Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою, де просить суд ухвалити рішення, яким визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . Свої вимоги позивач мотивувала тим, що вона є власником будинку [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] , який не є і ніколи не був членом сім`ї позивача, зареєстрований у вказаному будинку, однак фактично в ньому не проживає, не вносить плату за житлово - комунальні послуги. Позивач зазначає, що наявність реєстрації [PERSON] у належному їй будинку перешкоджає їй в повній мірі реалізовувати права, а саме отримати субсидію на оплату житлово - комунальних послуг. За викладених обставин, позивач вважає, що відповідач втратив право користування належним їй будинком та у зв`язку із неможливістю врегулювати дане питання в позасудовому порядку, [PERSON] вимушена звернутись до суду. Позивач [PERSON] судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, не надав до суду пояснень про причини неявки. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 280 Цивільного процесуального Кодексу України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причини або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача на підставі письмових матеріалів справи, одночасно враховуючи, що відповідач належним чином повідомлявся судом про дату, час та місце слухання справи, відповідач не повідомив суд про причини неявки, ним не подано відзив. Вислухавши думку позивача [PERSON] , вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд встановив наступне. Позивачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом, виданого 09 січня 1997 року державним нотаріусом Першої Кременчуцької державної нотаріальної контори Мусієнко Т.О., та зареєстрованого в реєстрі за номером 3-23, належить на праві власності житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] . Рішенням Крюківської районної ради міста Кременчука Полтавської області від 03 вересня 2009 року позивачу [PERSON] передано безоплатно у власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] , та на підставі цього рішення видано Державний акт на право власності на вказану земельну ділянку. Згідно зі статтею 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. З матеріалів справи, а саме із повідомлення Крюківської районної адміністрації Виконкому Кременчуцької міської ради Полтавської області №2114/01-27 від 24 березня 2020 року, вбачається, що за адресою: будинок [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] , [INFO] . Факт реєстрації відповідача за зазначеною вище адресою також підтверджується записом у будинковій книзі на будинок [ADDRESS] . Однак, в судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] за зазначеною вище адресою не проживає тривалий час. Факт непроживання відповідача за зазначеною адресою також підтвердила свідок [PERSON] , яка в судовому засіданні повідомила, що вона та позивач [PERSON] є сусідами, за адресою: [ADDRESS] , відповідач [PERSON] не проживає більше двох років, місце його перебування свідку невідомо. Згідно із частиною 1 статті 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. У відповідності до частини 1 статті 386 власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчиненню нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до вимог статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,до якої України приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Приймаючи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідачем внаслідок наявності його реєстрації у помешканні, власником якого є позивач, порушено право останнього на володіння та розпорядження своїм майном; [PERSON] , будучи зареєстрованим у домоволодінні, власником якого є позивач, порушує її права та законні інтереси, в зазначеному домоволодінні не проживає понад два роки. Згідно зі статтею 163 Житлового кодексу УРСР, у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Так, відповідно до частини 1 статті 71 Житлового кодексу УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Окрім того, частиною 2 статті 405 Цивільного кодексу України встановлено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Так, в судовому засіданні достовірно встановлений факт, що відповідач [PERSON] зареєстрований у будинку [ADDRESS] , власником якого є позивач. Однак, відповідач не проживає у зазначеному будинку більше двох років. Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідачем втрачено право на користування зазначеним житлом, оскільки він відсутній у вказаному будинку більше двох років без поважних причин, враховуючи ті обставини, що реєстрація відповідача перешкоджає позивачу, як власнику житла, в повній мірі користуватися та розпоряджатися належними йому правами в зазначеному будинку, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог [PERSON] , у зв`язку з чим вони підлягають задоволенню. Оскільки, статтею 141 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп., який було сплачено позивачем при подачі позову до суду згідно квитанції №N1CZG4068м від 10 березня 2020 року, оригінал якої знаходиться в матеріалах справи.

Outcome: approved