Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Світоіл» та товариства з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Градоіл», третя особа - [PERSON] , про внесення коректного запису у трудову книжку, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Мотивуючи вимоги позову в частині внесення коректного запису у трудову книжку позивач посилається на те, що при її звільненні з вини відповідача їй було видано трудову книжку без внесених в неї відомостей про звільнення із займаної посади. Вимоги позову щодо поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу мотивовані тим, що звільнення [PERSON] відбулось без законних підстав, вона не була належним чином повідомленою про своє звільнення, наказ про звільнення було передано через співробітника, який перешкоджав потрапити до офісу відповідача та не було надано довідки про середньомісячну заробітну плату. Таким чином, в зв`язку з незаконним на думку позивача звільненням на підставі ч. 2 ст. 235 КЗпП України посилається на необхідність стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 02 січня 2019 року до дня поновлення на роботі. Підставою для задоволення вимог в частині завданої моральної шкоди незаконними на думку позивача діями ТОВ «ГК «ГРАДОЛІЯ», зазначає, що були втрачені нормальні життєві зв`язки, що вимагає від [PERSON] додаткових зусиль для організації свого життя, яку остання оцінює в розмірі 20 000,00 грн. Ухвалою судді від 10 квітня 2019 року відкрито провадження у справі, а її розгляд призначено здійснювати за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання, сторонам роз`яснено підстави, час та черговість подання заяв по суті справи. 30 травня 2019 року у встановлений строк надійшли відзиви відповідачів, 08 серпня 2019 року заперечення на відзив, та того ж дня заперечення на відповідь на відзив. Ухвалою суду від 12 грудня 2019 року відмовлено представнику відповідачів у задоволенні його клопотання про виключення зі складу учасників третьої особи - [PERSON] . Також, залишено без задоволення заяву представника позивача про залучення в якості третьої особи Міністерства соціальної політики України. Закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті з викликом для допиту в судовому засіданні у якості свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які в судовому засіданні 13 липня 2020 року підтвердили факт отримання 26 вересня 2018 року позивачем оригіналу трудової книжки та відмови останньої в її поверненні до відділу кадрів, а також того, що 02 січня 2019 року позивач потрапила до офісу відповідача та їй не чинолось жодних перешкод в доступу до робочого місця та факт отримання позивачем 02 січня 2019 року копії наказу про звільнення і відмови від підписання розписки про його отримання. Вислухавши позивача та її представника, які в судовому засіданні вимоги позову підтримали та просили задовольнити, представника відповідача ІІ, який проти задоволення позову заперечував, просив відмовити, встановивши, що відповідач І та третя особа в судове засідання уповноважених представників не направили, причин неявки суду не повідомили, суд вислухавши показання свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 31 серпня 2018 року на підставі наказу № 2-К [PERSON] було прийнято на посаду директора департаменту обліку і звітності ТОВ «ГК «ГРАДОЛІЯ» на основне місце роботи на повний робочий день з 03 вересня 2018 року. 26 вересня 2018 року позивач звернулась до директора департаменту управління персоналом Літвінової В.А. з проханням видати їй на руки тимчасово її трудову книжку з метою оформлення кадрових документів після чого відмовилась її повертати, за наслідками чого складено Акт від 26 вересня 2018 року. 04 грудня 2018 року [PERSON] було подано керівництву ТОВ «ГК «ГРАДОЛІЯ» заяви про надання їй відпусток: -з 05 грудня 2018 року до 07 грудня 2018 року - 3 дні у зв`язку з сімейними обставинами; -з 10 грудня 2018 року до 14 грудня 2018 року - 5 днів у зв`язку з сімейними обставинами; -з 17 грудня 2018 року до 29 грудня 2018 року - 13 днів без збереження заробітної плати. Наказами № 32-К, 33-К, 34-К від 04 грудня 2018 року такі заяви [PERSON] були задоволені та надані відповідні відпустки. З доводів сторін та пояснень свідків вбачається, що того ж дня, [PERSON] повідомила ТОВ «ГК «ГРАДОЛІЯ», що вона прийняла рішення та не має бажання працювати далі в Товаристві та просила її звільнити з початку нового року, а саме 02 січня 2019 року, у зв`язку з чим подала заяву, яку датувала 26 грудня 2018 року. Поряд із цим, з відзиву та пояснень свідків вбачається, що 21 грудня 2018 року в період своєї відпустки [PERSON] з`явилась в офісі товариства та вимагала повернення заяви від 26 грудня 2018 року про звільнення, емоційно пояснювала, що зазначену заяву вона написала, начебто під тиском, та подала заяву, датовану 21 грудня 2018 року про відкликання попередньої заяви про звільнення, датованої 26 грудня 2018 року. Проте, 28 грудня 2018 року позивач звернулась до ТОВ «ГК «ГРАДОЛІЯ» із заявою, в якій просила звільнити її 28 грудня 2018 року на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін. У зв`язку з цим між сторонами було досягнуто згоди про припинення трудового договору позивача та Наказом № 64-К від 28 грудня 2018 року [PERSON] було звільнена із займаної посади, доручено бухгалтерії здійснити кінцевий розрахунок з позивачем. Під час роботи в ТОВ «ГК «ГРАДОЛІЯ», [PERSON] було видано картку доступу до офісу товариства, оскільки за адресою місцезнаходження останнього встановлено пропускний режим. Таким чином, [PERSON] отримала картку доступу під номером 038,61120. З даних звіту електронної пропускної системи наданих відповідачем вбачається, що 02 січня 2019 року [PERSON] з`явилась в офісі товариства без супроводу будь-яких осіб о 8:57:23 та 08:57:27 02 січня 2019 року [PERSON] намагалася пройти через систему пропуску, проте не змогла, оскільки у зв`язку з її звільненням картка пропуску була виключена з бази та не спрацьовувала на вхід/вихід. З того ж звіту вбачається, що о 09:19:20 на вхід спрацювала картка № 019,49465 директора товариства [PERSON] , який дозволив [PERSON] пройти в офіс. На робочому місці [PERSON] було ознайомлено з наказом про звільнення № 64-К від 28 грудня 2019 року та вручено його копію, проте в присутності свідків, вона відмовилась підписуватись про ознайомлення з наказом про звільнення, оскільки, з її слів, знову змінила своє рішення і тепер мала намір продовжувати працювати в товаристві. Про відмову підписуватись про ознайомлення з наказом було складено акт. Того ж дня [PERSON] отримала кінцевий розрахунок. Трудова книжка щодо звільнення [PERSON] не заповнювалась оскільки 26 вересня 2018 року [PERSON] її забрала та не повертала товариству, що підтверджується актом від того ж дня та показаннями свідків. В момент ознайомлення з наказом про звільнення о 13:03:52 та 13:03:54 намагалася покинути приміщення офісу через пропускний пункт, проте її картка не спрацювала. О 13:03:58 [PERSON] пропустили за допомогою кнопки. Наведене вище свідчить, що [PERSON] щонайменше 4 години провела в офісі ТОВ «ГК «ГРАДОЛІЯ» 02 січня 2019 року, що підтверджується даними звіту електронної пропускної системи. 04 січня 2019 року до товариства з`явились особи, які представились представниками ГО «Правовий сектор», з якими спілкувався директор юридичного департаменту [PERSON] , який отримав від згаданих осіб повідомлення від 04 січня 2019 року, на яке позивач посилається як на докази своїх вимог. 09 січня 2019 року ТОВ «ГК «ГРАДОЛІЯ» було направлено до позивача лист з пропозицією передачі для заповнення її трудової книжки. Оцінюючи у сукупності досліджені судом зазначені письмові докази, приймаючи до уваги суб`єктивну поведінку позивача та відповідача, показання свідків, суд дійшов висновку про те, що вимоги позову в частині зобов`язання відповідача здійснити коректний запис у трудову книжку позивача про прийняття її на посаду та звільнення з неї задоволенню не підлягають, з огляду на встановлену судом відсутність вини відповідача у невнесенні записів до трудової книжки. Стосовно доводів позивача щодо незаконності її звільнення, суд зазначає наступне. [PERSON] посилається на той факт, що вона дійсно писала заяву про звільнення, яка датована 26 грудня 2018 року, в якій просила звільнити її 02 січня 2019 року за згодою сторін, та на її думку вона була написана під тиском зі сторони керівного складу ТОВ «ГК «ГРАДОЛІЯ», які примушували її написати заяву заздалегідь. Проте, як встановлено вище під час своєї відпустки 21 грудня 2018 року [PERSON] особисто з`явилась в офісі ТОВ «ГК «ГРАЛОЛТЯ» та подала заяву, що містить цю ж дату про відкликання заяви про звільнення за угодою сторін після виходу з відпустки 02 січня 2019 року, у якій зазначила, що необхідність та наміри звільнятися відсутні, планує після відпустки 02 січня 2019 року заступити до виконання своїх обов`язків в загальному порядку. Зазначена заява була зареєстрована за вх. № 2 від 21 грудня 2018 року. Як на підставу своїх вимог в цій частині [PERSON] зазначає, що вона не була належним чином повідомлена про своє звільнення, наказ про звільнення було передано через співробітника, який перешкоджав потрапити до офісу, у трудовій книжці відсутній запис про звільнення та не було надано довідки про середньомісячну заробітну плату та вважає, що звільнення відбулось без законної на те підстави. Проте, з такими доводами позивача суд не погоджується, оскільки вони не відповідають дійсності, суперечать дійсним обставинам справи та не узгоджуються з показаннями свідків. Вбачається, що підставою для прийняття оскаржуваного наказу № 64-К від 28 грудня 2018 року була заява [PERSON] від 28 грудня 2018 року, яка підписана нею особисто, що не заперечується сторонами. Також, вбачається, що ТОВ «ГК «ГРАДОЛІЯ» не заперечує, що [PERSON] дійсно подавала написану нею власноручно заяву, яка була датована 26 грудня 2018 року про звільнення на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін, та яку вона відкликала 21 грудня 2018 року. Така заява від 21 грудня 2018 року була розглянута керівником товариства [PERSON] та, відповідно, прийнято рішення про залишення без розгляду заяви від 26 грудня 2018 року про звільнення, оскільки відкликання такої заяви свідчить про відсутність згоди сторін на припинення трудового договору. Проте, вже 28 грудня 2018 року на розгляд керівника товариства [PERSON] від позивача надійшла заява від того ж дня про звільнення [PERSON] з тих самих підстав, а саме на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін. На підставі цієї заяви сторони досягли згоди щодо припинення трудового договору 28 грудня 2018 року та було прийнято наказ № 64-К про звільнення позивача із займаної посади. Таким чином, вимоги позивача щодо поновлення її на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають. Стосовно доводів позивача про завдання їй моральної шкоди незаконними діями ТОВ «ГК «ГРАДОЛІЯ», яка полягає в тому, що були втрачені нормальні життєві зв`язки, що вимагає від [PERSON] додаткових зусиль для організації свого життя, яку остання оцінює в розмірі 20 000,00 грн., слід зазначити наступне. Відповідно до 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. У відповідності до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 зазначено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Разом з тим, з огляду на встановлену відсутність підстав для задоволення вимог позивача в частині поновлення її на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вимоги щодо відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, в зв`язку відсутністю причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, а тому в їх задоволенні слід відмовити. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed