Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення, стягнення матеріальної та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину на праві приватної власності належить Ѕ частина домоволодіння [ADDRESS] . Друга половина спірного домоволодіння та земельної ділянки належить на підставі свідоцтва про право на спадщину на праві приватної власності її брату - відповідачу [PERSON] . Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 09.10.2019 року по справі № 266/3525/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна в натурі, їй було виділено в натурі Ѕ частину домоволодіння [ADDRESS] , в будинку А-1: приміщення 1-2 загальною площею 18,0 кв.м та приміщення 1-4 загальною площею 9,46 кв.м. Крім того, їй було виділено в натурі Ѕ частину земельної ділянки [ADDRESS] , на якій розташована Ѕ частина домоволодіння, загальною площею 336,0 кв.м, межі якої проходять по ламаній лінії від точки 1 по точкам 8, 7, 6, 5, 4, 3, 2, В, Г, до точки 1. Влаштувати новий вхід до ділянки біля точки Г на плані, згідно висновком судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної, земельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи Дніпропетровського НДІСЕ МЮУ № 4879/4880/4881/4882-17 від 16.07.2018 року. Коли вона приїхала зі своїм адвокатом з міста Дніпра 14.08.2020 року до спірного домоволодіння, з метою виконання судового рішення від 09.10.2019 року, відповідач чинив їй перешкоди щодо можливості входу до її частини домоволодіння. Після цієї події вона перенесла сильний нервовий зрив, переживання, а також моральні страждання. Погіршення її стану здоров`я відбулось з вини відповідача, та вона пробула на лікарняному з 17.08.2020 року по 25.08.2020 року з діагнозом гіпертонічний криз. Вирішити питання з відповідачем мирним шляхом вона не може, тому змушена звернутись до суду. В ході слухання справи позивач уточняв позовні вимоги, які в останній реакції зводяться до наступного: просить зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні та володінні належним їй майном шляхом її вселення в спірне домоволодіння. Стягнути з відповідача [PERSON] на її користь матеріальну шкоду в сумі 5538 грн., моральну шкоду в сумі 20000 грн. , крім того стягнути понесені судові витрати в сумі 1681,60 грн., та витрати на правову допомогу в загальній сумі 29 579,50 грн. Ухвалою Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11.01.2021р. провадження у справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження, з викликом сторін. 10.02.2021р. представник відповідача надіслав до суду відзив, в якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Посилався на те, що після виділу в натурі частки майна [PERSON] , за рішенням суду припинилось її право на Ѕ частину житлового будинку та Ѕ частину земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . Наразі, єдиним належним доказом виникнення права власності може бути судове рішення, яке має бути доведене до виконання. 14.08.2020 року ні відповідач, ні жодна інша особа не чинили перешкод [PERSON] в доступі до домоволодіння, замість виконання судового рішення, [PERSON] викликала карету швидкої допомоги та поліцію, та повідомила, що їй, перешкоджають увійти до будинку, та в неї піднімається тиск. По приїзді працівників поліції, з`ясувалось, що особи, що були присутні разом із [PERSON] , не є представниками організацій, що мають ліцензію на виконання будівельно-монтажних робіт. Відповідач на той час і станом на теперішній час не заперечує проти виконання судового рішення від 09.10.2019 року, але його бентежить питання збереження житлового будинку в придатному для проживання стані та убезпечення від необдуманих дій осіб, які не є спеціалістами в області будівництва. Крім того, вимоги позивача про стягнення з відповідача матеріальної та моральної шкоди є безпідставними та не знаходяться у безпосередньому причинному зв`язку з діями відповідача. Щодо вимог про стягнення витрат на правову допомогу, зазначив, що позивачем не надано платіжного документа щодо належної сплати послуг адвоката. Також, в матеріалах справи відсутній документ, що підтверджує понесення судових витрат позивачем [PERSON] . Просить у задоволенні позову відмовити. Позивач [PERSON] у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник позивача Кадникова Л.Г. у судовому засіданні підтримала уточнені в останній редакції позовні вимоги та просила їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, просив у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, просив у задоволенні позову відмовити . Суд, вислухавши сторони та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Як передбачено ст. 4 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1ст. 13 ЦПК України). Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Як визначено статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в т.ч. припинення дії, яка порушує право; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (ст. 13 ч.ч.1, 2, 3, 4 ЦК). У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які зазначені вище, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ч.6 ст.13ЦК). За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав (рішення у справі PowellandRayner v. U.K, 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986) так і на наймача (рішення в справі Larkos v Cyprus, 18.02.1999). Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК України). Згідно із ч. 1ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст.55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Процесуальний закон також містить норми, відповідно до яких судовому захисту підлягає порушене, невизнане або оспорюване право, свобода чи інтерес (статті 1-4 ЦПК України). Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ст.2 ЦПК України). Статтею першою Протоколу N 1Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини (Європейська конвенція з прав людини) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Рішенням Європейського суду по правам людини справа «Маркс (MARCKX) проти Бельгії» від 13.06.1979 в пункті 63 стосовно статті першої Протоколу першого Європейської конвенції з прав людини зазначено, що визнаючи право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном стаття перша по своїй суті є гарантом права власності. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 ЦК України). Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (частина перша статті 383 ЦК України). Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного із них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України). Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Таким чином, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. При виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. Судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 25.06.2014р., посвідченим приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Лашиною Н.Г. зареєстровано в реєстрі за № 1839, [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 1/2 частка земельної ділянки [ADDRESS] , яка належала померлому [PERSON] (а.с. 9А-11). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.06.2014р., посвідченим приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Лашиною Н.Г. зареєстровано в реєстрі за № 1837, [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 1/2 частка житлового будинку [ADDRESS] , яка належала померлому [PERSON] (а.с. 12-14). Згідно з технічним паспортом на будинок [ADDRESS] , будинок загальною площею 55,2кв.м. та житловою площею 35,2кв.м. зареєстрований за [PERSON] та [PERSON] (а.с. 16-23). Згідно рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 09.10.2019 року по справі № 266/3525/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна в натурі, [PERSON] виділено в натурі Ѕ частину домоволодіння [ADDRESS] , в будинку А-1: приміщення 1-2 загальною площею 18,0 кв.м та приміщення 1-4 загальною площею 9,46 кв.м. Також [PERSON] виділено в натурі Ѕ частину земельної ділянки [ADDRESS] , на якій розташована Ѕ частина домоволодіння, загальною площею 336,0 кв.м, межі якої проходять по ламаній лінії від точки 1 по точкам 8, 7, 6, 5, 4, 3, 2, В, Г, до точки 1. Влаштувати новий вхід до ділянки біля точки Г на плані, згідно висновком судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної, земельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи Дніпропетровського НДІСЕ МЮУ № 4879/4880/4881/4882-17 від 16.07.2018 року. [PERSON] виділено в натурі Ѕ частину домоволодіння в будинку [ADDRESS] , а саме: приміщення 1-1 загальною площею 5,2 кв.м.; приміщення 1-2 площею 9,93 кв.м.; приміщення 1-6 площею 4,9 кв.м.; приміщення 1-5 площею 7,72 кв.м. Також [PERSON] виділено в натурі Ѕ частину земельної ділянки [ADDRESS] , загальною площею 336,0 кв.м., межі якої проходять по ламаній лінії від точки 1 по точкам А, Б, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, до точки 1. Вхід на ділянку використовувати існуючий біля точки А на плані, згідно з висновком судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної, земельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи Дніпропетровського НДІСЕ МЮУ №4879/4880/4881/4882-17 від 16.07.2018р. (а.с. 24-30). Постановою Донецького апеляційного суду від 20.05.2020 року , апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 09.10.2019 року залишено без змін (а.с. 31-38). Згідно з витягом з висновку судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної, земельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи Дніпропетровського НДІСЕ МЮУ №4879/4880/4881/4882-17 від 16.07.2018р. запропонований варіант розділу житлового будинку «А-1» і господарських будівель та споруд домоволодіння, для чого необхідно виконати наступні роботи і переобладнання в житловому будинку «А-1» першому співвласнику: влаштувати дверний отвір з віконного та встановити вхідні двері в приміщенні №1 . Встановити перегородку з дверима між приміщеннями №1 та №6. Влаштувати віконний отвір з дверного та встановити віконний блок в приміщенні №1. Влаштувати дверний отвір в стіні між приміщеннями №1 та №2 згідно схеми, інший дверний отвір поблизу закласти. Демонтувати частину перегородки з дверима між приміщеннями №2 та №5. Другому співвласнику необхідно: влаштувати віконний отвір в приміщенні №4 та встановити вікно. Влаштувати віконний отвір в приміщенні № 4 та встановити вхідні двері. Встановити перегородку з дверима в приміщенні №4 (а.с. 39-40). Згідно до фотаблиці, долученої позивачкою до позовної заяви зафіксовано проведення дій 14.08.2020 за адресою: [ADDRESS] , щодо виконання рішення Приморського районного суду м.Маріуполя від. 09.10.2020 щодо розподілу домоволодіння в натурі. (а.с. 17-19). Відповідно до повідомлення Приморського ВП Центрального ВП ГУНП в Донецькій області на звернення [PERSON] за фактом конфлікту з співвласником будинку, дане звернення було зареєстроване Приморським ВП Центрального ВП ГУНП в Донецькій області за ІТС ІПНП №11167 від 14.08.2020. Та у зв`язку з відсутністю ознак кримінального правопорушення заявниці було рекомендовано звернутися до суду для вирішення конфлікту в цивільно-правовому порядку (а.с. 68). Суд, оцінивши та дослідивши докази, а також у їх сукупності, вважає, що позивачем [PERSON] наведено достатньо доказів на підтвердження того, що її право на користування та володіння майном порушено та потребує захисту,тому позовні вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні та володінні спірним майном, підлягають задоволенню та вважає, що слід зобов`язати відповідача [PERSON] усунути перешкоди у користуванні та володінні [PERSON] належним їй майном, оскільки вона не може потрапити до спірної частини земельної ділянки та домоволодіння, шляхом її вселення до спірної частини домоволодіння .З урахуванням наведених обставин справи даний спосіб захисту порушеного права відповідає вимогам закону, є виправданим та ефективним способом захисту порушених прав та інтересів позивача. Щодо позовних вимог про стягнення з [PERSON] матеріальної шкоди, яка складається з: -1684,49 гривень - витрати на пальне, пов`язані з виїздом з м. Дніпра адвоката Кадникової Л.Г. по виконанню рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 09.10.2019 року по справі № 266/3525/16-ц (а.с. 45); -3823,57 гривень - витрати на ліки позивача, у зв`язку з погіршенням здоров`я (а.с. 43-44); та позовні вимоги про стягнення з [PERSON] витрат на правовому допомогу, надану 14.08.2020 року -17229,50 гривень за договором про надання правничої допомоги від 13.08.2020 року, по виконанню рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 09.10.2019 року по справі № 266/3525/16-ц (а.с. 4952); суд вважає безпідставними, оскільки вони не стосуються предмету розгляду даної справи, а відносяться до судових витрат в межах розгляду іншої справи, про що також вказує Постанова Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року, тому не підлягають задоволенню. Крім того, позивачкою не доведено, що саме така кількість пального була витрачена на приїзд до м.Маріуполя, а лише надані копії фіскальних чеків на придбання пального. В той же час у суду немає ніяких відомостей ким було придбане пальне для чого і як було використано. Що ж стосується витрат на придбання медикаментів, то суду не надано доказів, що саме ці ліки були прописані лікарем в період лікування позивачки з 17.08.2020 по 25.08.2020 та у вказаній кількості, а надано лише копії фіскальних чеків на придбання медикаментів. Стосовно вимог позивача про стягнення моральної шкоди з відповідача [PERSON] , то суд приймає до уваги, що відповідно до ч.ч.1, 2 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Частиною 3 ст.23 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.ч.4, 5 ст.23 ЦК України). Відповідно ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно з п.п.5, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України №5 від 25.05.2001 року, №1 від 27.02.2009 року, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Доказами можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку суд установлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги й заперечення сторін та інші обставини, котрі мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються показаннями свідків, висновками експертів, письмовими доказами (наприклад медичними довідками, висновками). Суд приходить до висновку, що розмір відшкодування моральної шкоди повинен бути максимально адекватним завданій шкоді. Суд погоджується з доводами позивача про те, що вона дійсно зазнала душевних страждань, спричинених хвилюваннями, нервовим стресом внаслідок чинення їй перешкод в користуванні та володінні належним їй майном, про що надано лікарські документи, а саме: копію лікарняного листка непрацездатності, згідно з яким позивач перебувала на лікарняному з 17.08.2020 року по 25.08.2020 року, та епікриз історії хвороби [PERSON] . З якого вбачається, що позивач лікувалась у лікаря терапевта, діагноз: гіпертонічна хвороба /а.с. 42, 46/. Отже, очевидним є те, що позивачу завдано моральної шкоди. При цьому, моральну шкоду не можна відшкодувати у повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Будь - яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь - який її розмір може мати суто умовний вираз. Таким чином суд, з урахуванням позбавлення позивача можливості користування та володіння належним їй майном, душевних страждань, нервових переживань, та, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди задовольняє частково у розмірі 5000,00 гривень та вважає, що вказана сума є об`єктивною та достатньою для відшкодування моральної шкоди, що була спричинена позивачу. Крім того, позивач просив стягнути з відповідачів на свою користь понесені судові витрати на правову допомогу та витрати на судовий збір. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно вимог ч. 2 ст. 134 ЦПК України, у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Як вбачається з договору про надання правничої допомоги від 01.09.2020 року, укладеного між пози вачем та адвокатом Кадниковою Л.Г., та розрахунку вартості послуг, сума гонорару за надання правової допомоги склала 7094,50 гривень /а.с. 53-56/. Участь адвоката Кадникової Л.Г. у судових засіданнях 11.03.2021 року, 03.08.2021 року та 20.08.2021 року в розмірі 3153,00 гривень, виготовлення відповіді на відзив в розмірі 3153, 00 гривень, що підтверджується розрахунками вартості послуг адвоката, квитанціями (а.с. 163-171), суд вважає, що підлягають стягненню витрати на правову допомогу в межах розгляду даної справи в розмірі 13400,50 гривень. Згідно з ч.ч.1,2 ст.141ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом визначено, що позивачем при поданні позову сплачено судовий збір в сумі 2522,40 гривень. Вираховуючи розмір задоволених позовних вимог, правильним є висновок про те, що з відповідача підлягає до стягнення на користь позивача судовий збір в розмірі 504,48 гривень. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial