Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в квітні 2015 року до суду з позовною заявою до відповідачів - Чернівецької філії Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: Державна іпотечна установа про визнання додаткової угоди до договору про іпотечний кредит недійсною, стягнення моральної шкоди та зобовязання здійснити перерахунок по кредиту, в обґрунтування заявлених позовних вимог посилаючись на те, що 18.04.2008 року між позивачем [PERSON] та ЗАТ КБ «Приватбанк» у межах співробітництва з Державною іпотечною установою було укладено договір про іпотечний кредит № CVF0G40000006993 в сумі 111100,00 грн. для поліпшення якості окремої квартири за адресою: м. Чернівці вулиця Гайдара, 2 «А»/36. Для забезпечення належного виконання зобовязань, що випливають з договору про іпотечний кредит № CVF0G40000006993 18.04.2008 року між позивачем [PERSON] та ЗАТ КБ «Приватбанк», було укладено іпотечний договір № CVF0G40000006993, згідно з яким іпотекодавець передав в іпотеку належну їй квартиру за адресою: м. Чернівці вулиця Гайдара, 2 «А»/36. Зазначає, що 26.06.2008 року вона отримала повідомлення від відповідача про збільшення з 18.08.2008 року відсоткової ставки за договором про іпотечний кредит № CVF0G40000006993 18.04.2008 року та підставою для цього стало те, що Державна іпотечна установа не має змоги викупляти кредити в ПАТ КБ Приватбанку, не виконує зобовязання за договором про співпрацю та відмовляється рефінансувати іпотечні кредити, видані ПАТ КБ Приватбанком; крім цього її було повідомлено про те, що у випадку отримання письмової незгоди з зміною відсоткової ставки, Банк змушений буде діяти згідно п.8.9. договору про іпотечний кредит, тобто розірвати договір і стягнути суму кредиту у повному обсязі та в усному порядку їй було запропоновано внести зміни до укладеного договору про іпотечний кредит шляхом зміни валюти по кредиту для зменшення відсоткової ставки. Вказує, що не погоджуючись з підвищенням відсоткової ставки, разом з цим, боячись втратити заставлений ПАТ КБ ПриватБанку будинок, вона змушена була підписати запропоновану їй, на умовах Банку додаткову угоду про іпотечний кредит № CVF0G40000006993 від 18.04.2008 року, перевівши суму кредиту в долари США з відсотковою ставкою 1,17% на місяць, що становить 14,04 % річних, зі щомісячним платежем 358,4 доларів США. Вважає, що дана додаткова угода була укладена внаслідок введення її в оману, замовчування ПАТ КБ ПриватБанком відомостей про існування певних обставин та під впливом тяжкої обставини, зокрема втрати заставного майна. Після чого, 03.12.2014 року вона направила до Державної іпотечної установи звернення, в якому просила розяснити відмову Державної іпотечної установи відносно відмови рефінансувати іпотечні кредити і зокрема її, на що в січні 2015 року отримала відповідь, в якій зазначалося, що причиною відмови у рефінансуванні укладеного нею з ПАТ КБ ПриватБанком іпотечного кредиту є відсутність повного пакету документів, що повинен був би поступити до Державної іпотечної установи від ПАТ КБ ПриватБанку, для прийняття рішення про змогу рефінансування спірного іпотечного кредиту, а додаткові документи по іпотечному кредиту - ПУЛу №181 не були надані ДІУ для розгляду внаслідок чого, в січні 2009 року було ухвалено рішення про відмолено у рефінансуванні іпотечних кредитів, які знаходяться в ПАТ КБ Приватбангку та ПУЛ №181. Просить, заявлені позовні вимоги, а саме - про визнання додаткової угоди до договору про іпотечний кредит недійсною, стягнення моральної шкоди та зобовязання здійснити перерахунок по кредиту задовольнити в повному обсязі. Позивачем заявлені позовні вимоги про визнання додаткової угоди до договору про іпотечний кредит недійсною, стягнення моральної шкоди та зобовязання здійснити перерахунок по кредиту в травні 2015 року було уточнено і зокрема [PERSON] просить - визнати недійсною додаткову угоду від 19.08.2008 року до договору про іпотечний кредит № CVF0G40000006993 від 18.04.2008 року, підписану між нею, [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк». Зобовязати ПАТ КБ «Приватбанк» за період з 19.08.2008 року здійснити перерахунок грошових коштів сплачених нею, [PERSON] за додатковою угодою від 19.08.2008 року до договору про іпотечний кредит №VF0G40000006993 від 18.04.2008 року та стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» в особі Чернівецької філії ПАТ КБ «Приватбанк» на її користь моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON], в її інтересах за довіреністю - представник [PERSON] позовні вимоги, з уточненнями від 12.05. 2015 року підтримали в повному обсязі, просять їх задовольнити та у наданих суду поясненнях позивач посилалася на обставини аналогічно викладеним в позові. Представник відповідача ПАТ КБ Приватбанку, за довіреністю - [PERSON] в судовому засіданні не визнала, та в наданих суду поясненнях посилалася на обставини аналогічно викладеним в письмових запереченнях наданих суду 10.06. 2015 року, вважає, що викладені обставини в позові не відповідають дійсності. Просить в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити, застосувати строки позовної давності в порядку вимог ст.. 257, 267 ЦК України. Представник третьої особи Державної іпотечної установи в судове засідання, будучи належним чином повідомленим про день, час і місце розгляду справи не з»явився, про причини неявки суд не повідомив. Вивчивши і розглянувши матеріали справи, всебічно, повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких грунтуються заявлені позовні вимоги, відповідно заперечення; заслухавши пояснення представників сторін, позивача, об'єктивно дослідивши і оцінивши докази, надані сторонами в їх сукупності, у межах заявлених вимог, суд приходить до наступних висновків. Згідно ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, судом, належними доказами по справі установлено наступні факти і відповідні їм правовідносини; зокрема те, що 18.04.2008 року між позивачем [PERSON] та ЗАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір про іпотечний кредит № CVF0G40000006993 згідно умов якого, [PERSON] отримала 111100,00 грн. для поліпшення якості окремої квартири за адресою: м. Чернівці вулиця Гайдара, 2 «А»/36 (а.с.9-13). В забезпечення належного виконання зобовязань, що випливають з вказаного вище договору між позивачем [PERSON] та ЗАТ КБ «Приватбанк», було укладено іпотечний договір № CVF0G40000006993, згідно з яким [PERSON], як іпотекодавець передала в іпотеку належну їй на праві власності квартиру, розташовану за адресою: м. Чернівці вулиця Гайдара, 2 «А»/36 (а.с.14-16). В засіданні установлено і даного не заперечувалося сторонами, що вказаний вище іпотечний договір було укладено в межах співробітництва ДІУ з ПАТ КБ ПриватБанком, згідно Генерального договору про рефінансування і обслуговування іпотечних кредитів від 28.03. 2006 року (а.с. 78 85). Крім цього, сторонами було визнано, що 26.06.2008 року з отриманого повідомлення ПАТ КБ ПриватБанку [PERSON] дізналася про збільшення з 18.08.2008 року відсоткової ставки за договором про іпотечний кредит № CVF0G40000006993 від 18.04. 2008р., а також письмового повідомлення про те, що що у випадку отримання письмової незгоди із зміною відсоткової ставки, ПАТ КБ ПриватБанк змушений буде діяти згідно п.8.9. договору про іпотечний кредит (а.с.24). Отже, п. 8.8. кредитного договору встановлено: якщо права кредитора за цим договором не будуть відступлені на користь будь-якої третьої особи. Кредитор має право змінити розмір процентної ставки до розміру, звичайної процентної ставки, що встановлена у Кредитора для таких видів кредитів. А, отже, зазначеним пунктом договору (8.8.) не встановлено обовязку банку будь за що здійснити таке відступлення; як і обовязку третьої особи (в даному випадку - Державної іпотечної установи), - прийняти таке відступлення прав вимоги (незалежно від причин, мотивів і т.і.). І, умови даного пункту договору є співмірними з вимогами закону, оскільки ст. 212 ЦК України визначено, що особа, яка вчиняє правочин, має право обумовити настання або зміну прав та обовязків обставиною, щодо якої невідомо настане вона чи ні (відкладальна обставина), тобто правові наслідки повязуються з настанням певної обставини - явища, події, дії третьої особи. Крім цього, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках ( приклад: невідступлення права вимоги, як відкладальна умова кредитного договору). Судом крім наведеного установлено, що 03.12.2014 року [PERSON] направила до Державної іпотечної установи України звернення про роз»яснення з приводу відмови ДІУ рефінансувати іпотечні кредити (а.с.25), на що отримала відповідь, що причиною відмови в рефінансуванні іпотечного кредиту укладеного між нею і відповідачем була відсутність повного пакету документів для прийняття рішення щодо рефінансування іпотечного кредиту та оскільки ці документи по іпотечному кредиту ПУЛу №181 не було направлено ПАТ КБ ПриватБанком для розгляду, а січні 2009 року ДІУ було відмолено у рефінансуванні іпотечних кредитів, які знаходяться у ПУЛ №181 (а.с.26). Дане узгоджується і з п. 2.5 Генерального договору про рефінансування та обслуговування іпотечних кредитів зазначено, що протягом п»яти робочих днів після отримання від первинного кредитора пропозиції, установа здійснює аналіз на відповідність іпотечного кредиту стандартам та приймає одне з наступних рішень: про набуття права вимоги за договором про іпотечний кредит і іпотечним договором, вказаними в пропозиції первинного кредитора; - про відмову від набуття права вимоги за договором про іпотечний кредит і іпотечним договором, вказаним у пропозиції первинного кредитора, з зазначенням причини такої відмови. Пунктом 8,1 Кредитного договору передбачено, що Позичальника поінформовано та він згоден, що права вимоги за цим договором про іпотечний кредит можуть бути передані у заставу або відступлені Державній іпотечній установі (далі - ДІУ) або іншим особам (у т. ч. і ПриватБанку). Отже, особливістю вищезазначеного договору про іпотечний кредит є можливість відступлення права вимоги за ним третій особі, в тому числі і Державній іпотечній установі. Наведене не заперечувалося сторонами в засіданні, як і було визнано сторонами і підтверджується матеріалами справи, відносини між ПАТ КБ ПриватБанком та ДІУ регулюються Генеральним договором про рефінансування та обслуговування іпотечних кредитів № 8 від 26.03.2006 р. Згідно п. 8.1 Кредитного договору, з метою відступлення прав за вказаним кредитом ДІУ, Банком було включено вказаний Договір про іпотечний кредит до Пропозиції про відступлення прав вимоги за Пулом іпотечних кредитів № 181 від 29.05.2008 р.; однак, ДІУ у строк встановлений Генеральним договором про рефінансування та обслуговування іпотечних кредитів не надає відповідь про те, що погоджується на набуття права вимоги за Пулом №181, що було розцінено ПАТ КБ ПриватБанком, як відмову від рефінансування кредитів, які були видані на пільгових умовах по Стандартах ДІУ, що в свою чергу викликає збільшення відсоткової ставки по кредиту до розмірів звичайної відсоткової ставки, яка встановлена в банку для таких видів кредитів. Дане узгоджується і з доводами представника відповідача [PERSON], яка пояснила, що 08.09.2008 р., тобто через більше ніж трьохмісячний строк, ДІУ повідомила банк про необхідність подати по всіх поданих раніше Пулах копії додаткових документів, а в січні 2009 року по закінченні більш ніж піврічного строку ДІУ направила Банку повідомлення про відмову від набуття прав вимоги за іпотечним кредитом. Виходячи з встановлених обставин справи, доводів представника відповідача ПАТ КБ ПриватБанку про те, що не відбулося відступлення прав вимоги по договору про іпотечний кредит (незалежно від причин та мотивів) банк цілком правомірно застосував механізм зміни відсоткової ставки, передбачений п.8.9. договору на підставі, зазначеній у п. 8.8 кредитного договору. Судом також виходячи з сукупності досліджених доказів по справі, доводів відповідно сторін, не встановлено, що ДІУ або ПАТ КБ ПриватБанк брали на себе відповідно зобовязання перед [PERSON] щодо обовязкового рефінансування кредитного договору, натомість як вбачається з пояснення представника відповідача - рефінансування - це є правом ДІУ, а не обовязком, як і правом банку у здійсненні відступлення свїх вимог ДІУ або іншим особа. Ст. 6 ЦК України передбачено, що сторони договору можуть врегулювати свої відносини на свій розсуд, якщо законодавством не встановлено на це прямої заборони, або немає прямої вказівки, яким чином належить діяти у конкретних правовідносинах. Та, як установлено в засіданні і стверджується матеріалами справи, [PERSON] 19.08. 2008 року було підписано Додаткову угоду про іпотечний кредит № CVF0G40000006993 від 18.04.2008 року (а.с. 9), із зміною суми кредитування (в доларах США, з відсотковою ставкою 1,17% на місяць, що становить 14,04 % річних, та щомісячним платежем 358,4 доларів США (а.с.17-19). В силу вимог ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлено, що банки самостійно визначають розмір процентних ставок та комісійних винагород. Даного в засіданні не заперечувалося сторонами. Вищенаведеним спростовуються доводи позивача [PERSON] про те, що вона змушена була підписати додаткову угоду з визначеними в ній умовами, тобто на думку суду позивачем не доведено факту обману. В судовому засіданні [PERSON] не змогла пояснити в чому полягали умисні дії з боку ПАТ КБ ПриватБанку. Відповідно до ст. 202 ч.1 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно з ст.215 ч.1 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Відповідно до ст.203 ч.3 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Визнання правочину недійсним з огляду на його вчинення всупереч вільному волевиявленню особи передбачено, зокрема, положеннями ст.ст. 229-233 ЦК України. Згідно з розясненнями, наданими в п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, в даному випадку позивач. Отже, для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст. 230 Цивільного кодексу України необхідним є наявність одночасно трьох підстав: - факту обману; істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману та наявність умислу в діях відповідача. Відповідно до ст. 230 ч.1 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ст.229 ч.1 цього ж Кодексу), такий правочин визнається недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Отже, підставою для визнання правочину недійсним відповідно до зазначеної норми, є введення однією стороною іншої сторони правочину в оману щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. При цьому, законодавцем визначено, що обов'язковою умовою для визнання недійсним правочину, укладеного внаслідок обману, є істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Як вбачається із матеріалів справи, позивач [PERSON] на жодну із вказаних тяжких обставин, яка змусила її укласти оскаржуєму додаткову угоду від 19.08.2008 року не послалася і доказів наявності таких тяжких обставин суду не надала. Єдиною тяжкою обставиною на яку посилається позивач [PERSON] є наявність додаткової угоди від 19.08.2008 року укладеної з відповідачем ПАТ КБ «Приватбанк» в розумінні цивільних правовідносин, зокрема в розумінні ст. 233 ЦК України, однак, дана обставина не є тяжкою обставиною під впливом якої було укладено оспорюваний договір. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Як вбачається з матеріалів справи, позивач не надала суду докази на підтвердження своїх доводів щодо позовних вимог. Аналізом досліджених по справі доказів в їх сукупності спростовуються і доводи представника позивача [PERSON] відносно того, що його довірителька внаслідок підписаної додаткової угоди від 19.08. 2008 року не отримувала кредитних коштів в іноземній валюті, виходячи з наступного. Судом було встановлено і даного не заперечувалося представником відповідача, що дійсно [PERSON] через касу при укладенні додаткової угоди грошові кошти не видавалися і не могли бути видані, оскільки додатковою угодою від 19.08.2008 р. до договору про іпотечний кредит № СVР0040000006993 від 18.04.2008 р. в розділі 1, передбачено, що Банк зобов'язується надати Позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок, зазначений в п. 8.1 цього Договору. Строк, вид кредиту, цілі, розмір кредиту, відсотків, винагород, розмір щомісячного платежу, період сплати, порядок погашення заборгованості за цим Договором, зазначені у розділі 8 Договору. Кредит надається в обмін на зобов'язання Позичальника по поверненню кредиту, сплаті відсотків, винагороди в зазначені даним договором строки. При цьому, як вбачається з дослідженої судом додаткової угоди, забезпечення виконання Позичальником зобов'язань за даним Договором зазначено в п. 8.3 змінної частини Договору. Пунктом 8.1 додаткової угоди чітко визначено, що Банк зобов'язується надати Позичальникові (т.б. [PERSON]М.) кредитні кошти шляхом перерахування на рахунок № 29095050030756 на строк з 19.08.2008 р. по 18.04.2028 р. включно у вигляді строкового кредиту у розмірі 24040.44 доларів США , зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 3% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу (а.с. 17 19). Таким чином, станом на 19.08.2008 р. залишок заборгованості за договором про іпотечний кредит № СУР0040000006993 від 18.04.2008 р. (а.с 9 16) складає 110946,64 грн., що еквівалентно 24 040,44 доларів США та відповідно до платіжного доручення від 22.08.2008р. №ВО322В0030 на суму 110946,64 грн. (що згідно курсу торгів на міжбанківському валютному ринку становить 4,615 за 1 дол. США ), які зараховані на рахунок 29094059271841 відкритий позивачу [PERSON] у відповідності до п. 2.4. договору про іпотечний кредит від 18.06.2008р. (а.с. 86). Погашення кредиту провадиться у строки відповідно до графіку погашення кредиту, який розраховується згідно залишку заборгованості за кредитом станом на 19.08.2098 р. (а.с. 20). Крім наведеного, відповідно до п. 1.2 Постанови Національного банку України «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», банки зобов»язані надавати споживачу повну, необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про сукупну вартість споживчого кредиту (кредиту на поточні потреби, кредиту в інвестиційну діяльність, іпотечного кредиту) з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту (у тому числі наданого у формі кредитиоїліпії, овердрафгу за картковим рахунком тощо). Отже, за умов визначених в додатковій угоді чітко вбачається, що відповідачем було надано позивачу повну інформацію про всі істотні умови додаткової угоди (предмет договору, строк дії договору, ціну договору, порядок погашення заборгованості, види забезпечення виконання зобов'язань за договором) і при цьому, позивач [PERSON] погодилася на дані умови підписавши додаткову угоду, що фактично було визнано позивачем в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору, а істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або е необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягну то згоди. Згідно ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Отже, судом чітко визначено з встановлених в засіданні обставин і досліджених доказів, що кредит позивачу за умовами додаткової угоди - надається в обмін на зобов'язання Позичальника по поверненню кредиту, сплаті відсотків, винагороди в зазначені даним договором строки. Виходячи з наведеного, досліджених доказів по справі, суд вважає, що доводи позивача з посиланням на ст. 233 ЦК України, якою визначено, що правочин, що вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобовязана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у звязку з вчиненням цього правочину» не знайшло свого підтвердження в засіданні. Як і не знайшло підтвердження в судовому засіданні доводи представника позивача в частині того, що укладення додаткової угоди про іпотечний кредит, відповідно до змісту якої зобов»язання перед банком виражені в доларах США. Відповідно до ч.3 ст.533 ПК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов»язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановленії з законом. Режим здійснення валютних операцій на території Украши, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і фукнкції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права і обовязки субєктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства визначається Декретом КМУ ,Про систему валютного регулювання і валютного контролю. Відповідн до ч. 1 ст.5 Декрету Національний банк України видає індивідуальні та Генеральні ліцензії' на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування. Згідно ч.4 ст.5 Декрету індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції'на період, необхідний для здійснення такої операцій зокрема індивідуальна ліцензія потребується у разі використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу. Згідно ч.5 ст. 5 Декрету одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на «здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії. З досліджених по справі доказів (а.