Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, вказавши, що між нею та відповідачкою 28 листопада 2016 року було укладено договір позики грошей, з оформленням відповідної розписки, відповідно до якого [PERSON] отримала в борг строком до 28.01.2017 р. грошові кошти в розмірі 2000,00 гривень. Відповідачка в обумовлений строк борг не повернула, тому просить стягнути з неї заборгованість за договором позики в сумі 2259,00 грн., з яких: 2000,00 грн. сума основного боргу, 45,00 грн. 3% від простроченої заборгованості, 214,00 грн. інфляційні втрати за весь час прострочення виконання зобовязань, судовий збір в сумі 640,00 грн. Протокольною ухвалою від 04 вересня 2017 р. позивачу [PERSON] відмовлено в долученні до справи відповіді на відзив та зміненої позовної заяви, в звязку з пропуском нею строків, встановлених п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України та ч. 4 ст. 179 ЦПК України. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] вимоги позову підтримали з підстав, викладених в позові, наполягали на їх задоволенні в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] вимоги позову не визнали з підстав, викладених у відзиві на позов, відповідач суду пояснила, що отримала в борг кошти, однак вона не усвідомлювала, що це боргові зобовязання. В обґрунтування відзиву на позов зазначено, що протягом тривалого часу вона підтримувала дуже близькі стосунки з сином позивачки, [PERSON], зустрічалися вони за її місцем проживання. Однак ці стосунки були припинені в звязку з крадіжкою [PERSON] її золотих прикрас вартістю 5000,00 грн. При намірі її звернутися до правоохоронних органів син позивачки запевнив, що поверне їй кошти, однак з умовою не говорити про це його рідним. Однак кошти він не повертав та запропонував їй взяти гроші у його матері, начебто в борг, а він буде матері повертати гроші за неї оскільки правду матері сказати не можна. Таким чином 28.11.2016 р. позивач передала їй 2000,00 грн. та взяла у неї боргову розписку, при цьому при передачі грошей нікого із сторонніх не було. Вона контролювала чи повертає [PERSON] кошти матері, в січні 2017 року він її повідомив про те, що віддав матері 1500,00 грн. Крім того, вона працювала у позивачки до 3 тижнів диспетчером по перевозках до АРК, шукала клієнтів, викладала рекламу. Заробіток у розмірі не менше 500 гривень позивач їй не сплатила, заявивши, що ці кошти зарахує до погашення боргу. Таким чином позика у розмірі 2000,00 грн. повністю сплачена, протягом 2017 року позивач не зверталася до неї щодо неповернення позики, з повернених листів позивача вбачається, що вони направлялися не за її місцем проживання та реєстрації, тому вважає, що позивач скористалася наявною в неї розпискою, щоб завадити їй претендувати на сплату сином позивача золотих прикрас, оскільки вона все-таки звернулася до правоохоронних органів, тому просить в задоволенні позову відмовити. Вислухавши сторони, представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог виходячи з таких підстав. Судом встановлено, що 28 листопада 2016 року відповідач [PERSON] отримала від позивача [PERSON] грошові кошти в розмірі 2000,00 гривень зі строком їх повернення протягом двох місяців. На підтвердження отриманих коштів [PERSON] надала розписку (а.с. 5 копія розписки), однак у зазначений термін борг не повернула. В судовому засіданні позивачем надано суду оригінал зазначеної розписки. Згідно зі ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Відповідно до положень статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Вказане підтверджується правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постановах від 08 червня 2016 р. (справа № 1103цс16), від 12 квітня 2017 року (справа №442/8157/15-ц). З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] надала позивачу розписку про отримання в борг грошей, а отже сторони дотримались письмової форми договору. Верховний Суд України у постановах від 18 вересня 2013 року, 2 липня 2014 року та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, виклав правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від його найменування і з огляду на установлені результати - робити відповідні правові висновки. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року по справі № 308/3824/16. В судовому засіданні відповідач [PERSON] визнала той факт, що вона дійсно брала грошові кошти в розмірі 2000,00 грн. у позивача [PERSON], однак у відзиві на позов наполягала, що вказані кошти позивачу було повернуто сином позивача в сумі 1500,00 грн. та відпрацьовані відповідачкою у позивача. Таким чином, встановивши, що укладений між сторонами письмовий договір позики та боргова розписка підтверджують не лише факт укладення договору, а й факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, суд дійшов висновку про виникнення між сторонами правовідносин з договору позики. При цьому, наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов'язання з повернення позики позичальниками не виконано (постанова Верховного Суду від 01 серпня 2018 року по справі № справа № 654/2275/16-ц). Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій саме сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Ст. 526 ЦК України визначає, що зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов позики та Цивільного Кодексу, інших актів цивільного судочинства, а при відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Нормами ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми. Розрахунок 3% річних проводиться виходячи з наступного: сума боргу * 3% * кількість днів прострочення / 365 (6) днів (кількість днів у році). Сума боргу станом на 29.01.2017 р. складає 2000,00 грн. 2000,00 грн. * 3% *275 днів / 365 днів = 45,21 грн. Однак позивачем заявлено суму 45,00 грн., яка і підлягає відшкодуванню. Згідно п. 1.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 № 14, з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу. Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобовязання. Згідно з Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті «Урядовий курєр». За період з лютого 2017 року по жовтень 2017 року включно,\~ставка індексу\~інфляції складала:\~лютий 2017\~р.\~- 101,0%, березень 2017 р. - 101,8%, квітень 2017 р. - 100,9%, травень 2017 р. - 101,3%, червень 2017 р. - 101,6%, липень 2017 р. - 100,2%, серпень 2017 р. - 99,9%, вересень 2017 р. - 102,0%, жовтень 2017 р. - 101,2%. Позивачем надано суду розрахунок інфляційних втрат, з яким погоджується суд та який не спростовано відповідачем, тому з врахуванням викладеного сума інфляції за весь час прострочення становить 214,00 грн. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст.2 ЦПК України). Положеннями ч. 1 статі 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставина, на яку посилаються позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшла своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню та з відповідача на користь позивача підлягають стягненню загальна сума боргу за договором позики в розмірі 2259,00 грн. Доказів щодо повернення позивачу суми позики, відповідачем не надано, тому оскільки докази подаються сторонами та доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 5,6 статті 81 ЦПК України),с уд розглядає справу на підставі наявних у справі доказів. Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат: судового збору в сумі 640,00 грн., сплачений нею при подачі позову (а.с.1), тому оскільки позов підлягає задоволенню в повному обсязі, суд з врахуванням положень ст. 141 ЦПК України вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати, стягнувши їх з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved