Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що 19.04.2013 року між нею та [PERSON], інтереси якого представляв [PERSON], укладено договір купівлі-продажу нежилих приміщень, загальною площею 72,10 м. кв., які позначено в технічному паспорті [NUMBER], що розташовані за адресою: [ADDRESS]. При укладенні вказаного договору, підтвердженням того, що [PERSON] був власником вищевказаної нерухомості, надано договір купівлі-продажу від 24.09.2010 року, що 18.08.2011 року зареєстрований Чернівецьким комунальним бюро технічної інвентаризації, що також підтверджено витягом про Державну реєстрацію прав № 31021476. При цьому, згідно п.3.2.2 вищевказаного договору, [PERSON] зобов'язався організувати (забезпечити) та оплатити нотаріальне посвідчення договору не пізніше 19.05.2013 року та повідомити її відносно дати та прізвища нотаріуса, який посвідчить даний договір. При укладенні договору, представник відповідача, [PERSON], передав їй технічний паспорт на вищевказані нежитлові приміщення, договір купівлі-продажу нерухомості від 24.09.2010 року, витяг про державну реєстрацію прав від 18.08.2011 року, ключі від вхідних дверей, а також запевнив її у тому, що найближчим часом договір буде нотаріально посвідчено. Однак, незважаючи на те, що нею повністю було проведено розрахунок за придбане нерухоме майно, відповідач ухилився від нотаріального посвідчення договору, та під час телефонних розмов, як відповідач [PERSON], так і його представник [PERSON], лише обіцяють нотаріально-посвідчити договір-купівлі продажу, проте жодних дій не вчиняють. Крім того, вона неодноразово зверталася до відповідачів із листами від 30.05.2013 року та 07.01.2014 року, в яких просила виконати умови п.3.2.2 вищезазначеного договору та повідомити її щодо нотаріуса, який посвідчить договір, дату та час вчинення нотаріальних дій, однак вказані листи також залишалися без відповідного реагування, що підтверджує намір відповідачів ухилитись від нотаріального посвідчення зазначеного договору купівлі-продажу. Посилаючись на вказане, а також на те, що між нею та відповідачами при укладенні договору купівлі-продажу нежитлових приміщень було досягнуто згоди з приводу всіх істотних умов, предмет договору їй було передано та нею оплачено, просила визнати дійсним договір купівлі-продажу нежилих приміщень, загальною площею 72,10 м. кв., які позначено в технічному паспорті [NUMBER], розташованих по [ADDRESS], що укладено між нею та [PERSON], інтереси якого представляв [PERSON] У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав у повному обсязі, просив про його задоволення, підтримавши доводи поданого позову. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи не з'явився та не повідомив про причини своєї неявки. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, однак подав письмову заяву, в якій вказав що поданий позов визнає у повному обсязі та підтвердив факт того, що дійсно між ним та позивачем укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, позивачем передано кошти за придбане майно, однак з невідомих йому причин [PERSON] ухиляється від нотаріального посвідчення даного договору. Третя особа [PERSON] та його представник - [PERSON], позовні вимоги не визнали, просили в задоволенні позову відмовити, вказуючи на те, що позивачем не доведено наявність підстав, які перешкоджають сторонам укласти договір купівлі-продажу спірного нерухомого майна в нотаріальному порядку. Крім того, вважають що в дійсності будь-який договір між сторонами не укладався та [PERSON] не мав наміру відчужувати належне йому на прав власності майно, а уклав спірний договір лише з метою уникнення в подальшому звернення стягнення на дане майно в рахунок погашення боргу за судовим рішенням. При цьому, доказом того, що нерухоме майно не було продане є те, що [PERSON], після 19 квітня 2013 року ще тривалий час вважав спірне майно своєю власністю, що підтверджується неодноразовими судовими спорами, які стосувалися даного нерухомого майна, в рамках розгляду яких [PERSON] вказував себе власником даного майна. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, третьої особи, дослідивши письмові докази в справі, суд приходить до наступного. Так, згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). Стаття 57 ЦПК України визначає, що доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта. Згідно із ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. При цьому, частинами 1-3 ст. 212 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що нежитлові приміщення, розташовані за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] та УПП «Сантехбудмеханізація» від 24.09.2010 року та посвідченого Хоменко М.О., приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області належали на праві власності відповідачу [PERSON] (а.с. 4 т. 1), право власності якого зареєстровано у визначеному законом порядку, що підтверджено Витягом про державну реєстрацію прав Чернівецького комунального бюро технічної інвентаризації № 31021476 від 18.08.2011 року (а.с. 5, 6-10 т. 1). 19.04.2013 року між позивачем та [PERSON], інтереси якого представляв [PERSON], укладено договір купівлі-продажу нежилих приміщень, загальною площею 72,10 м. кв., які позначено в технічному паспорті [NUMBER], що розташовані за адресою: [ADDRESS]. Даний договір укладено в простій письмовій формі. При цьому, відповідно до п. 3.2. даного договору, сторони дійшли згоди, що продавець, [PERSON], інтереси якого на підставі довіреності представляє [PERSON], зобов'язаний організувати (забезпечити) та оплатити нотаріальне посвідчення зазначеного договору не пізніше 19.05.2013 року, про дату та нотаріуса, що посвідчуватиме даний договір, повідомити покупця, [PERSON], не пізніше ніж за два дні до дати посвідчення (а.с. 13 т. 1). Крім того, як убачається з розписки [PERSON], який представляв інтереси [PERSON], оригінал якої надано представником позивача суду для огляду, останній отримав від [PERSON] кошти в розмірі 246733 гривень, в якості оплати нею придбаних за договором нежилих приміщень площею 72,10 кв. м, що розташовані по [ADDRESS] (а.