Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про захист прав споживача та визнання договору недійсним до відповідача ТзОВ «Проспера А.В.». Посилається на те, що 03.07.2015 року вона уклала договір №1752 з Товариством з обмеженою відповідальністю «Проспера-А.В.» за умовами якого їй буде надано безвідсотковий кредит в сумі 90 000 (дев'яносто тисяч) гривень на вигідних для клієнта умовах. У м.Чернівцях в офісному приміщенні ТзОВ«Проспера-А.В.», після роз'яснень та підписання низки інших документів, позивачка уклала договір № 1752 від 03.07.2015 року на отримання безвідсоткової позики та включення до фінансового проекту «Доступний кредит». В день укладання договору, представник Товариства, [PERSON] пояснила, що про реєстрацію позивачки в фінансовому проекті «Доступний кредит» вона буде проінформована в письмовій формі на «Адресу кореспонденції» зазначену в Додатку №1, Договору №1752 або смс-повідомленням на номер мобільного, зазначеного в вищезгаданому додатку, там буде вказано в який банк звернутися й коли. Відповідно, позивачка очікувала на певні дії зі сторони відповідача по перерахунку коштів, які були їй потрібні. Проте, вказує, що за весь цей період з моменту підписання 03.07.2015 року по даний час вона не отримала жодних коштів, жодних повідомлень: ні смс-повідомлень, ні листів. Стверджує, що неодноразово відвідувала офіс, намагалася з'ясувати причини ненадання зазначених в Договорі коштів та невиконання умов, поки не зрозуміла, що дана юридична особа вводить її в оману, не має на меті виконувати свої зобов'язання, та вважає, що з боку відповідача допущена нечесна підприємницька діяльність. Предметом договору є надання компанією права на компенсацію коштів за рахунок інших зареєстрованих клієнтів в програмі «Доступний кредит», які також сплачують внески, але така діяльність в жодному випадку не є кредитуванням. Вказує, що положеннями укладеного договору передбачено, що його предметом є зобов'язання доручені нею компанії здійснити певні дії, спрямовані на надання позики, на умовах діяльності Програми «Доступний Кредит». Згідно умов договору відповідач зобов'язується вчинити певні дії, спрямовані на надання безвідсоткової позики: організовувати та проводити розподіл Фонду Позичальників, здійснити надання безвідсоткової позики на користь Позичальника за рахунок Фонду Позичальників; надавати інші послуги і здійснювати інші правочини, погоджені Сторонами у порядку та в строки, передбачені цим Договором та Додатками до нього. Таким чином у відповідності до умов даного договору позивачка доручила Відповідачу розпоряджатися коштами для надання безвідсоткової позики на користь Позичальників Програми «Доступний кредит». Оскільки позивачка за умовами договору повинна сплачувати кошти не в рахунок погашення свого кредиту, а на рахунок Відповідача для надання безвідсоткової позики на користь інших учасників Програми «Доступний кредит», то таким чином відповідач без залучення власних коштів формує об'єднання клієнтів, за рахунок коштів яких здійснюється передача права на отримання позики одним з учасників цього об'єднання, що є компенсацією за рахунок коштів інших учасників групи, залучених до умов діяльності Програми «Доступний кредит». Враховуючи викладене, позивачка дійшла висновку, що діяльність відповідача з реалізації програми «Доступний кредит» є такою, що вводить споживача в оману та порушує права позивачки, оскільки вона при укладенні Договору являлась фізичною особою і мала намір отримати послуги для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю, то, відповідно до п.22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» вона є споживачем, при цьому відповідно до п. 2 ст. 627 Цивільного кодексу України, до правовідносин за Договором з участю фізичної особи - споживача застосовується законодавство про захист прав споживачів. Стверджує, що відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька діяльність включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману: пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції. Крім того, позивачка вказує, що їй завдано моральну шкоду, яка полягала в суттєвих емоційних стражданнях, пов'язаних з невиконанням договору та реєстрації її до фінансового проекту «Доступний кредит», поглиблених відсутністю будь-якої інформації про причини невиконання своїх зобов'язань за договором. Таким чином 05.07.2015 року позивачка звернулася до чергового лікаря-психіатра приймального відділення Чернівецької обласної психіатричної лікарні, в результаті чого після обстеження їй встановили діагноз та призначили лікування, а тому свої моральні страждання, вона оцінює в 10000,00 грн. На основі викладеного позивачка просить визнати недійсним договір №1752 про надання послуг, укладений 03.07.2015 року між нею, [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Проспера А.В.» та стягнути з ТзОВ «Проспера А.В.» на її користь моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн., а також покласти на відповідача судові витрати та витрати на правову допомогу. Представник позивачки в судове засідання не з'явився, однак до його початку надав суду письмову заяву, згідно якої вимоги позову підтримує в повному обсязі, просить суд розглядати справу за їх відсутності та не заперечує щодо винесення заочного рішення. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, будучи неодноразово належним чином повідомленим про день і час слухання справи, а тому суд вважає за можливе розглянути справу в їх відсутність та постановити заочне рішення. Суд, дослідивши письмові докази та матеріали справи, вважає, що позов є обґрунтований та підлягає задоволенню частково. Так, судом встановлено, що 03.07.2015 року між ТОВ «Проспера А.В.» та [PERSON] укладено договір №1752, згідно умов якого товариство за згодою позичальника зобов'язується вчинити від його імені певні дії, спрямовані на надання безвідсоткової позики, зазначеної у додатку №1 до даного договору, на підставі ст. ст. 1046, 1048 ЦК України та на умовах діяльності програми «Доступний Кредит» (а.с.6). Даний договір є договором про надання послуг, предметом якого є зобов'язання доручені Позивачем компанії здійснити певні дії, спрямовані на надання позики, на умовах діяльності Програми «Доступний кредит».(п.1.1. договору №1752). Відповідно до п.22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року № 1023-XII, позивач - є споживачем, при цьому, відповідно до п. 2 ст.627 Цивільного кодексу України, до правовідносин за Договором з участю фізичної особи - споживача застосовується законодавство про захист прав споживачів. Згідно ст. 4. Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: 1) захист своїх прав державою; 2) належну якість продукції та обслуговування; 3) безпеку продукції; 4) необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); 5) відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; 6) звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька діяльність включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману: пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції . Згідно з ст. 15 зазначеного Закону України, під час розгляду вимог споживача про відшкодування збитків, завданих недостовірною або неповною інформацією про продукцію чи недобросовісною рекламою, необхідно виходити з припущення, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, зокрема, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, а тому посилання позивача у позовній заяві на норму права, яка не підлягає до застосування, саме по собі не є підставою для відмови у задоволенні заявлених вимог. Відповідно до положень, закріплених у ч. 1, ч.2 , ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Суб'єкти господарювання, їх працівники несуть відповідальність за нечесну підприємницьку практику згідно із законодавством. При цьому, як вбачається з письмових заперечень відповідача, договір №1752 від 03.07.2015 року про надання безвідсоткової позики розірвано, хоча відповідних доказів на підтвердження цієї обставини відповідачем суду не представлено, а також з матеріалів справи не вбачається внесення позивачкою будь-яких коштів на рахунок відповідача з метою отримання позики, передбаченої умовами договору. Відповідно до п. 2.1.1 договору №1752 від 03.07.2015 року для отримання безвідсоткової позики позичальник зобов'язується своєчасно, не пізніше 15 (п'ятнадцятого) числа кожного місяця сплачувати платіж до Фонду Позичальників, за рахунок якого Товариство надає грошові суми у безвідсоткову позику за програмою «Доступний кредит». За змістом п.п. 4.1, 4.2 додатку №2 до договору (а.с.7-8) товариство організовує захід з розподілу фонду позичальників, коли фонд позичальників є достатнім. Захід проводиться не рідше одного разу на два місяці. За відсутності заборгованості по сплаті платежів до фонду позичальників позичальник програми має право брати участь у найближчому заході. Проте положення пунктів 8.1, 12 додатку №2 до договору щодо умов повернення сплачених позичальником коштів, а саме: після закриття програми «Доступний кредит» у випадку повного виконання платіжних зобов'язань останнього позичальника у даній програмі, тобто після закінчення сплати всієї кількості платежів останнього позичальника у програмі «Доступний кредит» - є нікчемними, оскільки ставлять обов'язок відповідача по поверненню коштів в залежність від виконання обов'язку виконання платіжних зобов'язань всіх позичальників даної програми, не пов'язаних будь-якими зобов'язаннями з позивачем. При цьому як в самому договорі, так і в додатку до нього відсутні відомості про кількість учасників програми «Доступний кредит», графік виконання ними зобов'язань, а також будь-яка дата можливого закриття програми, зумовлює невизначеність у можливості повернення споживачу його коштів взагалі та ставить позичальника у вкрай невигідне становище порівняно з кредитором. Відповідачем або його представником будь-яких доказів про порядок та строки закриття програми не надано. Таким чином, умови договору про повернення кошів позичальнику у випадку розірвання договору за його бажанням після закриття програми «Доступний кредит» є двозначними та нечіткими, що вводять споживача в оману, і спонукають споживача до укладення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, тобто нікчемними, суперечать вимогам частини 2 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», якою передбачено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору, зокрема пункту 3 частини 2 вказаної статті Закону, якою також передбачено, що якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг. При цьому вказаний висновок, на думку суду, цілком узгоджується з положеннями частини 3 статті 509 ЦК України, якою передбачено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Таким чином в даному випадку позовні вимоги позивачки щодо визнання недійсним договору №1752 про надання послуг, укладеного 03.07.2015 року між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «Проспера А.В.» підлягають до задоволення, враховуючи також і ту обставину, що обов'язок відповідача по поверненню коштів залежить від виконання платіжних зобов'язань всіх позичальників даної програми, при цьому відповідачем взагалі не надано суду інформацію про наявність інших позичальників по даній програмі, інформацію про будь-які терміни виконання відповідачем своїх зобов'язань перед позивачкою, тощо. За наведених обставин, суд приходить до висновку, що даний договір здійснений з використанням нечесної підприємницької діяльності, що також узгоджується з Постановою Пленуму Верховного суду України №6-40цс13 від 11.09.2013 року. Згідно з ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно вимог ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Таким чином судом встановлено, що Договір №1752 про надання послуг, укладений 03.07.2015 року між позивачем, [PERSON], та Товариством з обмеженою відповідальністю «Проспера-А.В.» є недійсним. Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди, то вони, не підлягають задоволенню, оскільки спірні правовідносини виникають з договірних правовідносин, а також у зв'язку з недоведеністю. Крім цього відповідно до п. 35 Постанови Пленуму ВССУ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», а саме: вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України. Згідно з положенням ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. 21 серпня 2015 року позивач в справі і адвокат Спіжавка Т.Г. уклали договір про надання правової допомоги. (а.с.22). Як вбачається з наданого позивачем акту виконаних робіт №2 та квитанції №53 від 04 лютого 2016 року витрати за надані адвокатом послуги становлять 3200 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом (ч. 2 ст. 84 ЦПК України). Законом України №4191-У1 від 20.12.2012 року «Про граничний розмір компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ», затверджено граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних справ. Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Зважаючи на вказане, з врахуванням вимог ч.1 ст.88 ЦПК України щодо пропорційності задоволених позовних вимог присудженим судовим витратам, часу проведення судових засідань, складності та об'єму виготовлених позовної заяви та апеляційної скарги, з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи, її складність, а також витрачений адвокатом час, суд приходить до висновку, що вимога про стягнення витрат на правову допомогу, понесених позивачем підлягає частковому задоволенню, а саме в сумі 2000 грн. При цьому відповідно до вимог ч.2 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. А тому в даному випадку з відповідача слід також стягнути на користь держави судовий збір в сумі 487,20 грн., тобто за одну позовну вимогу немайнового характеру, враховуючи також і те, що в задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди судом відмовлено.

Outcome: partial