Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що 23.06.2007 року між ними був укладений шлюб, але проживати разом як одна сім'я та вести спільне господарство вони почали раніше - 26.12.2006 року, про що свідчать договори найму кімнати у гуртожитку м. Красноармійська Донецької області, копії квитанцій про сплату коштів за цими договорами, копії квитанцій про сплату кредиту, про придбання ними в цей період товарів для побуту. Крім того, в їх паспортах наявні відомості про реєстрацію місця проживання у гуртожитку. Також між ними є письмова угода про поділ спільного майна, в тому числі набутого у період з 26.12.2006 року по 23.06.2007 року, яка також, на її думку, свідчить про наявність факту їх проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Весь цей час вони жили разом, їх стосунки були пов'язані спільним побутом, вони мали права і обов'язки подружжя між собою, вели спільний бюджет, разом готували їжу, придбавали за спільні кошти одяг, побутові предмети, несли спільні витрати та вдвох користувались набутим майном. Відповідач заперечує цей факт, оскільки його визнання дає їй право на поділ спільного майна, придбаного у цей час. Просить суд встановити факт їх проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 26.12.2006 року по 23.06.2007 року та стягнути з відповідача понесені нею судові витрати загальною сумою 1321 гривня 21 копійка. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги повністю та дала пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Також додала, що познайомилися вони в 2001-2002 роках в м. Донецьку, де обидва навчалися на той час, з того часу зустрічалися. З 01.01.2006 року в неї було оформлене вільне відвідування лекцій у ВНЗ, вона приїхала до м. Красноармійська, оскільки вони з [PERSON] домовилися жити там. Її родичі мешкають у м. Сніжному Донецької області, в м. Красноармійську в неї нікого немає, тому їхала туди вона виключно з метою спільного проживання з [PERSON], інших причин там жити в неї не було. Спочатку вони мешкали у батьків відповідача по [ADDRESS], а в грудні 2006 року переїхали до гуртожитку, де відповідач винаймав кімнату для їх спільного проживання. Для цього вони придбали необхідні речи - ліжко, холодильник, праску, чайник. Взагалі спільний бюджет в них був наявний з серпня 2005 року, вони не реєстрували свої відносини виключного з того, що вона отримувала пенсію з втрати годувальника та регрес внаслідок смерті батька, а укладення шлюбу позбавило б її цих виплат у той час. 05.09.2006 року відповідач уклав з банком кредитний договір з метою отримання коштів на придбання автомобіля і, отримавши ці кошти, придбав автомобіль. Це було їх спільне рішення, але договір уклав [PERSON], який на той час офіційно працював та йому було менш складно отримати погодження банку на кредитування. Внески на погашення кредиту вони робили спільно, в тому числі і з отримуваних нею коштів. Вона заповнювала квитанції від його імені з метою уникнення плутанини з банком. Їх спільне проживання закінчилося шлюбом, укладеним 23.06.2007 року. Зараз відповідач не згодний на поділ майна, тому вона змушена звертатися до суду для встановлення факту проживання з ним без шлюбу. Просила суд задовольнити її вимоги повністю. Представник позивача за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні також підтримав позовні вимоги та провис суд повністю їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав повністю, виходячи з наступного. З позивачем вони познайомилися у травні 2002 року, зустрічалися, навіть жили в одному гуртожитку в м. Донецьку. В 2004 році він поїхав з м. Донецька, працював на шахті Краснолиманській. В той самий час, спільного бюджету вони не мали. Спільного мешкання в 2006 році він не пам'ятає, оскільки [PERSON] на той час навчалась в м. Донецьку, там і жила. В вересні 2006 року він отримав кредит для придбання автомобілю, поручителем за кредитним договором була його мати, а сплачував кошти він. З грудня 2006 року вони з позивачем дійсно мешкали разом в гуртожитку м. Красноармійська, це було їх спільне рішення, до цього деякий час дійсно жили у його батьків. На його думку, факт спільної реєстрації в гуртожитку не є свідченням проживання однією сім'єю. Він не заперечує, що вони жили разом, що в них були інтимні відносини, що вони спільно вирішували всі питання щодо їх проживання, але не вважає це сімейними стосунками. З його боку це була перевірка їх відносин - чи зможуть вони в подальшому створити родину. Проживання однією сім'єю з позивачем він не заперечує з квітня-травня 2007 року, коли вже почалася підготовка до весілля, яке відбулося в червні 2007 року, але всі спільні витрати були направлені саме на весілля, а не на їх проживання в період підготовки до укладення шлюбу. Угоду про поділ майна вони склали за місяць до розірвання шлюбу, з серпня 2011 року вони вже мешкали окремо, у нього навіть були проблеми із отриманням особистих речей, оскільки від позивача він пішов з пустими руками і більше не повертався. Вважає, що ця угода не має сили, оскільки не посвідчена нотаріусом. Він підписав угоду взамін на доступ до сина під впливом дружини. Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Заслухавши пояснення сторін, свідків та вивчивши докази у справі окремо і в сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. За вимогами ч. 2 ст. 256 ЦПК України, в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Виходячи зі змісту п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», вимога позивача розглядається в позовному провадженні, оскільки встановлення факту, що має юридичне значення (проживання однією сім'єю без реєстрації шлюб) може бути наслідком наступного майнового спору. Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Європейський суд з прав людини, надаючи власне визначення терміну «сімейне життя», вказує на те, що сімейне життя може існувати там, де між особами не існує жодних юридичних зв'язків. Так, у справі «Ельсхольц проти Німеччини» суд визначив, що «поняття сім'ї (за статтею 8 ЄКПЛ) не обмежується стосунками на основі шлюбу і може охоплювати інші «сімейні» de facto зв'язки, коли сторони проживають разом поза шлюбом». Судом встановлено, що 23.06.2007 року між сторонами укладений шлюб, внаслідок якого позивач змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] (а.с. 11). Згідно з договором № 42 найму кімнати для проживання у студентському гуртожитку № 2 м. Красноармійська, укладеним 19.12.2006 року [PERSON] винайняв кімнату у гуртожитку за адресою: [ADDRESS], строком до 01.08.2007 року (а.с. 18). Сторони були зареєстровані у вказаному гуртожитку з 26.12.2006 року, про що свідчать відмітки в їх паспортах (а.с. 6, 9), мешкали там вдвох, що не заперечується сторонами. 24.09.2007 року [PERSON] з метою подальшого найму кімнати у вищевказаному гуртожитку укладений договір № 94 без зазначення строку закінчення дії договору. Визначене, на думку суду, свідчить про те, що суттєві обставини життя сторін у період з моменту реєстрації у гуртожитку 26.12.2006 року не змінилися, оскільки вони продовжували спільно проживати в гуртожитку як до укладення шлюбу 23.06.2007 року, так і після цього. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 06.11.2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний (а.с. 12). 23.09.2011 року між сторонами укладена письмова угода про добровільний розподіл майна, набутого в період шлюбу, яка не була засвідчена нотаріально і проти якої на цей час заперечує відповідач з посиланням на її підписання під тиском з боку [PERSON] (а.с. 68). Опитані судом свідки показали наступне. Так, свідок [PERSON] в судовому засіданні 17.10.2016 року показала, що підтверджує факт спільного проживання сторін як сім'ї. Вона познайомилася з ними на початку 2007 року, коли позивач працювала в магазині Київстар, а вона сама - в ДельтаБанку, при цьому її робоче місце було саме в магазині Київстар. На той час сторони ще не були одружені та жили у гуртожитку в м. Красноармійську. Періодично приходячи до них в гості, вона бачила, що все вказує на проживання [PERSON] і [PERSON] як подружжя - вони вели спільне господарство, робили разом покупки, у них були спільні витрати. Їй було відомо, що у них був кредит на автомобіль, вона чула, як вони між собою обговорювали виплати за кредитом. Відповідач багато разів приходив до позивача на роботу, забирав її з роботи на автомобілі. Вона особисто їздила з ними навесні 2007 року в м. Донецьк, вони разом проводили там час, гуляли, ходили у магазини. З боку вона може охарактеризувати відносини між [PERSON] та [PERSON] з початку 2007 року і до укладення шлюбу виключно як сімейні. Свідок [PERSON] 17.10.2016 року суду показала, що знайома з [PERSON] з початку 2007 року, працювала у перукарні, яка знаходилася поряд магазину, в якому працювала позивач. [PERSON] і [PERSON] жили у гуртожитку, вона не була у них в гостях, але багаторазово бачила їх разом, вони виглядали як пара. [PERSON] їй казала, що вони роблять сумісні покупки, що купили разом автомобіль. На той час між ними були хороші відносини, на її очах відповідач зустрічав позивача з роботи, вони вдвох поверталися додому. Виходячи з обов'язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, суд констатує, що відповідач, не визнаючи позовні вимоги, аргументує це лише власним баченням сімейних відносин, оперуючи своїми оціночними судженнями щодо вказаного питання, та не навів суду жодних доказів на підтвердження своєї позиції. В той самий час, обставини, зазначені позивачем, підтверджуються матеріалами справи, показами свідків та поясненнями самого відповідача [PERSON], який, не визнаючи сімейний характер відносин с [PERSON], не заперечує суттєві умови цих відносин - спільне мешкання, наявність усталених, в тому числі інтимних, відносин та закінчення такого мешкання укладенням шлюбу. Спільне проживання сторін у зазначений період та такий наслідок спільного проживання, як укладення шлюбу, дають суду підстави вважати, що сторони планували своє майбутнє як подружжя, для чого вживали всі належні дії для налагодження свого побуту. Надаючи оцінку доказам позивача у вигляді квитанцій за придбання промислових товарів, сплату послуг та погашення кредиту, суд не