Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовом до відповідача [PERSON], про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька. У судове засідання позивач не з»явилася, однак подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала повністю. Відповідач у судове засідання не з»явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги не визнав. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази у справі, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Відповідно до свідоцтва про народження від 22 січня 2007 року серія І-ИД №040532, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області, у сторін народилася донька [PERSON], [INFO], про що в книзі записів актів громадянського стану про народження 22 січня 2007 року зроблено відповідний запис № 115, її батьками є [PERSON] та [PERSON]. Із свідоцтва про розірвання шлюбу від 19 листопада 2008 року серія І-НМ № 032174 вбачається, що шлюб між чоловіком [PERSON] і дружиною [PERSON] розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №109 від 19.11.2008 року. Рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 09 лютого 2015 року присуджено [PERSON] сплачувати аліменти в користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON]. Позивач проживає разом із малолітньою дитиною у м.Помічна вул.Маліновського,47, Добровеличківського району Кіровоградської області. Відповідач проживає у [INFO]. Згідно із Рішення Теребовлянського районного суду від 11 березня 2016 року [PERSON] надано одноразовий дозвіл на виїзд малолітньої дитини [PERSON], [INFO], за межі України без дозволу (згоди) та супроводу батька [PERSON] на період з 01 липня 2016 року по 26 грудня 2016 року (з врахуванням дороги) до Чеської Республіки. Відповідно до довідки про навчання (переклад з чеської мови на українську), виданої Празьким лінгвістичним інститутом (мовна школа в Празі Чеська республіка) від 29.09.2016 року - «[PERSON], громадянка України, номер паспорта ЕЕ329495, [INFO], проживає: Україна, м.Помічна вул.Маліновського,47, зарахована на інтенсивні курси чеської мови (обсяг 20 годин навчання на тиждень, загалом 660 годин вивчення чеської мови) з 01.09.2016 року до 31.08.2017 року студенткою мовної школи Празького лінгвістичного інституту. Із повідомлення прохання від 04.09.2016 року [PERSON], [PERSON], вбачається, що вона має намір взяти із собою на навчання їхню доньку [PERSON] в Празькому лінгвістичному інституті в період з 24.12.2016 року по 30.06.2016 року, а тому просить в останнього нотаріального посвідченого дозволу на тимчасовий разовий виїзд дитини за межі України на цей період. Рішенням про зарахування на обов»язкове навчання у середній школі на 2016 2017 навчальний рік від 24.05.2016 року, Прага, [PERSON], [INFO] зарахована у третій клас початкової школи в Празі. Відповідно до змісту пунктів 1, 22 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМУ № 57 від 27.01.1995 року, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного із батьків здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. Згідно з статтею 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Також статтею 3 вказаної Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Європейської Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої 27.02.1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Частинами 1,2 ст. 155 Сімейного кодексу України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до змісту пункту 2? Постанови Кабінету Міністрів України №57 від 27.01.1995 року «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, у супроводі одного із батьків здійснюється за рішенням суду про надання дозволу на виїзд за межі України. Пунктами 17, 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документу дитини, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24.03.2004 року №380, встановлено, що проїзний документ дитини, за наявності заперечень одного з батьків, може бути оформлений на підставі рішення суду. Відомості про дітей, які їдуть за кордон разом з батьками (законними представниками), вписуються в паспорт батьків чи одного з батьків (законних представників) на підставі заяви громадянина, у чий паспорт вписуються діти. В силу статтей 11,10,60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов»язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзд в Україну громадян України» від 21.01.1994 року (далі [PERSON]), за відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. [PERSON] регулює виїзд дитини за кордон, про що просить позивач, а не визначення постійного місця проживання, а тому як вбачається із відповіді органу опіки і піклування від 10.10.2016 року №4621, що висновку про можливість виїзду дитини за кордон не передбачено законом. А тому, як вказується в ухвалі колегії суддів судової палати в цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 жовтня 2012 року, що вирішуючи питання про виїзд дитини за кордон відповідно до вказаного Закону, слід зазначити дозвіл на конкретний виїзд (одноразовий), з визначенням його початку й закінчення. В судовому засіданні також встановлено, що відповідач на протязі 9-ти років з своєю донькою не бачився, однак в останній час відшкодував заборгованість по аліментах. Аналізуючи наведені обставини, суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] є законними та обґрунтованими та підлягають до задоволення, шляхом надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітній [PERSON] за межі території України у супроводі матері [PERSON] без згоди батька. На підставі наведеного,

Outcome: approved