Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 06.10.2012 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, під час якого вони придбали спільне майно подружжя, а саме квартиру [ADDRESS] , вартістю 300 000,00 грн., яка оформлена на ім`я відповідача. Як зазначає позивач, вказану квартиру було придбано за спільні кошти, але визнавати її право власності на квартиру відповідач відмовляється, згоди з приводу розподілу цієї квартири між ними не досягнуто. Посилаючись на викладені обставини, позивач в порядку поділу майна просить визнати за нею права власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 02.04.2019 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 21.06.2019 року вжито заходів забезпечення позову шляхом заборони вчинення будь-яких дій щодо державної реєстрації (перереєстрації) права власності на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , яка належить на праві приватної власності [PERSON] 21.10.2019 року до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] на позовну заяву. У даному відзиві відповідач заперечує проти позовних вимог, вказуючи на те, що спірне житло придбано за його особисті кошти, отримані від продажу належної йому квартири [ADDRESS] , що була подарована йому його бабусею. Належну йому квартиру він продав 10.05.2018 року за 830 000,00 грн., спірну квартиру придбав 12.06.2018 року за 300 000,00 грн. за рахунок отриманих від продажу коштів. Посилаючись на викладене, а також на положення п.3 ч.1 ст.57 СК України, відповідач просив відмовити в задоволенні позову. 25.11.2019 року до суду надійшла відповідь представника відповідача [PERSON] на відзив. У даній відповіді представник позивача наголошує на тому, що договір купівлі-продажу спірного майна було укладено в інтересах сім`ї, а також цей договір був погоджений з позивачем. Крім того, відсутні докази придбання майна за особисті кошти відповідача, а джерелом набуття спірного майна є спільна праця подружжя. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 16.12.2019 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили задовольнити в повному обсязі. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти позову заперечували та просили відмовити в його задоволенні. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.10.2012 року, який було розірвано рішенням суду від 20.06.2019 року (а.с.4, 111). Від шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] (а.с.112). Позивач звернувся до суду з даним позовом, вказуючи на те, що під час шлюбу ним та відповідачем за спільні кошти було набуто наступне майно, яке наразі перебуває у відповідача, а саме: 12.06.2018 року, в період перебування сторін у шлюбі, між [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу квартири, відповідно до якого на ім`я відповідача, за письмовою згодою дружини відповідача по справі - позивача, придбано квартиру [ADDRESS] , вартістю 300 000 грн.(а.с.11-12). При цьому у п.19 даного договору вказано, що дружина покупця в заяві надала згоду своєму чоловіку на укладення цього договору. Так, у заяві позивача по справі, поданою нею під час укладення договору купівлі спірної квартири, вона надає згоду на купівлю вказаної квартири її чоловіком [PERSON] . Крім того, позивачем у цій заяві підтверджено, що гроші, які витрачаються на придбання об`єкта нерухомості, є їх спільною сумісною власністю. Придбана квартира також буде об`єктом права спільної сумісної власності як така, що набувається ними за час шлюбу. При цьому позивач у заяві стверджує, що договір купівлі-продажу укладається її чоловіком в інтересах сім`ї на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них, і укладення цього договору відповідає їх спільному волевиявленню (а.с.115). З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 127229639 від 12.06.2018 року вбачається, що відповідач є власником об`єкту житлової нерухомості - квартири за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу № 1357 від 12.06.2018 року (а.с.10). Позивач просить задовольнити її вимоги та визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири, вказуючи на те, що спірна квартира придбана під час шлюбу за спільні кошти подружжя, а тому є їх спільною власністю. Відповідач проти позову заперечував, вказуючи на те, що спірна квартира придбана за кошти, отримані від продажу його особистого майна, а тому спірна квартира є його особистою власністю. Суд вважає, що доводи позивача знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, в той час, як відповідачем його заперечення не доведені належним чином, з огляду на наступне. Згідно ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Положення п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007 року № 11, визначає, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні врахувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. За правилом статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Згідно зі статтею 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція є сталою, та висловлена Верховним Судом, зокрема, у Постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, Постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, Постанові Верховного Суду від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 686/15607/15-ц та Постанові від 17 січня 2020 року у справі № 523/9268/15-ц. Підстав відступити від зазначених висновків не встановлено. Отже, указаною правовою нормою права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України, має довести протилежне, тобто спростувати матеріально-правову презумпцію. Так, як вбачається із матеріалів справи, спірна квартира була придбана відповідачем в період перебування у шлюбі з позивачем, яка надала відповідну письмову згоду на укладення такого договору в порядку ст.65 СК України. Належних доказів в спростування наведеного та доказів в підтвердження того, що спірне майно придбано за особисті кошти відповідача суду не надано, не містять таких доказів й матеріали справи. Так, посилаючись на те, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти, відповідач зазначає, що для придбання квартири в інтересах сім`ї ним були витрачені кошти, які він отримав від продажу своєї однокімнатної квартири, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 10.05.2018 року (а.с.55, 46). Однак, суд не може прийняти до уваги вказані вище обставини як доказ того, що спірна квартира була придбана за особисті кошти відповідача, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що кошти, отримані від продажу квартири відповідача були витрачені саме на придбання спірної квартири, а не на інші потреби. При цьому суд враховує і час, який минув між угодами. Крім того, як вбачається із матеріалів справи, при укладенні договору купівлі-продажу позивач подала заяву нотаріусу, в якій зазначено, що гроші, які витрачаються на придбання квартири є спільною сумісною власністю, а придбана квартира також буде об`єктом спільної сумісної власності як така, що набувається ними за час шлюбу. При цьому, договір купівлі-продажу квартири укладається її чоловіком в інтересах сім`ї. Тобто, при укладанні договору купівлі-продажу відповідач не повідомляв нотаріуса про те, що придбаває майно за особисті кошти. Отже, відповідачем по справі не доведено, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти, а тому не спростовано презумпцію спільності майна подружжя. Відтак, спірна квартира підлягає поділу як спільне майно подружжя. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить висновку про необхідність поділу спільної сумісної власності подружжя між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем право власності на Ѕ частину спірної квартири. З урахуванням наведеного суд задовольняє позовні вимоги в повному обсязі. На підставі ст.ст.60, 63, 70 СК України, ст.ст.355, 356, 357, 368, 372 ЦК України, Постанови ПВСУ №11 від 21.12.2007 року,

Outcome: approved