може визнати їх такими, що підтверджують позовні вимоги, оскільки оглядом квитанцій неможливо достовірно встановити, хто саме фактично сплачував кошти за квитанціями та якими саме ці кошти були - кому належали, чи були виділені саме із спільного бюджету. В той самий час, інші зазначені вище та досліджені судом докази в своїй сукупності дають підстави встановити характер відносин між сторонами в період з 26.12.2006 року по 23.06.2007 року як сімейний, що свідчить про наявність факту проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу, який має бути встановлений судом. Розглядаючи вимогу позивача про відшкодування витрат на правову допомогу, суд встановив, що 19.09.2016 року між позивачем [PERSON] юридичною фірмою «Смаль і право» в особі директора [PERSON] був укладений договір-доручення на надання правової (юридичної) допомоги, згідно з умовами якого останній зобов'язався скласти позовну заяву про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та надати консультації з цього питання, а [PERSON] зобов'язалася сплатити за ці послуги 800 гривень (а.с. 72). Крім того, [PERSON] була видана довіреність [PERSON] на здійснення представництва її інтересів в суді (а.с. 71). Згідно з квитанцією № 388 від 19.09.2016 року [PERSON] сплатила ЮФ «Смаль і право» 800 гривень за зазначеним вище договором (а.с. 70). У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Зі змісту ст. 79 ЦПК України вбачається, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема, витрат на правову допомогу. Як роз'яснено в п. 47 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року №10, право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення чого надане Конституційним Судом України (Рішення від 16.11.2000 року №13-рп/2000; Рішення від 30.09.2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11.07.2013 року №6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20.12.2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Як роз'яснено в п. 48 вищевказаної постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій). [PERSON] виконав взяті на себе зобов'язання за договором про надання правової допомоги. Зокрема, склав позовну заяву та надав позивачу необхідні консультації. Згідно з кошторисом № 388 від 19.09.2016 року на виконання робіт з надання правової допомоги, усні консультації фахівця тривали 2 години та загалом коштували 200 гривень, складання позовної заяви, проведення розрахунків та складання інших документів, необхідних для позитивного вирішення справи, тривали 3 години та коштували загалом 600 гривень. Всього послуги фахівця були оцінені сторонами у 800 гривень (а.с. 73). Суд дійшов висновку про часткове задоволення вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» встановлено у 2016 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі 1450 гривень, у погодинному розмірі - 08,69 гривень. З вищенаведених норм законів вбачається, що розмір компенсації витрат на правову допомогу при розгляді даної справи у погодинному розмірі не може перевищувати 580 гривень (1 450 грн. х 40%) та бути нижчим ніж 8,69 грн. Суд бере до уваги, що Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10.01.2010 року №33210/07 і №41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18.02.2010 року, №37246/04). Не заперечуючи фактичність та необхідність витрат [PERSON] на правову допомогу, суд в той самий час не вважає розумним та обґрунтованим їх розмір, враховуючи характер спірних правовідносин, незначну ступінь складності справи та невелику тривалість її розгляду, а також встановлений Законом граничний (максимальний) та мінімальний розміри компенсації витрат на правову допомогу у погодинному розмірі. Крім того, суд зазначає, що вказана в кошторисі наявність «проведення розрахунків та складання інших документів, необхідних для позитивного вирішення справи» не підтверджена жодними даними, оскільки справа про встановлення факту, що має юридичне значення, не потребує ніяких розрахунків, оскільки не містить інших, ніж безпосереднє встановлення факту, вимог. Посилання фахівця у кошторисі на складання «інших документів, необхідних для позитивного вирішення справи» також не відповідають дійсності, оскільки жодних інших складених ним документів матеріали справи не містять. Наявна в матеріалах справи позовна заява викладена на двох аркушах та має незначну ступінь складності з огляду на характер вимог позивача. Тому, виходячи з принципів розумності, виваженості і справедливості, а також з того, що позивачем не ставиться вимога про стягнення оплати послуг фахівця щодо представництва в суді, а лише тільки з консультацій та складання документів, суд вважає необхідним визначити компенсацію витрат на правову допомогу, які підлягають стягненню з відповідача на користь [PERSON], загальною сумою 300 гривень. У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягнення сума сплаченого [PERSON] судового збору в розмірі 551 гривня 21 копійка (а.с. 1). На підставі викладеного, ст. 3 СК України, ст.ст. 8, 59 Конституції України, ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік»,

Outcome: partial