Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Миронівського районного суду Київської області із позовом про позбавлення батьківських прав її колишнього чоловіка [PERSON] щодо їх сина [PERSON]. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явився, клопотання про розгляд справи за його відсутності не надав, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом надсилання повістки про виклик до суду за зареєстрованим місцем проживання, причини неявки до суду не повідомив. Представник третьої особи органу опіки та піклування Миронівської районної державної адміністрації Київської області вважає заявлений позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Згідно з ст. 169 ЦПК України неявка в судове засідання належним чином повідомленого про час та місце розгляду справи відповідача, не є перешкодою для розгляду справи. Відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки в судове засідання повторно не з'явився відповідач, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, позивач та її представник не заперечували проти заочного розгляду справи, тому суд на підставі ч. 4 ст. 169 та ст. ст. 224 - 225 ЦПК України постановив ухвалу про заочний розгляд справи та прийняття по ній заочного рішення. Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтується позовна вимога, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, зважаючи на таке. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 08 липня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Миронівського районного управління юстиції Київської області, актовий запис № 87. Малолітній [PERSON] проживає разом із матір'ю [PERSON] окремо від відповідача та перебуває на її утриманні. Із матеріалів справи, зокрема показів свідків [PERSON], [PERSON], довідок дошкільних навчальних закладів, листа КЗ «Миронівський районний центр первинної медико-санітарної допомоги», довідок-розрахунків відділу Державної виконавчої служби Миронівського районного управління юстиції, вбачається, що [PERSON] ухиляється від своїх батьківських обов'язків, а саме: матеріально не утримує дитину, не піклується про фізичний і духовний розвиток, не забезпечує необхідного харчування, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для нормального самоусвідомлення, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не створює умов для отримання освіти. Орган опіки та піклування Миронівської райдержадміністрації 02 жовтня 2015 року зробив висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітнього сина [PERSON]. Як зазначено в Декларації ООН прав дитини (1959 року) «дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості». Закон України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року передбачає, що кожна дитина має право на достатній життєвий рівень. При цьому, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989 р. (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991р. та, яка набула чинності для України 27.09.1991 р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно зі ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. 2 ст. 157 Сімейного кодексу України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», відповідно до ст. 165 Сімейного кодексу України, з позовом про позбавлення батьківських прав може звернутися особа, в сім'ї якої проживає дитина. Як встановлено судом під час розгляду справи, причиною звернення позивача до суду із позовом стало те, що вона з 2014 року перебуває у зареєстрованому шлюбі із [PERSON], який бажає усиновити її малолітнього сина для того, щоб вони були повноцінною сім'єю. При прийнятті рішення суд приймає до уваги проживання дитини протягом більш ніж вісім років з матір'ю окремо від відповідача, яка виховує дитину, опікується її здоров'ям, фізичним, духовним та моральним розвитком, невиконання відповідачем своїх батьківських обов'язків, зокрема щодо матеріального утримання сина та участі батька у вихованні дитини. Відповідно до ст. 228 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Тобто, у випадку незгоди відповідача із цим рішенням, він має змогу звернутися до Миронівського районного суду Київської області із заявою про перегляд цього рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При зверненні до суду позивач сплатила судовий збір в сумі 551 гривня 20 копійок, що підтверджується наявною у матеріалах справи квитанцією № 26 від 26 лютого 2016 року. Вказані понесені позивачем витрати підлягають стягненню з відповідача на її користь. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved