Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] , про визнання особи такою що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що вона є власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідачі [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані та прописані у зазначеній квартирі з 29.07.2011 року так як [PERSON] є дочкою позивача., а [PERSON] є її зятем. Однак з початку червня 2014 року відповідачі виїхали у невідомому напрямку та до теперішнього часу в приміщенні квартири не мешкають та не з`являються таким чином перешкоджають здійсненню законних прав позивача, як власника квартири, що також обмежує права, в тому числі на здійснення продажу квартири. На підставі вищенаведеного, позивач просив суд винести рішення, яким усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні майном - приміщенням квартири [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] та [PERSON] особами, що втратили право користування житловим приміщенням. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, від її представника надійшла заява про розгляд справи у її відсутність та відсутність її представника. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, хоча були належним чином сповіщені про дату, час та місце судового засідання шляхом опублікування оголошення про виклик до суду на офіційній сторінці веб-порталу судової влади України (а.с. 31). Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Положеннями ст. ст. 319 ЦК України, 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають в приватній власності будинок, користуються ним для приватного мешкання та мешкання членів своєї сім`ї та мають право розпоряджатись цією власністю за своїм розсудом. Відповідно до ст. 383 ЦК України, будинок використовується власником для власного проживання та проживання членів його сім`ї. [PERSON] є власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування квартири, копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 10-11 ). [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у вищевказаній квартирі, що підтверджується копією домової книги та довідкою КП «Жилбудсервіс» від 08.04.2019 року (а.с.15-17). Проте з 15.10.2018 року фактично в квартирі не мешкають, що підтверджується Актом про не проживання від 23.04.2019 року (а.с.18). Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності знімальника або членів його родини за ним зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Відповідно до п.1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіти, користуватися та розпоряджатися своїх майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частинами 2, 3 ст. 386 ЦК України визначено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом достовірно встановлено, що відповідачі не користуються житлом за місцем реєстрації більше трьох років, що дає суду законні підстави для задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Висновки суду підтверджуються письмовими доказами, дослідженими у судовому засіданні. На підставі ст. ст. 319, 355, 369, 383 ЦК України, ст. ст. 71, 150 ЖК України, ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: approved