с. 4, т. 1). Разом з тим, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач зазначала, що п. 3.2 договору відповідачем [PERSON] не виконано та в обумовлені договором строки, він не був нотаріально посвідчений, у зв'язку із чим 30.05.2013 року та 07.01.2014 року вона неодноразово зверталась до відповідачів з відповідними листами з проханням надати їй інформацію щодо дати, часу та нотаріуса, який посвідчуватиме договір купівлі-продажу (а.с. 14-15 т. 1), а тому вказуючи на те, що відповідачі ухиляються від проведення нотаріального посвідчення вказаного договору, просила визнати його дійсним в судовому порядку. Так, частиною 2 ст. 220 ЦК України передбачено, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно ч. 3 ст. 640 ЦК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Крім того, згідно роз'яснень, які містяться у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судом роз'яснено, що, вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. ст. 210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Таким чином, ураховуючи вищевказані вимоги закону, вчинений між сторонами правочин щодо відчуження нерухомого майна не створює прав та обов'язків для сторін, й відповідно доведенню підлягає факт ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення такого договору та що така можливість була втрачена. Аналогічні правові висновки викладені також у правовій позиції Верховного Суду України, у постанові від 30 січня 2013 року, справа № 6-162цс12, яка за правилами ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для врахування судами при розгляді справ. При цьому, судом також встановлено, що ухвалою Сокирянського районного суду Чернівецької області № 722/982/13-ц від 08.05.2013 року на підставі заяви [PERSON] про забезпечення позову, накладено арешт на нерухоме майно - нежилі приміщення [NUMBER], загальною площею 72,10 кв. м., що розташовані по [ADDRESS], власником яких на підставі договору купівлі-продажу від 24.09.2010 року, ВРВ/029290, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М.О., зареєстрованого в реєстрі за № 8117, є [PERSON] (а.с.100 т. 2). В подальшому, постановою Першотравневого відділу державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції ВП №378824 від 13.05.2013 року накладено арешт на нежилі приміщення [NUMBER], загальною площею 72,10 кв.м., що розташовані по [ADDRESS], та належать [PERSON] (а.с. 85-86 т. 2). На підставі рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 21 серпня 2013 року позов [PERSON] задоволено та стягнуто з [PERSON] на його користь борг за договором позики у розмірі 316 420 грн. 65 коп., 3 % річних в розмірі 26 104 грн., а всього 342 524 грн. 65 коп. Крім того, як убачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON], після подачі [PERSON] позову до нього про стягнення боргу, а також накладення арешту на спірне нерухоме майно та винесення рішення на користь [PERSON] про стягнення з [PERSON] боргу, тобто після укладення спірного договору, вважаючи себе власником майна неодноразово звертався до суду із різними заявами та скаргами, в яких зокрема оскаржував законність ухвали про накладення арешту на майно, а також дії державних виконавців по накладення арешту на спірне майно, намагаючись у такий спосіб звільнити майно з-під арешту, що підтверджується копіями даних заяв і скарг, які наявні в матеріалах справи та свідчать про те, що відповідач не мав наміру відчужувати спірне майно (а.с.134-136, 137-138,149-150, 159 -161, т. 1; а.с. 47-49, 84-87, 88-89,91-91, т. 2). Також судом встановлено, що ухвалою Сокирянського районного суду Чернівецької області № 722/2145/14-ц від 23.10.2014 року в задоволенні заяви [PERSON], в інтересах якої діяв [PERSON], про скасування заходів забезпечення позову, вжитих у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу - відмовлено (а.с. 93-95 т. 2). Крім того, відповідно до рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно, Гринюка І.В. Реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції Чернівецької області, за № 15790247 від 15.09.2014 року, [PERSON] відмовлено у державній реєстрації права власності на нежитлові приміщення, що розташовані по [ADDRESS], так, як встановлено, що за вказаною адресою щодо попереднього власника внесено записи про обтяження даного об'єкту нерухомого майна (а.с. 81 т. 2). Таким чином, ураховуючи вищевказані вимоги закону, а також наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] укладаючи спірний договір не мав наміру на відчуження належного йому майна й відповідно вчинений між сторонами правочин не створює прав та обов'язків для сторін. Крім того,ураховуючи те, що однією з умов визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину, в матеріалах справи відсутні й належні та допустимі докази на підтвердження того, що відповідач [PERSON] дійсно ухилявся від нотаріального посвідчення спірного правочину, а надані позивачем листи на його адресу з приводу спонукання до нотаріального посвідчення договору на думку суду не є належними та допустимими доказами на підтвердження факту ухилення, оскілки з даних листів не убачається даних про їх отримання, зокрема позивачем не надано суду доказів на підтвердження дійсного факту їх відправлення поштовим чи іншим способом, й відповідно доказів їх отримання відповідачами. За таких обставин, суд, оцінивши усі докази в справі в їх сукупності, приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання договору дійсним, оскільки вчинений між сторонами правочин не створює прав та обов'язків для сторін й відповідно матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що відповідач дійсно ухилився від нотаріального посвідчення договору та що така можливість була втрачена. Крім того, судом враховується й те, що норми ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовуються до правочинів, які підлягають зокрема нотаріальному посвідченню, до яких віднесено й договір купівлі-продажу нерухомості. На підставі ст. ст. 15, 182, 203, 220, 316, 392, 640, 655, 657 ЦК України,

Outcome: dismissed