Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-04 00:00:00

позивач [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом до ПАТ «Альфа-Банк» та гр.[PERSON] в якому просила визнати недійсним договір доручення №490079859 від 30.09.2010 року який укладений між вказаними відповідачами, а також зобов»язати відповідачів усунути перешкоди у здійсненні позивачем права власності на транспортний засіб Автомобіль - CHEVROLET AVEO TC58U 2008 року випуску, державний номер [NUMBER] та витребувати майно із чужого незаконного володіння. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач та відповідач [PERSON] перебували в шлюбі з 28.01.2008 року по грудень 2012 року. Під час шлюбу між відповідачем [PERSON] та ПАТ «Альфа банк» був укладений кредитний договір на отримання коштів для придбання вказаного автомобіля. Також був укладений договір поруки між [PERSON] та ПАТ «Альфа-Банк». Вказаний транспортний засіб являється спільним майном подружжя, однак, не отримавши згоду у позивача, відповідачі уклали спірний договір доручення 30.09.2010 року щодо пошуку третіх осіб та укладання угод про зберігання автомобіля. Позивач посилається на те, що її права як власника майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя, порушені і потребують захисту у визначений в позові спосіб. З цих підстав, посилаючись на ст.ст. 60, 63, 65 СК України, ст.369, 319 та ч.1 ст.1212 ЦК України просить позовні вимоги задовольнити. Позивач та його представник в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, при цьому представник позивача направив до суду заяву, в якій просив розглянути справу у відсутність позивача та представника, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та з підстав, викладених в позовній заяві, просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та представник відповідача Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» в судове засідання не з»явились, про день, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив. Залучений судом на задоволення клопотання представника позивача в якості третьої особи гр.[PERSON] в судове засідання не з»явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] розірвали шлюб згідно рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області 11.12.2012 року, яке набрало законної сили 18.12.2012 року (а.с.9-10). В період шлюбу, відповідачем [PERSON] та відповідачем ПАТ «Альфа-Банк» 26.06.2008 року було укладено кредитний договір про отримання кредитних коштів в сумі 12394,48 грн. строком до 26.06.2015 року на придбання автомобіля CHEVROLET AVEO TC58U 2008 року випуску, державний номер [NUMBER] (а.с.11-12). Крім того, між [PERSON] та ПАТ «Альфа-Банк» був укладений договір поруки № 490079859-П від 26.06.2008 року. Вказаний договір поруки був укладений для забезпечення зобов'язань за вищевказаним кредитним договором (а.с.14-15). Згідно п.п.1.1. вказаного договору поруки, під терміном «Основний договір» передбачений - кредитний договір №490079859 укладений між банком та боржником 26.06.2008 року, включаючи всі додаткові угоди до нього, що укладені на дату набуття чинності цим договором або будуть укладені у майбутньому. А відповідальність за невиконання умов договору і боржник і поручитель несуть солідарно. Доказів того, що вказані договори кредиту або поруки наразі є нечинними або недійсними стороною позивача надано не було. Також, між сторонами: ПАТ «Альфа-Банк» (повірений) та [PERSON] (довіритель) був укладений 30.09.2010 року і спірний договір доручення №490079859, згідно умов якого (п.3.1.3.) передбачено видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, погодженої сторонами форми. А також п.1.1. передбачає, що повірени зобов»язується за дорученням довірителя здійснити пошук третіх осіб (надалі за текстом «Зберігач» та укласти з ними від його іменті одну або декілька умов зберігання автомобіля та забезпечити виконання третями особами умов зберігання). Вказані умови були виконані про що свідчить відповідна довіреність від 30.09.2010 року (а.с.16-10, 22). На виконання договору доручення складений між відповідачами акт прийому-передачі автомобіля від 30.09.2010 року (а.с.21). Слід зазначити, що вимоги ч.2 ст. 64 ЦПК України передбачають, що письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. Разом із тим, суд звертає увагу, що жодні із наданих договорів не завірені належним чином і не було надано їх оригіналів для огляду в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому, згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 553 ЦК України передбачено, що поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Аналізуючи зміст ст. 65 СК України в системному зв'язку зі ст. 526, 553 ЦК України, на вимоги яких посилається позивач у позові, суд приходить до висновку, що положення ст. 65 СК України стосовно порядку розпорядження майном, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, що стосуються саме розпорядження майном, яке є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного з подружжя укладати договори доручення з кредитором у зв»язку із виконанням зобов'язання по кредитному договору боржником. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч.1, ч.3, ч.5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною. У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно довідки ДАІ від 19.12.2013 року за №8/6-1036(с) вищевказаний автомобіль знятий з обліку для реалізації та з 24.11.2010 року і по теперішній час зареєстрований за гр. [PERSON](а.с.47). Відповідно до положень ст. 57 ЦПК України доказами є будь -які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Разом з тим, відповідно до положень ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи вищевказане, а також те, що позивач [PERSON], яка не являється стороною оспорюваного нею договору доручення, в позовні не наведено жодної визначеної підстави для визнання вказаного правочину недійсним, не надано жодного належного і допустимого доказу на підтвердження заявлених вимог та, на думку суду, позивач обрала невірний спосіб захисту свого права, в разі його порушення, тому позовні вимоги щодо визнання недійсним договору доручення від 30.09.2010року за №490079859 - задоволенню не підлягають. Щодо наступних позовних вимог про зобов»язання відповідачів усунути перешкоди у здійсненні позивачем права власності на транспортний засіб Автомобіль- CHEVROLET AVEO TC58U 2008 року випуску, державний номер [NUMBER] та витребувати майно із чужого незаконного володіння, то вони також не підлягають задоволенню виходячи із наступного. Вимоги ст. 387 ЦК України передбачають право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно зі ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються, зокрема, до вимоги про витребування майна власником із чужого незаконного володіння (п. 2 ч. 3 ст. 1212 ЦК України). Зміст наведених норм передбачає, що право вимоги майна у особи, яка набула його безпідставно, належить саме власнику такого майна за умови наявності у зобов'язаної особи такого майна. Разом із тим, доказів того, що гр. [PERSON] являється власником зазначеного транспортного засобу - надано не було, як не доведено і те, що гр. [PERSON], за яким згідно вищевказаної довідки ДАІ зареєстрований автомобіль, або відповідачі незаконно, без відповідної правової підстави заволоділи ним. Відповідно до аналізу наукового коментаря положень ст.1212 ЦК України, вбачається, що обов»язково має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, коли мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов'язків (ст. 11 ЦК). До відсутності правової підстави стаття відносить також і ситуацію, коли підстава, на якій було набуте або збережене майно, на момент набуття або збереження існувала, але згодом відпала. Наприклад, коли правочин, на підставі якого передавалася річ, згодом був визнаний недійсним або коли закінчився строк дії договору, на підставі якого особа користувалася майном, тощо. В свою чергу, Пленум Верховного Суду України в п.10 Постанови № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз»яснив, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності, та, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а її позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, суд прийшов до висновку, що у їх задоволенні слід відмовити в повному обсязі. Судові витрат розподіляються судом відповідно до ст.88 ЦПК України. Відповідно до ч.6 ст.154 ЦПК України суд вбачає за необхідне одночасно з ухваленням судового рішення постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed