Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, у якому просила визнати незаконною нотаріальну дію нотаріуса Віньковецької державної нотаріальної контори [PERSON] щодо встановлення дієздатності та належності повноважень [PERSON] на укладення 13.03.1998 року нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу будинку № 16 по вул. Гайдара в смт. Віньківці Хмельницької області від імені ОДПЕЗ «Хмельницьктелеком» на підставі не нотаріально посвідченої довіреності серії ААЗ № 308689 від 10.03.1998 року із продавцем [PERSON], та визнати незаконною нотаріальну дію нотаріуса Віньковецької державної нотаріальної контори [PERSON] щодо нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу будинку № 16 по вул. Гайдара в смт. Віньківці Хмельницької області, укладеного 13.03.1998 року між [PERSON] та ОДПЕЗ «Хмельницьктелеком» в особі [PERSON], який діяв на підставі довіреності серія ААЗ № 308689 від 10.03.1998 року та зареєстрованим в реєстрі за № 400. В обґрунтування позову [PERSON] зазначала, що 13.03.1998 р. між нею та ОДПЕЗ «Хмельницьктелеком» (на сьогоднішній день ПАТ «Укртелеком»), в особі [PERSON], який діяв на підставі не нотаріально-посвідченої довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей серія ААЗ № 308689 від 10.03.1998 року, був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку № 16 по вулиці Гайдара (сьогодні [PERSON]) у смт. Віньківці Хмельницької області. Даний договір був посвідчений державним нотаріусом Віньковецької державної нотаріальної контори [PERSON] Отже, [PERSON] при підписанні нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу будинку діяв від імені ОДПЕЗ «Хмельницьктелеком» на підставі не нотаріально-посвідченої довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей «типова форма № М-2». Вказана довіреність, яка видана ОДПЕЗ «Хмельницьктелеком» на ім'я [PERSON], була не нотаріально посвідчена, а отже по формі та змісту не відповідала ст. ст. 64-65 ЦК УРСР 1963 року та п. 27 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Тому [PERSON] не мав належних повноважень щодо укладення вищевказаного договору купівлі-продажу, а нотаріус в свою чергу не мала права нотаріально посвідчувати вищевказаний договір. Так, нотаріус Віньковецької державної нотаріальної контори [PERSON] повинна була згідно норм чинного на той час законодавства України належним чином перевірити повноваження [PERSON] на укладення нотаріального договору купівлі-продажу будинку на підставі наданої ним не нотаріально-посвідченої довіреності та в подальшому відмовити в нотаріальному оформленні (посвідченні) договору на підставі ст. 49 Закону України «Про нотаріат» (в редакції від 02.09.1993). Але всупереч вищезазначеним нормам нотаріус вчинила нотаріальну дію щодо нотаріального оформлення та посвідчення договору купівлі-продажу будинку. Про те, що [PERSON] під час укладення вищевказаного договору купівлі-продажу діяв на підставі довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей, [PERSON] дізналась в 2013 р. після отримання даних документів від нотаріуса. А про те, що для укладення вищевказаного договору та усіх договорів, які вимагали нотаріальної форми, довіреність повинна була бути нотаріально посвідчена, [PERSON] дізналась у відповіді Міністерства Юстиції України від 07.09.2015 р. № С-16370/13.1 на її запит від 04.08.2015 року. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених у позові, та просили задовольнити. Державний нотаріус Віньковецької районної державної нотаріальної контори [PERSON] у судове засідання, будучи належним чином повідомленою про місце, дату та час розгляду справи, не зявилась, у наданій до суду 01.10.2015 року письмовій заяві вказала, що позовні вимоги [PERSON] Віньковецька державна нотаріальна контора не визнає. Представники третіх осіб за довіреністю у судове засідання також не зявились. Представник третьої особи, Міністерства юстиції України, [PERSON] у наданій суду заяві просив розглянути справу без участі представника Міністерства юстиції України, але свою позицію щодо позовних вимог не висловив. Представник третьої особи, ПАТ «Укртелеком», залученого протокольно ухвалою суду у попередньому судовому засіданні 02.10.2015 року, [PERSON], надіслала до суду письмову заяву, у якій просила відмовити в задоволенні позову у звязку з безпідставністю та необґрунтованістю. Вказувала, що відповідно до п. 6.3 Статуту Хмельницького обласного державного підприємства електрозвязку (ОДПЕЗ «Хмельницьктелеком»), зареєстрованого в Хмельницькому міськвиконкомі від 28.03.1997 року № 160, генеральний директор підприємства мав право видавати доручення, та він доручив заступнику [PERSON] підписати договір купівлі-продажу. Тому за вказаних обставин вважають дії нотаріуса щодо нотаріального посвідчення та оформлення договору купівлі-продажу житлового будинку № 16 по вул. Гайдара в смт. Віньківці, законними. Також зазначала, що довіреність не визнана недійсною у встановленому порядку, та особою, яка її видала, не скасовувалась. Крім того, [PERSON] наполягала на застосуванні судом позовної давності з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, вважаючи, що [PERSON] безпідставно стверджує, що лише у 2013 році вона дізналась про довіреність, на підставі якої діяв [PERSON] під час укладення договору купівлі-продажу будинку. Заслухавши позивача, представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до положень ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що 13 березня 1998 року між [PERSON] та ОДПЕЗ «Хмельницьктелеком» було укладено договір купівлі-продажу жилого будинку, згідно з яким [PERSON] продала, а ОДПЕЗ «Хмельницьктелеком» купив жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в смт. Віньківці по вул. Гайдара (колишня [PERSON]) 16 Хмельницької області, і складається з одного цегляного загальною жилою площею 59,6 кв.