Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу з [PERSON]; просить визначити місце проживання спільної дитини [PERSON], [INFO], разом із матір'ю [PERSON]; надати [PERSON] дозвіл на тимчасовий виїзд [PERSON], [INFO], за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя без дозволу (згоди) батька дитини, [PERSON], до повноліття дитини; та стягнути з відповідача [PERSON] на її користь аліменти на утримання дитини, [PERSON], [INFO], у розмірі ? частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, до повноліття дитини, мотивуючи свої вимоги тим, що 30.12.2008 року Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї між сторонами зареєстровано шлюб, від якого сторони мають малолітню доньку, [PERSON], [INFO]. Після тривалого проживання разом, сторони дійшли остаточного висновку про те, що їх подальше сімейне життя неможливе через несумісність характерів та поглядів на життя, несумісність життєвих цілей. З квітня 2016 року позивач та відповідач не ведуть спільного домашнього господарства, не підтримують сімейно-шлюбних відносин, мають роздільний бюджет, мешкають окремо, а тому сім'я існує лише формально, подальше примирення і збереження сім'ї неможливе. Після фактичного припинення шлюбних відносин, дитина залишилась проживати разом із позивачем. Однак відповідач остаточної своєї згоди щодо цього не дав, мирним шляхом узгоджувати питання щодо місця проживання дитини після розлучення відповідач відмовився, вдається до маніпулювання та морального тиску на позивача. Станом на день звернення з даним позовом до суду позивач проживає разом із дитиною за адресою: [ADDRESS], забезпечує належний матеріальний рівень життя, виховує доньку, піклується про стан її здоров'я, фізичний і духовний розвиток, забезпечує здобуття дитиною знань та освіти, сприяє розширенню світогляду. При цьому позивач не перериває спілкування дитини із відповідачем, сприяє їх регулярним зустрічам та спілкуванню. Разом з тим, враховуючи бажання позивача визначити місце проживання спільної малолітньої дитини разом із матір'ю, з урахуванням малолітнього віку дитини, необхідності забезпечення її життєдіяльності, додаткових знань для розвитку її здібностей, позивач вважає законним та справедливим стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання спільної дочки у розмірі ? частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з серпня 2016 року. Крім того, ураховуючи інтереси дитини, необхідність в її оздоровленні, відпочинку, фізичному, духовному, моральному розвитку, зважаючи на те, що позивач має бажання та можливість забезпечити дитині повноцінний відпочинок за межами України, а відповідач з особистих надуманих мотивів безпідставно не надає згоду на тимчасовий виїзд дитини за кордон, позивач вважає обґрунтованим отримати такий дозвіл в судовому порядку. 10.11.2016 року позивачем [PERSON] до суду подано заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до якої просить суд позовну вимогу в частині надання [PERSON] дозволу на тимчасовий виїзд [PERSON], [INFO], за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя без дозволу (згоди) батька дитини, [PERSON], до повноліття дитини, залишити без розгляду, в решті частині позовні вимоги позивачем залишено без змін. 10.11.2016 року в судовому засіданні за клопотанням позивача [PERSON] ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання дитини, визначення місця проживання дитини та надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька - залишено без розгляду в частині позовних вимог про надання [PERSON] дозволу на тимчасовий виїзд [PERSON], [INFO], за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя без дозволу (згоди) батька дитини, [PERSON], до повноліття дитини. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, що містить зміст позовної заяви. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, що містить зміст позовної заяви та пояснення, надані позивачем в судовому засіданні. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав в повному обсязі, не заперечив проти розірвання шлюбу з позивачем, підтримав визначення місця проживання їх спільної дитини разом із позивачем та підтримав позовну вимогу про стягнення з нього аліментів на користь позивача на утримання дитини у розмірі, визначеному позивачем у поданій позовній заяві. Представник третьої особи Служби у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації - Ісаєва І.М. в судове засідання не з'явилась, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлена належним чином, надала до суду заяву, відповідно до якої висновок Органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 09.11.2016 року підтримала в повному обсязі, просить вирішити даний спір згідно чинного законодавства України в інтересах дитини та провести судовий розгляд справи за її відсутності. (а.с. 84) Вислухавши пояснення позивача [PERSON], представника позивача [PERSON], відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до положень ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. (ст. 55 Сімейного кодексу України). Згідно положень частини третьої та четвертої ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з положенням ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як убачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] 30 грудня 2008 року зареєстрували шлюб у Центральному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї , про що у книзі реєстрації зроблено відповідний актовий запис за № 3470. (а.с. 25) Сторони від шлюбу мають малолітню доньку, [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві від 21 травня 2009 року, актовий запис № 1520. (а.с. 24) За даними Довідки від 04.08.2016 року, виданої КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» Оболонського району м. Києва, [PERSON], [INFO], спостерігається в КНП «ЦПМСД №1» Оболонського району м. Києва, дитина здорова, перебуває під наглядом матері [PERSON], яка своєчасно, в разі потреби, звертається за медичною допомогою та консультацією. (а.с. 53) Відповідно до Характеристики, виданої гімназією № 315 Управління освіти Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 05.08.2016 року № 156, учениця [PERSON], [INFO], навчається в гімназії № 315 Дарницького району м. Києва з 01.09.2015 року по теперішній час. [PERSON] має хороший фізичний і розумовий розвиток, достатній рівень шкільної підготовки, широкий кругозір, любить читати, вміє висловлювати власну думку, при цьому демонструє багатий словниковий запас, мовлення виразне, емоційне. (а.с. 54) Згідно Висновку психологічного обстеження, складеного лікарем НДСЛ «Охматдит» від 31.10.2016 року, дитина [PERSON] з бажанням вступає в контакт, виконує тестові завдання, відкрита, висловлює свою думку, психічний розвиток дитини відповідає вікові, стан дитини стабільний, позитивно відноситься до батьків. (а.с. 89) Згідно Акту обстеження умов проживання № 58 від 11 серпня 2016 року, складеного завідуючою сектора правового захисту дітей Служби у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації Ісаєвою І.А., проведено обстеження житлових умов проживання малолітньої [PERSON] в трикімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS], яка орендована до 01.08.2017 року, умови проживання добрі, в квартирі чисто, охайно, зроблено євроремонт, наявні всі необхідні меблі та побутова техніка, дитина має окрему мебльовану кімнату. (а.с. 52) За даними Довідки № 5 від 12.09.2016 року, виданої директором ТОВ «Дрім Тім», [PERSON] з 17.08.2016 року по теперішній час працює в ТОВ «Дрім Тім» на посаді менеджера, отримує заробітну плату у розмірі посадового окладу згідно штатного розпису 2500,00 грн. та додаткових заохочувальних виплат. (а.с. 88) Відповідно до Характеристики № 4 від 12.09.2016 року, викиданої директором ТОВ «Дрім Тім», [PERSON] з 17 серпня 2016 року працює на посаді менеджера в відділі продажу компанії «Дрім Тім». В період роботи зарекомендувала себе як компетентний та відповідальний спеціаліст, вирізняється добросовісним ставленням до роботи та до посадових обов'язків, доброзичлива, дисциплінована, комунікабельна, шкідливих звичок не має, користується повагою та авторитетом у трудовому колективі, виховує доньку [PERSON], 2009 року народження. (а.с. 87) За даними Висновку Органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 09.11.2016 року № 9110/41/3/103, на підставі встановлених обставин, враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, Орган піки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON], 2009 року народження, з матір'ю [PERSON]. (а.с. 85) Згідно положення частини 2 статті 36 та статті 51 Сімейного кодексу України, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. Судом достовірно встановлено, що сторони від шлюбу мають малолітню дитину, сімейне життя позивача та відповідача не склалось у зв'язку з тим, що вони мають різні погляди на життя, не в змозі дійти до єдиної думки при вирішенні сімейних та побутових проблем, проживають окремо, не підтримують шлюбних стосунків та не ведуть спільного господарства, шлюб між позивачем та відповідачем носить лише формальний характер, за даних обставин поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони бажання не мають. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. З огляду на встановлені обставини, суд прийшов до висновку, що сім'я розпалась остаточно і поновити шлюбні відносини між позивачем та відповідачем неможливо. Подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Позивач займає категоричну позицію щодо розірвання шлюбу, заперечує будь-яку можливість для примирення з відповідачем. Згідно ст. 3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сторони проживають окремо за обопільною згодою, що не пов'язана з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми чи інших поважних причин. При таких обставинах сім'я фактично розпалась і поновити сімейні відносини неможливо. Згідно ч. 1 ст. 21 Сімейного кодексу України, шлюб є сімейним союзом чоловіка та жінки. Як убачається із змісту позовної заяви, сторони не проживають однією сім'єю і шлюбні стосунки між ними відсутні, цей союз існує лише формально. Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що причини, з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї стали неможливими, оскільки тривалий час сторони не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, спільного господарства не ведуть, поновлювати сімейно-шлюбні відносини наміру не мають, фактично живуть окремим один від одного життям, тому суд вважає, що формальне існування даного шлюбу суперечить моральним засадам суспільства, тому позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу підлягає до задоволення. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. За змістом стст.150, 155 Сімейного кодексу, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватись усупереч інтересам дитини. Згідно положень ч. 1-3 ст. 157 Сімейного кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.59 року малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно роз'яснень, наведених у п. 18. Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Як передбачено ч. 4 ст. 19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини та відібрання дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування, який надає письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, а також на підставі інших документі, які стосуються справи. Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, якими є, серед інших, позитивні характеристики позивача та малолітньої дитини, задовільний акт обстеження житлових умов проживання дитини з матір'ю, висновок органу опіки та піклування про доцільність визначення місця проживання дитини з матір'ю, приймаючи до уваги пояснення сторони позивача, а також факт визнання відповідачем позову, яке не порушує прав та законних інтересів сторін спору та їх спільної малолітньої дитини, суд вважає за необхідне визначити місце проживання спільної малолітньої дитини [PERSON], [INFO], разом із матір'ю [PERSON], оскільки малолітня дитина не повинна бути розлучена зі своєю матір'ю, за відсутності в межах даного спору доказів наявності виключних обставин протилежного, при цьому відповідач не втрачає своїх батьківських прав та обов'язків, є носієм права на спілкування з дитиною та права брати участь у її вихованні. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з частиною 3 статті 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 79 Сімейного кодексу України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Судом встановлено, що на даний час дитина проживає разом із матір'ю за місцем її проживання, перебуває на повному матеріальному забезпеченні позивача, відповідач в судовому засіданні підтримав реалізоване позивачем право на стягнення з нього аліментів на утримання малолітньої дитини у визначеному позивачем розмірі, не заперечував проти сплати аліментів до повноліття дитини. Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку, що за обставин, які склалися, позов [PERSON], який поданий в інтересах малолітньої доньки, підлягає до задоволення в частині стягнення аліментів, та, діючи в межах заявлених позовних вимог, присуджує відповідачу до сплати аліменти на користь позивача на утримання малолітньої доньки в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову до суду і до повноліття дитини, при цьому суд бере до уваги, що відповідач є особою працездатного віку, має можливість офіційного працевлаштування, матеріали справи не містять доказів щодо наявності у відповідача інших утриманців та соціальних зобов'язань, які могли бути враховані при визначенні розміру аліментів. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON]про стягнення аліментів на утримання дитини підлягає до задоволення в повному обсязі, та з урахуванням положення п. 1 ч. 1 ст. 367 Цивільного процесуального кодексу України, суд допускає негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць. Крім того, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір, від сплати якого відповідно до п.3 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» була звільнена позивачка при зверненні до суду. В порядку положень статті 88 ЦПК України, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 551,20 грн. Питання щодо розподілу судових витрат, сплачених позивачем при зверненні до суду у відповідності до ст. 88 ЦПК України судом не вирішувалося, оскільки дане питання позивачем в судовому засіданні не ставилося.

Outcome: approved