с. 105 108) чітко видно, що в ПАТ КБ ПриватБанку на момент укладення додаткової угоди відповідні ліцензії були наявними. Крім наведеного, в судовому засіданні представником відповідача заявлено вимогу про застосування строку позовної давності, мотивуючи доводи тим, що оспорювана [PERSON] додаткова угода до договору про іпотечний кредит №СУР0040000006993 від 18.04.2008р. була укладена між сторонами 19.08.008р. За обставинами заявлених позовних вимог позивачем зазначено ту обставину, що додаткова угода від 19.08.2008 р. до договору про іпотечний кредит № СУР0040000006993 від 18.04.2008 р., укладена під впливом обману і щоб уникнути розірвання іпотечного договору за ініціативою банку, у разі незгоди із розміром нової відсоткової ставки, позивач на усну пропозицію банку, уклав додаткову угоду від від 19.08.2008р„ якою змінено валюту кредитування (у долари США). При цьому, вказують, що ще в червні 2008р. ПАТ КБ ПриватБанк надіслав повідомлення про збільшення відсокової ставки та про те, що іпотечна установа відмовляється викуповувати кредит позивача, а в серпні 2008 р. позивач підписала оспорювану додаткову угоду, а отже з серпня 2008р. Вказують, що [PERSON] достеменно було відомо про наявність обставин, якими обгрунтовуються позовні вимоги про визнання додаткової угоди до договору про іпотечний кредит недійсною, тобто зазначають, що з серпня 2008 року [PERSON] могла звернуся в суд за захистом свого порушеного як вона вважала права, однак цим не скористалася і лише в квітні 2015 року, тобто після 5 років. Просять суд застосувати позовну давність в даній справі. Суд дійсно установлено і дане вбачається з доводів позивача [PERSON], в її інтересах представника, що влітку 2008 року вона дізналася віл ПАТ КБ ПриватБанку про збільшення відсоткової ставки. Зокрема з дослідженого конверту в якому містилося повідомлення про дане (а.с. 110) вбачається з штемпеля відбитку поштового зв»язку дата 09.07. 2008р., однак, лист з ДІУ [PERSON] було отримано 31.12. 2014 року (а.с. 26, 27). Відповідно до частин третьої і четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). \~ Відносно заявленої позовної вимоги [PERSON] про стягнення на її користь з відповідача 10.000 грн. моральної шкоди, суд, виходячи з сукупності досліджених по справі доказів, встановлених обставин по справі і доводів сторін, вважає, що в задоволенні і цієї вимоги позивачу слід відмовити, виходячи з наступного. Як вбачається з доводів позивача відшкодування винним моральної шкоди в розмірі оціненому у 10000 грн. є розумним і достатнім для відновлення справедливості; сама ж оцінка шкоди є умовною. Отже, на думку суду позивачем не зазначено доказів в обґрунтування даної вимоги; в засіданні [PERSON] не змогла пояснити які страждання, які збитки їй діями відповідача було завдано. Крім того, згідно зі ст. 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов'язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. \~ Згідно діючого законодавства особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках\~коли\~\~право\~\~на\~\~її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або у випадках, передбачених статтями 280, 611, 1167, 1168 ЦК України, а\~також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність\~за\~заподіяння моральної шкоди. Згідно з ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з врахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. \~\~Оскільки встановлено матеріалами справи, що\~\~між сторонами виник спір з приводу невиконання договірних зобов'язань, спірним договором відшкодування моральної шкоди не передбачено (а.с. 17 19), а тому відсутні підстави для задоволення в цій частині позовних вимог. Відповідно до ст.ст. 212, 213 ЦПК України, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно ї законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та визначеного позивачем предмета спору, суд приходить до висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог. Враховуючи те, що у задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено, в силу вимог ст. 88 ЦПК України, слід відмовити і щодо стягнення з відповідача на їх користь судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed