Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Лубенського міськрайонного суду Полтавської області із вищевказаним позовом. Позов мотивувала тим, що з 21 січня 2002 року по 18.11.2014 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] . Від шлюбу мають дочку [PERSON] , [INFO] . Їх родина не мала власного житла, а тому її двоюрідна бабуся [PERSON] , яка мала у приватній власності будинок із приватизованою земельною ділянкою у [ADDRESS] по [ADDRESS] , вирішила їй його подарувати. Оформлення всіх необхідних документів від імені [PERSON] взяла на себе її мати [PERSON] Оскільки вона не являлася близькою родичкою [PERSON] при оформленні договору дарування їй необхідно було б сплатити досить значні податки, тому [PERSON] було прийнято рішення про оформлення договору купівлі-продажу вищевказаного домогосподарства та земельної ділянки під ним. Вказані дії на укладення саме такого договору були спрямовані на зменшення розміру сплачених коштів при нотаріальному посвідчення правочину. Таким чином, 26.09.2016 року між нею та її матір`ю [PERSON] , яка діяла від імені її двоюрідної бабусі [PERSON] було оформлено два договори про переоформлення права власності на домоволодіння серії [NUMBER] та земельної ділянки серії [NUMBER] . Дані договори були посвідчені приватним нотаріусом Лубенського нотаріального округу Афанасієвською І.В. Позивач стверджує, що ні вона, ні її колишній чоловік не звертали уваги на те, що замість договорів дарування переоформлення було здійснено шляхом укладення договорів купівлі-продажу, бо ніяких коштів за передане майно [PERSON] вони не сплачували. Після придбання домоволодіння та землі, вона та її сім`я переїхали до нього проживати, а вона зареєструвалась в будинку 16.10.2006 року. Після розірвання шлюбу, вона разом з донькою залишилась проживати у власному вищевказаному будинку, відповідач також проживав у цьому будинку в окремій кімнаті. Однак, у 2018 році її колишній чоловік [PERSON] став створювати просто нестерпні умови для їх спільного проживання під одним дахом, зловживав алкоголем, брутально лаявся, і навіть вигнав її з її будинку. Уникаючи продовження конфліктів, вона була змушена у травні 2018 року піти з власного будинку проживати до батьків. При цьому її колишній чоловік [PERSON] заявив, що він претендує на будинок бо переоформлення прав власності було зроблено не договором дарування, а договором купівлі-продажу. Позивач вважає, що вищевказані правочини є удаваними, оскільки вчинені сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили. Сторони фактично укладених договорів купівлі-продажу повністю виконали свої зобов`язання по реально обумовленим договорам щодо безоплатної передачі майна. Жодна із сторін претензій до іншої сторони не мала ні стосовно якості майна, ні стосовно того, що реально ніяких коштів за набуте майно вона своїй двоюрідній бабусі не передавала. Таким чином, оскільки в результаті договору дарування відбувається перехід права власності на майно від дарувальника до обдарованого позивач вважає, що домоволодіння та земельна ділянка мають визнаватися її особистим майном, а не спільною сумісною власністю подружжя. На підставі викладеного, позивач прохає визнати удаваною угодою - договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки укладені 26 вересня 2006 року між нею та [PERSON] в особі її представника [PERSON] , що розташовані за адресою [ADDRESS] та визнати, що до вказаних договорів застосовуються правила та він має наслідки, які законодавством встановлені для договору дарування. Стягнути з відповідача [PERSON] на її користь понесені судові витрати. 22.10.2018 року судом було відкрито провадження за позовом. 16.11.2018 року винесено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду. Витребувано з Полтавського обласного державного нотаріального архіву матеріалів спірних договорів. В судовому засіданні позивач та представник позивача - адвокат Шестаков О.В. (ордер ПТ№084021 на надання правової допомоги від 16.11.2018 року) (а.с.37) позовні вимоги підтримали, прохали їх задовольнити. Зазначив, що сторони перебували у шлюбі, бабуся позивачки вирішила передати їм належний їй будинок через представника [PERSON] на яку видала відповідну довіреність. Нотаріус [PERSON] з нотаріального боку оформила все правильно, бо про реальні домовленості між сторонами вона не знала. Перехід права власності відбувся шляхом укладання договору купівлі-продажу з причини, що така угода у нотаріуса коштувала дешевше. Ступінь споріднення між продавцем і покупцем спонукав би покупця [PERSON] сплатити більші кошти за інший різновид угоди. Так як продавцеві [PERSON] гроші не передавали, то реально відбувся між сторонами договір дарування. Подружжя [PERSON] на момент посвідчення спірного правочину коштів не мали, а отже їх продавцеві не передавали. Таким чином, спірний правочин слід визнати удаваним. Представник відповідача - адвокат Коряк А.В. ( ордер ПТ №082446 на надання правової допомоги від 16.11.2018 року) (а.с.38) проти позову заперечує, посилаючись на його не доведеність. У судових дебатах зазначив, що у судовому засіданні позивач та її мати підтвердили своє бажання при укладенні спірного договору вчинити дії по мінімізації податків, у такому випадку завдається шкода суспільним інтересам. Протягом тривалого учасу сторони правочину його не оспорювали, лише під час вирішення спірних питань при розлученні, вказане питання ними було піднято. Укладенню договору купівлі-продажу передувало оформлення доручення власником садиби [PERSON] у якому вона чітко за участі нотаріуса вказала, що вказане доручення видається для укладення договору купівлі-продажу, а не дарування. За нормами ст. 720 ЦК України при бажання власника майна вчинити правочин щодо нерухомості є обов`язковою умова на вказівку у такому дорученні даних особи на адресу якої таке майно відчужується, але мови про таку особу у довіреності немає. Таким чином її розцінювати як таку що видана для укладання іншого виду договору підстав немає. Довіреність на укладення договору купівлі-продажу у законному порядку не дійсно не визнавалась. Вказані обставини слугують підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] позов визнала, вказавши, що дійсно на момент укладання договору купівлі-продажу житлового будинку сторони вирішили, що перехід права власності оформлять шляхом укладання договору купівлі-продажу, оскільки у нотаріуса треба було менше коштів сплачувати. Від імені продавця діяла вона - [PERSON] , оскільки [PERSON] через свій вік не мала можливості відвідувати потрібні інстанції перед укладанням договору. Довірительці кошти не передавали, оскільки вона хотіла нерухоме майно саме подарувати. Третя особа - приватний нотаріус Лубенського нотаріального округу Афанасієвська І.В. (була також допитана у якості свідка) у суді пояснила, що на момент укладання спірних угод працювала приватним нотаріусом та посвідчувала 2 угоди, які стосуються земельної ділянки та житлового будинку. У наданій представником продавця довіреності було чітко вказано, що [PERSON] може вчиняти дії по продажу нерухомого майна. При укладанні договору були присутні представник продавця, покупець [PERSON] та її чоловік [PERSON] Розрахунки у присутності нотаріуса не проводяться. Дійсно при укладанні договору дарування треба було нараховувати 5% від суми експертної оцінки, а при укладанні договору купівлі-продажу податок не сплачується. Приблизно різниця у сумі нотаріального оформлення складала б 3 тис. грн. Чоловік дав письмову власноручно написану згоду на укладання договору купівлі-продажу. Якщо сторонами було б вказано, що вказане майно придбавається за особисті кошти дружини [PERSON] , то нотаріус мав би право прописати про вказане у договорі і вказане мало б відповідні наслідки. Вказаного здійснено не було, отже свої дії по посвідченню саме угод купівлі-продажу вважає правомірними. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що 26.09.2006 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] , яка діяла від імені [PERSON] були укладені договори купівлі-продажу житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , і складається з житлового будинку «А-1» житловою площею 43,8 кв.м., сараю «Б», погребу «В», сажу «Г», вбиральні «Д», колодязя №1, огорожі №2 та земельної ділянки площею 0,12 га., що знаходиться за цією ж адресою. Вказані договори посвідчені приватним нотаріусом Лубенського районного нотаріального округу Афанасієвською І.В. та цього ж дня внесені до Державного реєстру правочинів за номерами №2564 та № 2567 (а.с.17-21). Із змісту п.п. 2.1 вищезазначених договорів вбачається, що продаж житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями за домовленістю сторін здійснюється за 17 500 грн., а земельної ділянки - за 2 700 грн., які представник продавця [PERSON] одержала від покупця [PERSON] повністю до підписання цих договорів. У п. 4.2 договору купівлі-продажу житлового будинку сторони підтвердили, що: однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки; правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; їх волевиявлення є вільним і відповідає їх внутрішній волі; договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, ціна продажу, зазначена у п. 2.1 цього договору, відповідає їх дійсним намірам; не обмежені в праві укладати правочини, не визнані у встановленому порядку недієздатними повністю або частково, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті договору. Згідно п. 7.1 договору купівлі-продажу житлового будинку зміст статей Цивільного кодексу України: 248-250, щодо представництва, 257,258,261 про позовну давність, 377 про перехід права власності та користування земельною ділянкою, на якій розміщений будинок та споруди, 655-668 щодо поняття договору купівлі-продажу, прав та обов`язків сторін та про правові наслідки невиконання продавцем обов`язку передати предмет договору покупцеві, а також ст.65 Сімейного кодексу України і правові наслідки приховування дійсної продажної вартості житлового будинку нотаріусом сторонам роз`яснено. Відповідно до п. 5.3 договору купівлі-продажу земельної правові наслідки укриття розміру дійсної продажної ціни відчужуваного майна, зміст статей Цивільного кодексу України: 248-250 щодо представництва за довіреністю, 373-377 про право власності на земельну ділянку; Земельного кодексу України: 90-91 про права та обов`язки власника земельної ділянки, 103-111 про добросусідство, 120 - про перехідні права власності на земельну ділянку, 125-126 щодо документів, що посвідчують право власності, 202 - про державну реєстрацію земельної ділянки; ст.65 Сімейного кодексу України нотаріусом сторонам роз`яснено. Вказані угоди від імені власника [PERSON] було укладено відповідачем [PERSON] , яка діяла на підставі нотаріально-посвідченої довіреності від 02.08. 2006 року згідно якої [PERSON] уповноважила [PERSON] бути її представником з питань, пов`язаних з оформленням договору купівлі-продажу належного їй житлового будинку та земельної ділянки у [ADDRESS] . Відповідно до заяви від 26.08.2006 року на адресу нотаріуса [PERSON] ., [PERSON] підтвердив свою згоду своїй дружині [PERSON] на купівлю житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] з посиланням, що придбане майно буде їх спільною сумісною власністю. Вказана згода [PERSON] відображена у п.7.5 договору купівлі-продажу житлового будинку та п.5.4 договору купівлі-продажу земельної ділянки. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.22). На час укладення вказаних договорів позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] , який вони зареєстрували 21 січня 2002 року у Засульскій сільській раді Лубенського району Полтавської області, що підтверджується копією свідоцтва про одруження (а.с.11). Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 18.11.2014 року, що набрало законної сили 01.12.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.13). Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона являється сестрою [PERSON] . Їх тітка [PERSON] обіцяла своє майно поділити між нею та [PERSON] але остання відмовилась і сказала, що майно слід передати її дочці [PERSON] присутня, коли у будинку [PERSON] перебувала нотаріус, йшла мова про укладення договору купівлі-продажу, бо на вказане треба менше коштів. Знає, що ніхто нікому ніяких коштів за угодами не передавав. Свідок [PERSON] , яка являється нотаріусом, що посвідчувала довіреність від імені власника майна, зазначила, що вказана довіреність посвідчувалась вдома. Ця довіреність давала право на укладення договору купівлі-продажу, а не дарування, бо для видачі довіреності по укладенню договору дарування необхідно вказувати і відомості обдарованого. На той час дешевше було укладати договір купівлі-продажу. В судовому засіданні позивач та її представник - адвокат Шестаков О.В. стверджують, що укладені 26.09.2006 року договори купівлі-продажу були удаваними, насправді між сторонами договорів було укладено договори дарування, оскільки жодних коштів за майно позивач не сплачувала. Взаємовідносини, що склались між сторонами урегульовані слідуючими нормами матеріального права. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (статті 657 ЦК України). Частиною першою статті 235 ЦК України встановлено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. У Постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні спірного договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Позивачем під час судового розгляду не доведено спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин, а також настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. До такої думки суд дійшов з урахуванням того, що укладенню спірних угод передували дії, які були спрямовані на укладення саме договорів купівлі-продажу (довіреність на укладання договору купівлі продажу видана власником нерухомого майна на користь [PERSON] та письмова згода відповідача [PERSON] на укладення саме договору купівлі-продажу майна). Бажання сторін зменшити витрати на нотаріальне посвідчення угод не є беззаперечним доказом щодо іншої спрямованості волі сторін. Нотаріуси, які були допитані в суді у якості свідків чітко вказали, що сторонам роз`яснювали наслідки укладення договору та посвідчення довіреності на вчинення дій. Воля власника майна щодо укладення договору купівлі-продажу була чітко сформована та відображена у довіреності на вчинення дій по відчуженню (продажу) домогосподарства. Вказана довіреність не містить посилання на інші обставини, ніж ті, що у ній відображені та її зміст не відповідає вимогам ст. 720 ЦК України ( вимоги щодо довіреності при укладанні договору дарування). Вчиняючи дії по укладенню та посвідченню договору купівлі-продажу нерухомого майна, від чоловіка позивача [PERSON] була отримана згода від 26.08.2006 року на укладенні саме такого виду правочинів (купівлі-продажу) із вказівкою на придбання майна за кошти, які були спільною сумісною власністю подружжя. Під час слухання справи у суді було встановлено, що у вказаній згоді учасники правочину мали право здійснити вказівку на придбання майна за особисті кошти одного з подружжя, що було б враховано нотаріусом на відображено у змісті угоди, але вказаного також здійснено не було. Враховуючи наведені і встановлені судом обставини, відсутністю зі сторони позивача та її представника належних і допустимих доказів на підтвердження позову, суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим, безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. Враховуючи, що при зверненні до суду позивачем було сплачено не достатню суму судового збору, то з урахуванням відмови суду у задоволенні позовних вимог витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з позивача за судовим рішенням. При зверненні до суду позивачем було сплачено 1409,60 грн. судового збору, але позовні вимоги стосувались 4 позовних вимог, що слугує підставою для стягнення додатково з [PERSON] ще 1409,60 грн.

Outcome: approved