Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суду із позовом до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, Тернопільської обласної прокуратури про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 10.10.2017 працівниками Тернопільської місцевої прокуратури Тернопільської області та Тернопільського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань відносно неї відомості та розпочато розслідування у кримінальному провадженні № 42017211180000054 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. Оскільки диспозицій ч. 3 ст. 368 КК України, не передбачала і не передбачає кримінальної відповідальності за вимагання чи отримання неправомірної вимоги, а тому, 19.10.2017 постановою старшого слідчого в ОВС СУ ГУНП в Тернопільській області дії позивача з ч. 3 ст. 368 КК України, перекваліфіковано на ч. 3 ст. 354 КК України. В подальшому, 19.10.2017 [PERSON] було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 354 КК України, за отримання неправомірної вигоди у розмірі 1 500,00 грн від студента Тернопільського вищого професійного училища ресторанного сервісу і торгівлі [PERSON] . Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24.10.2017 було застосовано до позивача запобіжний захід у вигляді застави в розмірі 3-х прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становив 4 800,00 грн. 27.10.2017 визначену суму застави за [PERSON] внесла її мати - [PERSON] . Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області 24.10.2017 в клопотанні слідчого про відсторонення її від посади було не відмовлено, відтак 27.11.2017 вона відчула виснаженість свого організму та погіршення стану здоров`я, у зв`язку з чим потрапила на лікарняне. 29.11.2017 у кримінальному провадженні № 42017211180000054 від 10.10.2017 старшим слідчим в ОВС СУ в Тернопільській області Мицьо H.A. було складено обвинувальний акт, відносно позивача за ч. ст. 354 КК України, який був направлений на розгляд в Тернопільський міськрайонний суду Тернопільської області. Відтак, вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29.07.2019 у справі № 607/15414/17 її виправдано за обвинувачення, передбачене за ч. 3 ст. 354КК України. Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 16.09.2019 вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області 29.07.2019 залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду від 01.04.2020 ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 16.10.2019 скасовано і призначено направити на новий розгляд у суд апеляційної інстанції. Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 10.11.2020 вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29.07.2019 залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення. Ухвалою Верховного суду від 05.03.2021 у відкритті касаційного провадження відмовлено. В обґрунтування розміру матеріальної шкоди зазначила, що нею були понесені витрати у зв`язку добиранням у судові засідання по розгляду справи. Щодо моральної шкоди зазначила, що вона тривалий час перебувала під слідством і судом, а саме у період із 11.10.2017 по 10.11.2021 (35 місяців), що призвело до приниженні її честі, гідності, ділової репутації, у зв`язку із перебуванням під незаконним слідством втрати звичайного кола оточення, зокрема друзів, рідних, колишній соціальний статус, вона перебувала тривалий час у стресовому стані, у зв`язку із чим відбулося погіршення самопочуття, а також вона була позбавлена можливості знайти пристойну роботу. У зв`язку з не досягненням згоди, щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові та тим що положеннями чинного законодавства України передбачено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі відшкодування майнової та моральної шкоди, позивач просила стягнути за рахунок коштів Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на її користь завдану матеріальну шкоду в розмірі 6 422,00 грн та моральну в розмірі 432 000,00 грн. У судовому засіданні позивач та її представник зміст позовних вимог підтримав, з підстав та обґрунтувань, викладених у позові та просив його задовольнити. Представник Державної казначейської служби України подав відзив на позовну заяву, в якому вказав, що наведені аргументи позивача суперечать вимогам Закону України «Про порядок відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки із позовної заяви вбачається, що позивач під час перебування під слідством та судом від роботи не відсторонялась, тому у суду не має підстав для стягнення втраченого заробітку. Запобіжний захід, який був застосований до позивача, давав їй змогу в повному в повній мірі реалізовувати її конституційне право на працю. Звільнення позивача із займаної посади за власним бажанням, не дає підстав стверджувати, що остання втратила можливість працювати на час перебування під слідством та судом. Крім того, зазначив, що на підставі пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.12.2016 №1774-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» - суд під час обрахунку сум шкоди замість мінімальної заробітної плати використовує величину прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відтак необхідною умовою для відшкодування заробітку особи є сам факт втрати такого заробітку, тобто його існування на