Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, мотивуючи свої вимоги наступним. 02.04.2011 року між сторонами було укладено шлюб. Від шлюбу мають спільну доньку - [PERSON], [INFO], яка проживає разом з позивачем. Протягом останніх трьох років сімейне життя між сторонами поступово погіршувалося, що, в кінцевому результаті, призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Сімейне життя подружжя не склалося через відсутність взаємопорозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та виховання дитини, внаслідок чого сторони не підтримують сімейно-шлюбні стосунки, з листопада 2015 року проживають окремо, спільного господарства не ведуть, до примирення не прагнуть. Крім того, відповідач не надає жодної матеріальної допомоги на утримання дитини. А тому позивач просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дитиною повноліття. В судове засідання сторони не з'явились, подавши до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності. Зі змісту заяв вбачається, що позивач підтримала позовні вимоги в повному обсязі, а відповідач їх визнав. За даних обставин, суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 02.04.2011 року сторони по справі зареєстрували шлюб, про що у Відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві складено актовий запис №460, відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 5). Згідно копії свідоцтва про народження, сторони по справі мають спільну доньку - [PERSON], [INFO] (а.с.6), яка проживає разом з матір?ю - позивачем по справі. Аналізуючи встановлені по справі обставини в їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Відповідно до вимог ч.1 ст. 3 Конвеції ООН про права дитини (Конвенції), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 18 Конвенції проголошено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Абзацом 1 п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15.05.2006 року постановлено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України, аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 СК України) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачуються щомісячно. Відповідно до ч.1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 ст. 182 СК України передбачено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька , яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Абзацом 6 п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», за змістом частини четвертої статті 174 ЦПК постановлено, що у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Судом встановлено, що між сторонами склалися негативні стосунки, оскільки сторони по справі мають різні погляди на життя, внаслідок чого між подружжям не підтримуються сімейно-шлюбні стосунки, сторони не ведуть спільного господарства, до примирення не прагнуть, практично їх сім'я повністю розпалася і її збереження стало неможливим та суперечить інтересам подружжя, добровільної угоди щодо утримання дитини між сторонами не досягнуто, а тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до вимог ч.1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину та на одного з подружжя присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Згідно матеріалів справи, позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів 27.03.2017 року. Суд вирішує питання про розподіл судових витрат, відповідно до вимог ч.3 ст. 88 ЦПК України, а також у відповідності до ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», . На підставі ст.ст. 112, 180-183, 191 СК України,

Outcome: approved