаченого за ч.1 ст.190 КК України. Оскільки позивач хоч і дізнався, що житловий будинок незаконно вибув з її володіння, однак не міг одразу звертатися до суду із позовом, оскільки він не знав і не міг знати про осіб, які порушують його права та можуть бути відповідачами по справі; що він має оскаржувати до суду та на яких підставах. В ході проведення слідчих дій, коли він дізнався про довіреність, договори купівлі - продажу та про висновок почеркознавчої експертизи від 16.05.2017 року (з якої стало відомо, що [PERSON] не підписувала спірну довіреність), тобто лише в травні 2017 року позивач довідалась про підстави та обставини порушення його прав, тому позивачка і звернулась до суду із позовом 06.09.2017 року. Тому сам факт звернення до правоохоронних органів не свідчить про встановлення факту порушення прав позивачки. Крім того, ст. 261 ЦК України передбачає таку альтернативу як: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто, дізнавшись про осіб, що порушують його права, про підроблену довіреність видану від її імені, позивач звернулась до суду. Таким чином, позивачка є такою, що звернулась до суду за захистом свого порушеного права у межах 3-х річного строку позовної давності. Питання про розподіл судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд не вирішує з огляду на відсутність такої вимоги позивача.

Outcome: approved