час порушення кримінального провадження, застосування запобіжних заходів та незаконного засудження. Однак позивачем не доведено, і не надано доказів, які б підтверджували втрату заробітку в сумі 432 000,00 грн. Представник Державної казначейської служби України, вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, у встановленому ЦПК України порядку, наявність правових підстав відшкодування заявленої до стягнення матеріальної і моральної шкоди. А тому, заявлені в вимоги є необґрунтовані, документально не підтверджені, не базуються на вимогах чи чинного законодавства та не підлягають до задоволення. Представник відповідача - Державної казначейської служби України, у судовому засідання заперечив щодо задоволення позовних вимог. Представник Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, подав відзив на позовну заяву, в якому підтвердив існування обставин, пов`язаних із перебуванням позивача під слідством та постановлення відповідних судових рішень, при цьому, звернув увагу суду на те, що позивачем не вірно обраховано строк її перебування під слідством, оскільки обвинувальний акт винесено 29.11.2017, а в рішенням Конституційного суду від 27.10.1999 № 9-рп/99 зазначено, що притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні кримінального злочину. Строк обрахування починається з моменту пред`явлення особі обвинувального акту. Такої ж позиції дотримується Верховний Суд, який зазначив, що моральну шкоду необхідно визначити виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення. Отже початком обрахування строку позивача є 29.11.2017. Крім того, зазначив, що Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області винесено вирок, який ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 10.11.2020 залишено буз змін. Відтак загальний строк перебування позивача під слідством становить не 35 місяців, а 30 місяців 22 дня. Разом з тим, зазначив, що позивачем не надано обґрунтованих доказів, що підтверджують факт заподіяння їй моральної шкоди у визначеному розмірі, а отже позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними. До того ж, підозру [PERSON] оголошено відповідно до закону, та статус підозрюваної ніяким чином не обмежували її права. Від посади останню відсторонено не було. А оскільки вироком Тернопільського міськрайонного судому Тернопільської області від 29.07.2019 було повністю визнано [PERSON] невинуватою та виправдано на підставі п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК України, повернуто заставу, відтак права [PERSON] порушені не були. Будь яких запобіжних заходів інших не застосовувалися. Також, зазначив, що позивачем не було здійснено зусиль для відновлення ділової репутації, нормалізації життєвих зв`язків і відновлення стосунків з оточуючими людьми, оскільки конкретних фактів та доказів наведено не було. Всупереч вимогам ст. ст. 12, 81 ЦПК України позивач не надала переконливих доказів, які б свідчили про причинно - наслідковий зв`язок між діями органу досудового розслідування та завданою їй шкодою. Сам факт винесення виправдувального вироку не є доказом заподіяння позивачу моральної шкоди та беззаперечною підставою для її відшкодування. Право на відшкодування моральної шкоди реалізується шляхом процесуального доведення наявності шкоди та чіткого розрахунку суми відшкодування. Щодо відшкодування матеріальної шкоди на суму 6 422,00 грн, звернув увагу на той факт, що позивачем не роз`яснено та не конкретизовано вказану суму в якості відшкодування матеріальної шкоди. Незрозумілим є і те, чим керувалась при визначенні розміру відшкодування матеріальної шкоди. До матеріалів справи не долучено жодного доказу щоб свідчив про, те що позивачу завдано матеріальної шкоди саме на суму 6 422,00 грн. Відтак просив відмовити у задоволенні позову [PERSON] за безпідставністю. Представник відповідача - Головного управління Національної поліції в Тернопільській області у судовому засідання заперечив щодо задоволення позовних вимог. Представник Тернопільської обласної прокуратури подала відзив, в якому зазначив, що Тернопільська обласна прокуратура є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки в прохальній частині відсутня будь - яка позовна вимога до них. Крім того, вважає, неправильне визначення суб`єктів, які мають відповідати за позовом, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Також, зазначив, що позов не підлягає задоволенню та він не доведений належними та достовірними доказами оскільки, право на відшкодування шкоди нормами чинного законодавства не є матеріальною гарантією. Право на відшкодування у розумінні закону - це процесуальна можливість ставити питання та довести наявність шкоди за допомогою відповідних доказів, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію. Однак, у позовній заяві [PERSON] та доданих до неї документах нене наведено належного обґрунтування спричинення моральної шкоди, не розкрито зміст заподіяної шкоди, не вказано та не надано жодного доказу, який міг би це підтвердити. Також, твердження позивача не доводять, що негативні явища у її житті (моральна шкода), настали саме внаслідок її кримінального переслідування, а не залежали від інших чинників. Позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував причинно - наслідкового зв`язку між діями чи рішеннями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду та понесеними моральними стражданнями. Оскільки, позивач звільнилася з Тернопільського вищого професійного училища ресторанного сервісу і торгівлі з власної ініціативи. Водночас, зазначив, що твердження позивача про матеріальну шкоду у розмірі 6 422,00 грн, яку вона понесла у зв`язку з добиранням у судові засідання з розгляду кримінального провадження не можуть бути взяті до уваги, оскільки не підтверджуються належними доказами. Відтак просив у задоволені позову відмовити. Представник відповідача - Тернопільської обласної прокуратури у судовому засідання заперечив щодо задоволення позовних вимог. Позивач подала відповідь на відзив, в якому вказала, що із запереченнями на її позовні вимоги, які викладені в відзивах на позовну заяву не погоджується. Оскільки, оригінали долучених у копіях письмових доказів знаходяться у матеріалах справ: №607/15414/17; №607/12753/1 провадження №1-кс/607/8113/2017 та у матеріалах справи №607/12753/1 провадження №1-кс/607/8111/2017, які зберігаються в архіві Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області.Крім того, матеріалами зазначених справ, у тому числі і записами журналів судових засідань, у тому числі зафіксованими на технічному носії - електронних дисках, що є при матеріалах справи, можливо точно підрахувати за датами та часом, коли вона була присутня у судових засіданнях. Відтак заявлені вимоги підтримує повністю, та вважає, що вони нею пред`явленні виходячи із врахуванням вимог розумності і справедливості. Заслухавши пояснення сторін, свідків, оглянувши та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. При розгляді справи судом, учасниками справи подано заяви та клопотання та судом було вчинено інші процесуальні дії, зокрема. Ухвалою суду відкрито провадження у справі. Заслухавши думку учасників судового розгляду, перевіривши, дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази, суд приходить до наступного висновку. Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Судом встановлено фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин. Згідно з заявою від 10.10.2017 [PERSON] , повідомила, що майстер виробничого ТВПУ ресторанного сервісу і торгівлі [PERSON] , вимагала в неї неправомірну вигоду у розмірі 1 500, 00 грн за зарахування проходження виробничої практики. Відповідно до витягів з кримінального провадження № 42017211180000054, 10.10.2017 працівниками Тернопільської місцевої прокуратури Тернопільської області та 11.10.2017 працівниками Тернопільського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області, внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про те, що майстер виробничого ТВПУ ресторанного сервісу і торгівлі [PERSON] , вимагала неправомірну вигоду у розмірі 1 500, 00 грн в студентки цього навчального закладу [PERSON] за зарахування проходження виробничої практики. Правова кваліфікація ч. 3 ст. 368 КК України. Постановою Тернопільської місцевої прокурату від 10.10.2017 у кримінальному провадженні за № 42017211180000054 від 10.10.2017 призначено прокурора Тернопільської місцевої прокуратури Напастюка Ю.В. Постановою СУ ГУНП в Тернопільській області від 11.10.2018 у кримінальному провадженні за № 42017211180000054 від 10.10.2017 призначено групу слідчих. 19.10.2017 постановою старшого слідчого в ОВС СУ ГУНП в Тернопільській області дії позивача з ч. 3 ст. 368 КК України, перекваліфіковано на ч. 3 ст. 354 КК України, що підтверджується також, витягом з кримінального провадження № 42017211180000054, від 20.10.2017. 19.10.2017 [PERSON] , вручено під розписку, повідомлення про підозру у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 354 КК. України. Відповідно до клопотання від 20.10.2017 старший слідчий в ОВС СУ ГУНП в Тернопільській області Мицьо Н.А. звернулася до слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області про застосування до [PERSON] запобіжного заходу у вигляді застави у розмірі 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, тобто у розмірі 20 208 грн, та покладення на [PERSON] обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України. Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24.10.2017, клопотання слідчого задоволено частково, та застосовано до позивача запобіжний захід у вигляді застави в розмірі 3 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 4 800,00 грн, та покладено на неї обов`язки: з`являтися до слідчого, прокурора та суду за першою вимогою; повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи; утримуватись від спілкування із свідками у даному кримінальному провадженні, насамперед [PERSON] . Згідно з квитанцією № 12 виданою Тернопільським ОБУ АТ «Ощадбанк» від 27.10.2017, [PERSON] внесла кошти в розмірі 4 800, 00 грн на рахунок ДСА України. Відповідно до клопотання від 20.10.2017 старший слідчий в ОВС СУ ГУНП в Тернопільській області Мицьо Н.А. звернулася до слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області про відсторонення підозрюваної [PERSON] від посади майстра виробничого навчання Тернопільського вищого професійного училища ресторанного сервісу і торгівлі на два місяці. Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24.10.2017, в клопотання слідчого про відсторонення підозрюваної [PERSON] від посади майстра виробничого навчання Тернопільського вищого професійного училища ресторанного сервісу і торгівлі, відмовлено. 29.11.2017 старший слідчий в ОВС СУ ГУНП в Тернопільській області Мицьо Н.А. склала обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 42017211180000054 від 10.10.2017 відносно [PERSON] за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 354 КК України, який був погоджений прокурором Тернопільської місцевої прокуратури Напастюком Ю.В. Даний обвинувальний акт був надісланий в Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області для розгляду. Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29.07.2019, справа № 6087/15414/17, [PERSON] визнано невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.354 КК України та виправдано на підставі п. 1 ч.1 ст.373 КПК України, за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення. Запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 4 800,00 грн скасовано. Внесені у якості застави 27.10.2017 грошові кошти у сумі 4 800 грн. повернути [PERSON] , до набрання вироку законної сили. Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 16.09.2019, вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області 29.07.2019 залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду від 12.12.2019 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 16.10.2019. Постановою Верховного Суду від 01.04.2020 ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 16.10.2019 скасовано і призначено направити на новий розгляд у суд апеляційної інстанції. Ухвалою Верховного Суду від 29.04.2020 подання Тернопільського апеляційного суду задоволено. Кримінальне провадження № 42017211180000054 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого на ч. 3 ст. 354 КК України, за апеляційною скаргою прокурора на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29.07.2019 направити до Хмельницького апеляційного суду. Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 10.11.2020 вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29.07.2019 залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення. Ухвалою Верховного суду від 05.03.2021 у відкритті касаційного провадження відмовлено. Отже, [PERSON] незаконно перебувала під слідством та судом з 19.10.2017 по 10.11.2020, тобто 36 місяців і 21 дня. Право на відшкодування моральної шкоди за рахунок держави закріплено також у статті 56 Конституції України. Статтею 56 Конституції України передбачено, що держава закріплює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Рішенням Конституційного Суду України від 03.10.2001 по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Відповідно до частин першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала внаслідок протиправної поведінки щодо неї самої, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. За п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Отже, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме - у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Згідно з частинами другою-третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тобто законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати. Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування. З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, а обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено. Аналогічний правовий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладено у постановах Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 591/6892/18, від 10 лютого 2021 року у справі № 515/211/15-ц, від 12 серпня 2020 року у справі № 308/11115/16-ц. Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновком експерта, показами свідків. За змістом п. п. 19, 24, 26 ст. 3 КПК судове провадження - кримінальне провадження, в тому числі з перегляду судових рішень в касаційному порядку, а учасниками судового провадження є сторони кримінального провадження, до яких відносяться з боку захисту, зокрема, засуджений та виправданий. На підставі переліченого вбачається, що притягнення до кримінальної відповідальності охоплює також стадію перегляду судових рішень в касаційному порядку відносно засуджених та виправданих. Отже, [PERSON] незаконно перебувала під слідством та судом з 19.10.2017 по 10.11.2020, тобто 36 місяців і 21 днів, а тому у відповідності статті 13 Закону України Про порядок відшкодування шкоди,завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством і судом провадиться з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. Згідно із ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» з 01.01.2021 у розмір мінімальної заробітної плати в Україні дорівнює 6 000,00 грн на місяць. Виходячи з терміну перебування позивача під слідством та судом, що становить 36 місяців і 21 днів, мінімальний розмір моральної шкоди не може бути меншим ніж 6 000,00 грн * 36 місяців і 21 днів. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у судовому засідання надали показання, що [PERSON] перебувала в пригніченому та стресовому стані, плакала, була налякана, внаслідок агресивних дій працівників правоохоронних органів та прокуратури. Також [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] вказали, що після вказаної подій до [PERSON] учні почали відноситися негативно, ображали її, називали «хабарницею», також відносилася негативно окремі працівники училища, через що у неї відбувався нервовий зрив і стало причиною її звільнення з училища. При цьому, [PERSON] повідомила суду, що внаслідок кримінального переслідування, в [PERSON] погіршився стан здоров`я, який не відновився по даний час. Також в неї погіршилося відносини між родичами, друзями, знайомими та сусідами, які відносилися до неї з приниженням та було розірвано відносини з майбутнім чоловіком, який відмовився від одруження через кримінальне переслідування. Тому, [PERSON] поїхала до Польщі, де працевлаштувалася і намагалася налагодити життя, однак постійні виклики до суду і розгляд справи її постійно пригнічували та задавали стресу. Допитана у судовому засіданні позивач [PERSON] як свідок підтвердила обставини викладені в позовній заяві та зазначила, що вона внаслідок кримінального переслідування понесла тяжкі душевні і психічні страждання, принижено честь та гідність, відбулися зміни у її житті, вона витратила багато часу та коштів на перебування під слідством та судом, також докладала багато зусиль для відновлення свого фізичного та психічного здоров`я та ділових стосунків з друзями, знайомими та родичами. Суд визнає обґрунтованими доводи позивача щодо порушення її честі, гідності та ділової репутації, що відбувалось внаслідок тривалого кримінального провадження. За виниклих обставин твердження позивача щодо порушення соціальних зв`язків, в тому числі, із друзями, близькими, знайомими внаслідок поширення інформації про можливість вчинення особою кримінального правопорушення є зрозумілими та виправданими. Як суттєві обставини на підтвердження змін у звичайному способі життя позивача слід визнати не лише об`єктивні фактори у вигляді значної кількості судових засідань та супроводжуючих процедур, пов`язаних з необхідністю поновлення порушених прав, але й інші, як суб`єктивні, що виявляються через психоемоційне усвідомлення особою можливих наслідків у вигляді засудження за вчинення кримінального правопорушення з передбаченою мірою покарання. Враховуючи характер, обсяг і тривалість страждань, яких позивач зазнала у зв`язку з тривалим перебуванням під слідством та судом, тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках, порушення сімейних зв`язків і стосунків з іншими людьми, негативні впливи, що було пов`язано із необхідністю докладати значних зусиль для відновлення та організації свого життя, погіршення стану здоров`я, а тому визначаючи позивачу розмір моральної шкоди, суд вважає, що мінімальний розмір моральної шкоди гарантований державою, а саме Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», тобто із розрахунку мінімальної заробітної плати за кожен місць перебування позивача під вартою, не буде враховувати усю глибину понесених нею моральних страждань, а тому, суд виходячи із принципу розумності та справедливості, визначає розмір моральної шкоди в сумі 270 000,00 грн, яка відповідатиме принципам розумності, виваженості та справедливості. Що ж стосується заявлених вимог щодо стягнення 6 422,00 грн за кошти витрачені на проїзд під час розгляду справи, то вони не підлягають до задоволення. Збитками, відповідно до частини другої статті 22 ЦК України, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно із статями 80 і 81 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Статтею 118 КПК України передбачено, що процесуальні витрати складаються, серед іншого, із витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів. Однак, позивачем до матеріалів справи не було подано копій проїзних документів з міста Тернополя до міста Києва та квитанцій про оплату цих проїзних документів. Крім цього, вказані витрати відносяться до процесуальних витрат і не можуть бути стягненні як заподіяна матеріальна шкода. Також, згідно зі статтею 25 Бюджетного кодексу України Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Положеннями п.1 ст.35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників» від 3 серпня 2011 року визначено, що казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду. Вище зазначене свідчить, що Казначейство України наділено повноваженням, за вимогою Департаменту Державної виконавчої служби здійснювати відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури і суду, в межах бюджетних призначень, затверджених у Державному бюджеті України на цю мету та в певному порядку. Виходячи з наведеного, суд вважає, що з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивача слід стягнути 270 000 грн у відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями органу досудового розслідування та прокуратури. Відповідно до статті 141 ЦПК України, розподілу підлягають судові витрати. Згідно частин 1, 6, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Згідно п.13 ч.2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» № 3674-VI від 08 липня 2011 року судовий збір не справляється за подання: позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду; Тому, суд вважає, що судовий збір слід компенсувати за рахунок держави в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі наведеного,

Outcome: partial