м. жилого будинку літ-А-1, сараю - л.кухні літ-Б, гаража літ-В, огорожі. Згідно п. 2 договору, цей жилий будинок з надвірними спорудами належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, видане Віньковецькою селищною Радою від 13.07.72 р. та зареєстрованого Камянець - Подільським БТІ від 13.09.72 р. за № 491. Вказаний договір був складений та посвідчений 13.03.1998 року завідуючою Віньковецькою державною нотаріальною конторою [PERSON], і підписаний у її присутності сторонами після встановлення нотаріусом їх осіб та перевірки дієздатності, а саме продавцем [PERSON] та від імені покупця, ОДПЕЗ «Хмельницьктелеком» -- [PERSON] Підписуючи зазначений договір, представник покупця ОДПЕЗ «Хмельницьктелеком» [PERSON] діяв на підставі довіреності серії ААЗ № 308689 від 10 березня 1998 року за підписом керівника підприємства, головного бухгалтера та скріпленої печаткою, у якій зазначено право представника підпису у Віньковецькій державній нотаріальній конторі, та на підставі наказу генерального директора ОДПЕЗ «Хмельницьктелеком» [PERSON] № 79 від 04.03.1998 року, відповідно до якого договір купівлі-продажу жилого будинку в смт. Віньківці по вул. Гайдара, 16, у громадянки [PERSON] доручається підписати заступнику директора з економіки та фінансів ОДПЕЗ [PERSON] Наведені обставини підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, та зокрема копіями матеріалів нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу жилого будинку в смт. Віньківці по вул. Гайдара (колишня [PERSON]) 16, Хмельницької області, укладеного 13.03.1998 року, посвідченого нотаріусом Віньковецької державної нотаріальної контори [PERSON] і зареєстрованого в реєстрі за № 400, що були витребувані судом за клопотанням позивача із Хмельницького обласного державного нотаріального архіву. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР (1963 року, у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин (березень 1998 року), договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Статтями 64 та 66 цього Кодексу було визначено, що довіреністю визнається письмове уповноваження, яке видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами, а довіреність від імені державної організації видається за підписом її керівника з прикладанням печатки цієї організації. Водночас, відповідно до ст. 65 цього ж Кодексу довіреність на укладення угод, що потребують нотаріальної форми, а також на вчинення дій щодо державних, кооперативних та інших громадських організацій повинна бути нотаріально посвідчена, за винятком випадків, передбачених у цьому Кодексі, та інших випадків, коли спеціальними правилами допущена інша форма довіреності. За статтями 1, 5, 34, 49, 50 Закону України «Про нотаріат» (в редакції на час вчинення угоди), нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). При вчинені виконавчих дій нотаріус зобов'язаний здійснювати свої професійні обов'язки відповідно до цього Закону і принесеної присяги; сприяти громадянам, підприємствам, установам і організаціям у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз'яснювати права і обов'язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду; відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам. На нотаріусів покладено обов`язок вчиняти певні, передбачені названим нормативним актом нотаріальні дії, до яких віднесено і посвідчення угод (договорів). Нотаріус вчиняє нотаріальні дії не інакше як на підставі заяв осіб, які бажають її вчинення. Нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Згідно із ст. 43, ст. 44, ст. 49 вищезазначеного Закону при вчиненні нотаріальних дій нотаріус, який вчиняє нотаріальні дії, встановлює особу громадянина, його представника або представника підприємства, установи, організації, що звернулися за вчиненням нотаріальних дій. Встановлення особи здійснюється за паспортом або іншими документами, які виключають будь-які сумніви щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії. При посвідченні угод зясовується дієздатність громадян і перевіряється правоздатність юридичних осіб, які беруть участь в угодах. У разі укладення угоди представником перевіряються його повноваження. Нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо з проханням про її вчинення звернулась недієздатна особа або представник, який не має необхідних повноважень. Аналогічні положення були передбачені також Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18.06.1994 року №18/5 (зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 07.07.1994 року за № 152/361 (із наступними змінами) (далі - Інструкція), що діяла на час вчинення оскаржуваних нотаріальних дій. Відповідно до статтей 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїм вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги із заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для справи. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У звязку з цим суд бере до уваги рішення Віньковецького районного суду від 23.07.2013 року, ухвалене у цивільній справі № 670/279/13-ц, провадження № 2/670/111/13 за позовом [PERSON] до Хмельницької філії ПАТ «Укртелеком», Віньковецької селищної Ради Віньковецького району Хмельницької області про визнання недійсним правочину та витребування майна, яким у задоволенні позову відмовлено повністю. Вказане рішення ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Хмельницької області від 11 вересня 2013 року залишено без змін. Зокрема, цим рішенням було встановлено, що відповідно до п. 3.1 Статуту Хмельницького обласного державного підприємства електрозвязку, затвердженого генеральним директором обєднання «Укртелеком» [PERSON] 14.03.1997 р. та перереєстрованого у Хмельницькому міськвиконкомі від 28.03.1997 року № 160, в редакції, що діяв на час укладення договору купівлі-продажу будинку в смт. Віньківці по вул. Гайдара, 16 у [PERSON], підприємство є юридичною особою з дня його державної реєстрації. Згідно з пунктом 6.1 Статуту, управління підприємством здійснює його генеральний директор, який згідно з пунктом 6.3 укладає договори та видає доручення. Довіреність від 10.03.1998 року містить усі необхідні реквізити: назву організації, яка видала доручення; номер доручення й дата видання; прізвище, ім'я, по батькові особи, якій видано доручення; назва організації, в якій слід вчинити дії та які саме дії; строк дії доручення; зразок підпису особи, якій видано доручення; назва документа, що посвідчує особу отримувача; підписи службових осіб, які видали доручення та печатка організації, що видала доручення, тобто дана довіреність є офіційним документом, і видана у відповідності до вимог ст. 66 ЦК України (1963 р.). Тому суд дійшов висновку, що на час підписання [PERSON] спірного договору 13.03.1998 року він діяв від імені підприємства в межах наданих йому повноважень, посилання позивача на той факт, що надана йому довіреність потребувала нотаріального посвідчення не ґрунтується на вимогах закону, та доводи [PERSON] про те, що під час укладення угоди представника ОДПЕЗ «Хмельницьктелеком» [PERSON] у нотаріальній купівлі-продажу, свого підтвердження у суді не знайшли. Отже, під час вчинення нотаріальних дій нотаріусом [PERSON] дотримано всі вимоги, встановлені Законом України «Про нотаріат» та Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, та зокрема посвідчено договір купівлі-продажу жилого будинку в смт. Віньківці по вул. Гайдара (колишня [PERSON]) 16, Хмельницької області у встановленому законом порядку. Крім того, позивач просила суд визнати незаконною нотаріальну дію нотаріуса [PERSON] щодо встановлення дієздатності та належності повноважень [PERSON] на укладення 13.03.1998 року нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу будинку № 16 по вул. Гайдара в смт. Віньківці. Згідно ст. 11 ЦК УРСР (1963 року) здатність громадянина своїми діями набувати цивільних прав і створювати для себе цивільні обов'язки (цивільна дієздатність) виникає у повному обсязі з настанням повноліття, тобто після досягнення вісімнадцятирічного віку. У випадках, коли законом дозволяється одружуватися до досягнення вісімнадцятирічного віку, громадянин, який не досяг вісімнадцятирічного віку, набуває дієздатності в повному обсязі з моменту одруження. Пунктом 31 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачалось, що якщо у нотаріуса є підстави вважати, що хтось із учасників угоди внаслідок душевної хвороби або недоумства не може розуміти значення своїх дій або керувати ними, а відомостей про визнання особи недієздатною або обмежено дієздатною немає, нотаріус відкладає вчинення угоди і з'ясовує, чи є рішення суду про визнання особи недієздатною або обмежено дієздатною. Суд вважає, що позивачем не доведено, що нотаріус при посвідченні угоди мала підстави засумніватися, що [PERSON] страждає на психічний розлад, що впливало на його здатність усвідомлювати значення, зміст, правові наслідки вчинення нотаріальної дії. За наведених обставин у суду відсутні правові підстави для задоволення позову. Щодо позиції представника третьої особи, ПАТ «Укртелеком» [PERSON] про застосування судом позовної давності, проти чого заперечував представник позивача, вважаючи, що застосовувати позовну давність суд може лише за заявою сторони, а не третьої особи, то суд зазначає таке. Згідно зі ст. 71 ЦК України (в редакції 1963 року) та ст. 257 ЦК України (в редакції 2004 року) загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Суд, відповідно до позиції, викладеній у п. 11 постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Оскільки підстави для задоволення позовних вимог по суті спору відсутні, необхідності застосування позовної давності немає. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що позивач є інвалідом другої групи, тому судові витрати належить компенсувати за рахунок держави.

Outcome: dismissed