Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги, тим, що їй на підставі свідоцтва про право власності на житло належить 1\\5 частина кв. [ADDRESS] . Її повнолітньому сину [PERSON] і неповнолітній дочці [PERSON] , на підставі вищезазначеного свідоцтва належить по 1\\5 частині вищевказаної квартири. Також на підставі договору дарування їй належить 2\\5 частини вищезазначеної квартири. На цей час у вказаній квартирі зареєстрований її брат - [PERSON] . Місце проживання відповідача за зазначеною адресою було зареєстровано 30 червня 2005 року, а з 2009 року відповідач в квартирі не проживає, його речі в квартирі відсутні. 11 серпня 2017 року відповідач подарував їй належну йому 1/5 частину вказаної квартири, однак фактично не проживає в ній з 2009 року по теперішній час. Після оформлення договору дарування відповідач своє проживання в квартирі не поновив, комунальні послуги не оплачує. Оскільки відповідач в зазначеній квартирі не проживає з 2009 року, добровільно з реєстраційного обліку за зазначеною адресою не знімається, а тому вона змушена сама нести матеріальні витрати за комунальні послуги. Наявність реєстрації відповідача порушує її право розпоряджатись квартирою на свій розсуд. На підставі викладеного позивач звертається до суду з цим позовом, в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. 18 червня 2021 року ухвалами судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження і задоволено клопотання про виклик свідків. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2021 року за вказаною справою закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала вимоги викладені у позовній заяві та просила їх задовольнити у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча відповідно до ст. ст. 128, 130 ЦПК України про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчать конверти, що повернулися до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а. с. 50, 59), заперечень проти позову суду не представив, а тому суд вважає за можливе розгляд справи проводити за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів із винесенням заочного рішення. Представник третьої особи - Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради у судове засідання не з`явився, засобами поштового зв`язку направив до суду заяву, у якій просив провести розгляд справи без його участі, рішення прийняти згідно наявних у справі матеріалів та відповідно до вимог чинного законодавства (а. с. 35-36). Третя особа - [PERSON] надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити (а .с. 43). У судовому засіданні 30 листопада 2021 року, ухвалою, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, за вказаною справою було вирішено питання про заочний розгляд справи. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутність учасників справи за правилами загального позовного провадження з можливістю ухвалення заочного рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не подав. При цьому, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, пояснення свідка [PERSON] , виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що вимоги позивача щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню з таких підстав. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що спірним житловим приміщенням є квартира [ADDRESS] . Матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] належала на праві спільної часткової власності квартира [ADDRESS] відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради 16 грудня 2016 року, реєстраційний №176Л-16 (а. с. 13), право власності на 1/5 частину нерухомого майна зареєстровано за [PERSON] державним реєстратором Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Риженко М.С. 16 червня 2017 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1282438712101, номер запису про право власності 21051391, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №90290421 від 22 червня 2017 року (а. с. 14). Крім того, [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] , на підставі вищезазначеного свідоцтва належить по 1\\5 частині зазначеної квартири, що підтверджується Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №90290624, № 902900473 від 22 червня 2017 року (а. с. 15, 16). Також на підставі договору дарування 2\\5 частин квартири, посвідченого 11 серпня 2017 року приватним нотаріусом ДМНО Підберезною Н.В. за реєстром №1605, [PERSON] належить також 2\\5 частини вищезазначеної квартири, право власності на нерухоме майно зареєстровано державним реєстратором приватним нотаріусом ДМНО Підберезною Н.В. 11 серпня 2017 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1282438712101, номер запису про право власності 21844711, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 94385513 від 11 серпня 2017 року. Факт реєстрації відповідача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , підтверджується довідкою № 6621 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 17 червня 2021 року, виданою відділом Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (а. с. 26). Відповідач не проживає у спірному житловому приміщенні з 2009 року, тобто понад встановлені строки, визначені діючим законодавством України, що підтверджується актом про його не проживання за місцем реєстрації, складеним мешканцями будинку [ADDRESS] (а. с. 27). Також у судовому засіданні допитана в якості свідка [PERSON] , яка підтвердила обставини викладені у позовній заяві та пояснила, що відповідач за адресою: [ADDRESS] , не проживає з 2009 року, його особистих речей у квартирі не має, позивач зі своєю сім`єю постійно мешкає в зазначеній квартирі. Статтею 47\~Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Відповідно до статті 72 ЖК УРСР\~визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Частинами 1,\~2\~статті 319\~ЦК України\~визначено,\~що власник\~володіє,\~користується,\~розпоряджається своїм\~майном на\~власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ в п. 34 постанови № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначив, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК України; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Згідно із ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік. Отже при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Така правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09.12.2020 року по справі № 209/2642/18. Суд вважає можливим захистити право позивача шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а обраний позивачем спосіб захисту його інтересів ґрунтується на законі. Аналізуючи зібрані по справі\~докази в\~їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими. При зверненні до суду позивач сплатила судовий збір, але в своїй позовній заяві, поданій до суду не зазначила, що бажає стягувати сплачений судовий збір з відповідача, тому судовий збір у сумі 908 гривень з відповідача не підлягає стягненню.

Outcome: approved