Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON], третя особа - [PERSON], про поділ спільного сумісного майна подружжя. Зазначала, що у період з 12 травня 1973 р. по 3 липня 2009 року сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого ними було набуте нерухоме майно, зокрема, трикімнатна квартира [ADDRESS]. В грудні 1987 р. за взаємною згодою подружжя в інтересах сім'ї з метою отримання квартири на всіх її членів відповідач [PERSON] вступив у члени ЖБК «Держплановець-2». Оплату першого пайовий внесок подружжю [PERSON] за квартиру допомогли здійснити батьки позивача та відповідача. Однак, більша частина грошових коштів, внесених за квартиру, належала їй на праві особистої приватної власності, оскільки грошові кошти, які були внесені як останній внесок за кооперативну квартиру, були отримані нею в дар від батьків. Так, 08 жовтня 1987 р. її батьки, [PERSON] та [PERSON], продали домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS], а виручені від його продажу грошові кошти у сумі 12 000 крб. батьки подарували їй для здійснення внесків за спірну квартиру. 08 січня 1992 р. відповідач як член ЖБК «Держплановець-2» отримав ордер на житлове приміщення на сім'ю з трьох осіб ([PERSON], [PERSON] та [PERSON]). 20 листопада 1992 р. відповідачем було в повному обсязі сплачені пайові внески в оплату вартості спірної квартири, загальна сума яких склала 19 930 крб. В новозбудованій квартирі подружжям було здійснено ремонт, після чого на початку 1992 р. їх сім'я фактично в'їхала в квартиру та 08 січня 1992 р. вони разом з дочкою [PERSON] були зареєстровані у вказаній квартирі. 19 квітня 2000 р. відповідач отримав на своє ім'я свідоцтво про право власності на житло. Протягом шлюбу позивач отримувала більшу заробітну плату, ніж відповідач, несла більші затрати в утриманні та поліпшенні майна. Після припинення фактичних шлюбних відносин вона власними силами за участю доньки [PERSON] здійснила ремонт в квартирі, значним чином поліпшивши її стан та збільшивши її матеріальну цінність. Загальна сума витрат, які були понесені нею та третьою особою [PERSON] у зв'язку з проведеним в квартирі ремонтом складає понад 30 000 грн. Відповідач [PERSON] жодним чином у проведенні ремонтних робіт участі не приймав. Враховуючи інтереси доньки та участь кожного з подружжя у придбанні й утриманні спірної квартири, позивач [PERSON] просила відступити від засад рівності часток, визнати за нею право власності на 4/5 частини спірної квартири та визнати за відповідачем [PERSON] право власності на 1/5 частку вказаної квартири. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі, просили їх задовольнити з вказаних у позові підстав. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та визнання за позивачем права власності на 4/5 спірної квартири. В обґрунтування заперечень зазначив про те, що у період спільного сумісного життя з позивачем, його заробітна плата значно перевищувала доходи позивача. Всі отримані види заробітку відповідач скеровував на оплату пайових внесків за спірну квартиру, оплату комунальних послуг, а також продовольчих товарів. Батьки позивача жодних грошових коштів на оплату пайових внесків за спірну квартиру ані позивачу, ані відповідачу не давали. Крім того, не відповідають дійсності обставини на які посилається в обґрунтування здійснення нею особисто ремонту у спірній квартирі, що значно поліпшив стан квартири, у зв'язку із чим, в тому числі, позивач просить відступити від засад рівності часток подружжя у спільному майні. Зазначає про те, що такий ремонт був не першим, відповідач постійно надавав грошові кошти на проведення ремонту спірної квартири, крім того здійснював такий ремонт самостійно (ставив металеві решітки на вікна, здійснював оздоблювальні роботи). Враховуючи наведене, вважає, що відсутні підстави для відступлення від засад рівності часток і частки кожного із колишнього подружжя у спірній квартирі є рівними. Третя особа у судовому засіданні підтримала позовні вимоги у повному обсязі, просила їх задовольнити, з вказаних у позові підстав. Вислухавши пояснення сторін у справі, третьої особи, допитавши свідків та дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне. Сторони у справі [PERSON] та [PERSON] з 12 травня 1973 року по 03 липня 2009 року перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується даними свідоцтва про шлюб, виданого 12 травня 1973 р. Будинком щастя Жовтневого району м. Дніпропетровська. В період шлюбу сторонами була набута квартира [ADDRESS]. Згідно ордеру від 08 січня 1992 року на підставі рішення загальних зборів членів ЖБК «Держплановець-2», затвердженого рішенням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 15 жовтня 1991 року № 726, квартира [ADDRESS], була надана члену кооперативу [PERSON] на сім'ю у складі трьох осіб - дружини [PERSON] та дочки [PERSON] З квитанцій, виданих на ім'я [PERSON], та довідки ЖБК «Держплановець-2», вбачається, що пайові внески за вказану квартиру були сплачені в повному обсязі в період з 18.03.1986 р. по 20.11.1992 року, тобто під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, і за рахунок спільних коштів подружжя. 19 квітня 2000 року Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації на ім'я відповідача [PERSON] видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру, відповідно до якого квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за відповідачем [PERSON] Розділ VII «Прикінцеві положення» СК України передбачає, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 31.01.2004 року. Отже, у зв'язку з тим, що квартира була придбана до 2004 року, а закон не має зворотної дії та не поширюється на правовідносини, які виникли до набрання чинності СК України 01.01.2004 року, то при вирішенні спору слід керуватися КпШС України. Згідно зі ст. 22 КзШС України, що діяв на час придбання сторонами квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до абзацу 1 ст. 28 КпШС України, чинному на час придбання квартири, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Статтею 24 цього Кодексу встановлено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Судом достовірно встановлено, що придбана за час шлюбу між сторонами квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON]. Сторони у справі [PERSON], [PERSON] та їх дочка [PERSON] з 14.01.1992 р. зареєстровані за адресою спірної квартири й користуються жилою площею в квартирі по даний час. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03 липня 2009 року шлюб між сторонами у справі розірвано. 24 листопада 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві видано свідоцтво про розірвання шлюбу між ними. Сторони не дійшли згоди щодо поділу спільного майна. Спірна квартира є неподільним майном. Згідно з вимогами ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 статті 68 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України, при вирішенні спору про поділ майна, суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї , приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, з ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного, розвитку і лікування. Відповідно до ч. 7 ст. 57 СК України, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належать одному із подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Відповідно до абзацу 4 ст. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», обґрунтованим визнається рішення ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу свої вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставини, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить обґрунтовані висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач обґрунтовувала позовні вимоги наявністю підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя, внесення нею отриманих в дар коштів у якості пайового внеску за квартиру, які є її особистою власністю, та істотне поліпшення майна за власні кошти. Як встановлено судом та підтверджується даними довідки від 14 жовтня 2009 року, виданої ЖБК «Держплановець-2», перший пайовий внесок за квартиру [ADDRESS] був здійснений подружжям 18 березня 1986 р. в сумі 7 150 крб. При цьому, як позивач, так і відповідач у судовому засіданні вказали про те, що грошові кошти на перший пайовий внесок за спірну квартиру надавали подружжю як батьки позивача, так і батьки відповідача у рівних частинах. Наступні оплати були здійснені: 11.06.1991р.-410,10 крб., 17.02.1992 р.-1500 крб., 07.09.1992 р.-10 529,14 крб., 20.11.1992 р.-340,76 крб. Згідно з вимогами ст.ст. 10, 60 ЦПК України, розгляд і вирішення цивільних справ у судах проводиться на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає про те, що більша частина грошових коштів, внесених за спірну квартиру, належала їй на праві особистої приватної власності, оскільки нею були витрачені на придбання спірної квартири гроші в сумі 12 000 крб., отримані в дар від батьків [PERSON] та [PERSON], які 08.10.1987 р. продали домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS], та вилучені грошові кошти в сумі 12 000 крб. подарували їй. Як вбачається з договору купівлі-продажу, дійсно 08 жовтня 1987 року [PERSON] брат позивачки, від імені якого діяв батько позивача [PERSON], продав житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що є молодшим братом позивача [PERSON] На початку 90-х років у подружжя [PERSON] виникло питання придбання житла у м. Києві, у зв'язку із чим батьки [PERSON] та батьки [PERSON] надали кошти подружжю [PERSON] для здійснення першого пайового внеску за квартиру [ADDRESS]. У 1987 році батько позивача [PERSON] та свідка [PERSON] продав будинок, що розташований в м. Марганець Дніпропетровської області, а грошові кошти, отримані від продажу будинку подарував сестрі [PERSON] для оплати пайових внесків за кооперативну квартиру. Крім того, свідку відомо про проведений [PERSON] разом з дочкою [PERSON] у 2006-2007 роках ремонт у спірній квартирі. [PERSON], будучи допитаний як свідок, суду показав, що у 1987 році батьки позивача та свідка, відчужили будинок [ADDRESS], а грошові кошти від відчуження вказаного вище нерухомого майна у сумі 12 000 карбованців, батьки подарували сестрі - [PERSON], які в подальшому остання витратила на придбання квартири [ADDRESS]. Крім того, свідок суду пояснив, що у 2006-2007 роках [PERSON] разом із донькою [PERSON] за власний кошт оплачено проведення ремонтних робіт у вказаній вище квартирі. Так, [PERSON] та [PERSON] сплачено вартість робіт і матеріалів із заміни дверей, вікон, радіаторів, встановлення лічильників, підлоги, плінтусів, поклейки шпалер та інше. [PERSON] відмовлявся приймати участь у проведенні ремонту у вказаній квартирі у 2006-2007 роках. У судовому засіданні допитана як свідок [PERSON] суду показала, що з позивачем [PERSON] знайома з 1980 року, познайомились на роботі, потім почали товаришувати сім'ями, добре знає колишнього чоловіка [PERSON] та доньку [PERSON] З метою вирішення квартирного питання [PERSON] вступив у члени житлово-будівельного кооперативу, на моменту такого вступу у родини [PERSON] було скрутне матеріальне становище, у зв'язку із чим після відчуження батьками [PERSON] належного їм будинку, останні подарували [PERSON] грошові кошти, які вона витратила на сплату пайових внесків за квартиру [ADDRESS]. У 2006-2007 роках [PERSON] разом із дочкою [PERSON] здійснено ремонт у вказаній вище квартирі. Ремонт здійснювався виключно за особисті кошти [PERSON] та [PERSON], натомість [PERSON] будь-якої участі у проведенні ремонтних робіт не приймав. З наданих позивачем [PERSON] квитанцій на придбання будівельних матеріалів та договорів про замовлення та виконання робіт, вбачається, що позивачем понесено витрати на проведення будівельних робіт у розмірі, що становить 30 000 гривень (а.с. 22-45). Натомість відповідачем [PERSON] будь-яких доказів про здійснення оплати вартості ремонтних робіт або будівельних матеріалів в розпорядження суду надано не було. Приймаючи рішення по справі, суд враховує й вимоги ч.3 ст. 357 ЦК України, згідно з якими співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників. Враховуючи викладені вище обставини, суд надходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача [PERSON] та наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя, внаслідок внесення позивачем отриманих в дар грошових коштів в якості пайового внеску за спірну квартиру, які є її особистою приватною власністю, а також істотне поліпшення майна за власні кошти, що підтверджується показами допитаних судом свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], копіями витратних накладних та товарних чеків на будівельні матеріали, актів здавання-приймання виконаних робіт та квитанцій. Разом з тим, суд критично ставиться до доводів відповідача [PERSON] про те, що розмір його заробітної плати значно перевищував розмір заробітної плати позивача [PERSON] у період здійснення виплати пайових внесків за спірну квартиру, виходячи з наступного. Так, відповідач [PERSON] в обґрунтування вказаних вище обставин зазначає про те, що в період здійснення виплати пайових внесків за спірну квартиру, заробітна плата відповідача в три рази перевищувала заробітну плату позивача, оскільки відповідач працював на 0,5 ставки в ІТТФ НАНУ, науково-дослідному інституті «ВІДГУК», Інституті водного транспорту, а також постійно одержував гонорари в системі Всесоюзного агентства по авторським правам за свої наукової статті, надруковані у наукових журналах та перекладені за кордоном. На підтвердження зазначених обставин посилався на данні архівної довідки, виданої 15.10.2014 року Київською державною академією водного транспорту імені Гетьмана Петра Конашевича Сагайдачного, архівної довідки, виданої 30.10.2014 року Національним медичним університетом імені О.О. Богомольця, а також записи, що містяться у трудовій книжці. Однак, вказані вище довідки, а також записи у трудовій книжці відповідача, свідчать про факт працевлаштування відповідача [PERSON] у певний час у відповідних закладах. Разом з тим, жодна з наданих довідок не містить даних щодо розміру заробітної плати, отриманої відповідачем [PERSON] у період здійснення виплати пайових внесків за спірну квартиру, та не підтверджує обставини, на якій посилається відповідач, зокрема, щодо отримання більшої заробітної плати, ніж позивач, та здійснення виплати пайових внесків виключно за рахунок такої заробітної плати. З огляду на викладене, посилання [PERSON] на наявність обставин, що дають підстави при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, для відступу від засади рівності часток подружжя, а також право позивача на збільшення частки у праві спільної часткової власності в зв'язку з ремонтом квартири, є обґрунтованими, а позовні вимоги в частині в частині здійснення розподілу спільного майна подружжя, яким є квартира [ADDRESS], шляхом визнання за [PERSON] права власності на 4/5 частин вказаної квартири, а за [PERSON] - права власності на 1/5 частину спірної квартири, такими, що підлягають до задоволення. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України, до витрат, пов'язаних і розглядом справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу. Однак, суд вважає, що вимога про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 3000 гривень не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не надано доказів здійснення оплати вартості таких витрат. Задовольняючи позов частково, суд відповідно вимог ст. 88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача сплачену суму судового бору у розмірі 3 219 гривень.

Outcome: partial