Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна. В обґрунтування позову зазначив, що 13.10.2000 р. було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24.02.2015 р. шлюб між сторонами розірвано. В період шлюбу було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] . Зазначене майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Зі сторони відповідача вчиняються дії щодо виселення позивача та перешкоджання у праві користування майном. Посилаючись на зазначені обставини, просить суд визнати за [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою від 12.10.2020 року відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за даним позовом з викликом сторін. 11.11.2020 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому зазначачено, що позивачем поданий позов з пропуском позовної давності. Грошові кошти на оформлення документів і купівлю спірної квартири в розмірі 12 000 доларів США [PERSON] позичила у свого батька [PERSON] . Ще 12 000 доларів США на купівлю квартири [PERSON] взяла в кредит в АКІБ «УкрСиббанк», який сплачений нею повністю 19.10.2005 р. Грошові кошти на сплату кредиту також позичені відповідачем у батька. Позивач не сплачує аліменти на утримання дитини, яка проживає разом з відповідачем. Підстави для задоволення позову не існує. Посилаючись на зазначені обставини, просить суд застосувати позовну давність та відмовити в задоволенні позову. 30.11.2020 року представником позивача подано відповідь на відзив, в якій зазначачено, що початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Розписка написана відповідачем і кошти отримані за час шлюбу від батька, не свідчить про те, що договір позики було укладено в інтересах сім`ї, кошти було використано в інтересах сім`ї, що позивач надав згоду на укладення такого договору і знав про нього. У розписці від 15.08.2020 р. не вказано для чого саме [PERSON] бере в борг 24 000 доларів США. На придбання квартири сторони дійсно брали кредит у банку, який виплачували самостійно. Офіційно позивач не сплачує аліменти, оскільки відповідач не зверталась до нього або безпосередньо до суду щодо стягнення аліментів, однак як батько приймає повноцінну участь у житті дитини. Відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначено, що з моменту розірвання шлюбу і по теперішній час [PERSON] проживає в спірній квартирі, спорів щодо виселення з квартири або його реєстрацію в квартирі не було. Таким чином, позивачем пропущена позовна давність по заявленим ним вимогам. Згода позивача на укладення правочинів позики між [PERSON] і [PERSON] не потрібна. Особистих збережень на придбання квартири ні позивач, ні відповідач не мали, тому грошові кошти на оформлення і купівлю спірної квартири були взяті наступним чином: 12 000 доларів США [PERSON] позичила у батька [PERSON] ; 12 000 доларів США [PERSON] взяла в кредит в АКІБ «УкрСиббанк». Позивач не пояснює походження 12 000 доларів США з 24 000 доларів США, сплачених за покупку спірної квартири.Договори позики, укладені між [PERSON] та [PERSON] не визнані судом недійсними, фіктивність цих договорів є лише припущенням позивача. 12.01.2021 року представником позивача було подано відповідь на заперечення, в якій зазначено, що відповідач кожен раз мотивує пропуск позовної давності різними причинами. З 1995 року [PERSON] був зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності, надавав послуги з фотографування, працював менеджером у ТОВ «Арт-дизайн», що підтверджують його заробіток та вклад у придбання спірного житла та роботи з ремонту в цій квартирі. Питання сплати аліментів не стосуються справи про поділ майна подружжя. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просила їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючсь на обставини, викладені у відзиві. Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку сторін, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 13.10.2000 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Орджонікідзевського району м. Запоріжжя, актовий запис № 303, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 13.10.2000 року. 24.02.2015 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя ухвалено рішення, яким шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення набрало законної сили 07.03.2015 року. За час перебування у шлюбі, на підставі договору купівлі-продажу від 21.10.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Серовською М.В., [PERSON] було придбано квартиру [ADDRESS] . Згідно з кредитним договором № 123-10-К/Р від 21.10.2004 року укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] , остання отримала кредит у розмірі 12 000 доларів США, терміном повернення не пізніше 20.10.2019 р. В забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, що виникли з кредитного договору № 123-10-К/Р від 21.10.2004 р. було укладено договір поруки № 123-10-К/Р/П від 21.10.2004 р. з [PERSON] . Відповідно до розписки від 20.10.2004 року, [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти у розмірі 12 000,00 доларів США для купівлі та оформлення квартири [ADDRESS] , [PERSON] зобов`язалася повернути позику за першою вимогою. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. У відповідності до п.п. 4 п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Сам факт отримання [PERSON] від [PERSON] позики не підтверджує і не доводить, що майно придбано виключно за рахунок особистих коштів одного із подружжя. На думку суду самі тільки ці обставини в даному випадку не можуть спростувати презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в шлюбі. Крім того, відповідачем не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів, які б поза розумним сумнівом підтверджували той факт, що квартира [ADDRESS] була придбана саме за кошти, отримані [PERSON] від [PERSON] . При цьому, суду також не надано доказів, що саме за позичені в банку кошти і лише в особистих інтересах відповідач придбала квартиру, коли повернення за кредитом здійснювалося періодичними платежами під час шлюбу. Аналіз договору купівлі-продажу від 21.10.2004 року, а саме ціна купівлі спірної квартири, на переконання суду, не свідчить про безумовну спроможність відповідача самостійно, за свої особисті кошти, набути спірну квартиру. Таким чином, враховуючи, що спірна квартира набута сторонами за час шлюбу, то така є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим суд приходить висновку про її поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності до позовних вимог позивача, слід зазначити наступне. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч.2 ст.72 СК України та роз`яснень, викладених у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначенні початку позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 23.09.2015 року у справі №6-258цс15. Тобто відлік строку позовної давності при поділі майна колишнього подружжя через суд починається не з дати розірвання шлюбу, а з моменту порушення права одного із співвласників та/або його невизнання іншими особами. Суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що після розірвання шлюбу пройшло більше трьох років, а тому застосовується позовна давність, оскільки у матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що позивач знав про перешкоджання відповідачем реалізації йому права власності на квартиру саме, починаючи з наступного дня після розірвання шлюбу. Враховуючи зазначені обставини, суд вважає, що строк позовної давності звернення до суду за захистом не пропущений, а отже порушені права позивача підлягають захисту в судовому порядку.

Outcome: approved