Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась з позовом до відповідачів про вселення її та її малолітньої доньки [PERSON] в будинок по провулку Донцова, 3 в м. Луцьку та зобовязання відповідачів не чинити їм перешкод в користуванні будинком. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 30 квітня 2010 року зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] 27.07.2010 року власник будинку № 3 по провулку Донцова в м. Луцьку Олімпіюк [PERSON], свекор позивача, надав дозвіл на реєстрацію [PERSON] в будинку за вказаною адресою. 13.06.2012 року від шлюбу з [PERSON] у сторін народилася дочка [PERSON], після чого відповідач [PERSON] особисто зареєстрував свою внучку у спірному будинку. Влітку 2014 року у подружжя виникли напружені сімейні стосунки та вони спільно вирішили пожити окремо. В той же час [PERSON] була подана до суду заява про розірвання шлюбу. З вересня 2014 року позивач разом із дочкою проживала у своєї сестри. Через два місяці позивач вирішила повернутися на проживання до місця реєстрації, тобто до будинку чоловіка. 01.11.2014 року позивач разом з дочкою прийшли з речами в будинок, маючи намір лишитися там для подальшого проживання. Проте відповідач [PERSON] почала її ображати та, із застосуванням сили, виганяти з будинку, мотивуючи свої дії рішенням суду про розірвання шлюбу з її сином. Не маючи можливості протистояти діям свекрухи, позивач змушена була покинути будинок, повідомивши дільничного інспектора про неправомірні дії [PERSON] Висновком за результатами розгляду звернення [PERSON] від 05.11.2014 року встановлено, що остання не проживає за адресою: [INFO], лише кілька місяців, також з [PERSON] було проведено бесіду профілактичного характеру про недопустимість подальшому антигромадської поведінки в побуті та по відношенню до [PERSON] У звязку з цим змушена була звернутись до суду з даним позовом про примусове вселення в будинок та зобовязання відповідачів не чинити їм перешкод в користуванні будинком. До початку розгляду справи відповідачем [PERSON] було подано зустрічний позов до [PERSON] про втрату права на користування житлом. В обґрунтування зустрічної позовної заяви [PERSON] вказує про те, що є власником житлового будинку № 3 по провулку Донцова в м. Луцьку. Згідно свідоцтва про шлюб від 30.04.2010 року між [PERSON], який є його сином та [PERSON] було укладено шлюб. 27.07.2010 року було зареєстровано місце проживання [PERSON] в житловому будинку № 3 по провулку Донцова в м. Луцьку. 13 червня 2012 року перебуваючи в шлюбі народилась внучка [PERSON]. Однак, в останній період сімейні відносини між сином [PERSON] та [PERSON] стали напруженими, що в підсумку призвело до фактичного припинення сімейних відносин та розірвання шлюбу. Посилаючись на висновки Луцького МВ УМВС України у Волинській області від 18.07.2014 року, 01.12.2014 року, покази свідків, [PERSON] вказує про те, що з 03 грудня 2013 року [PERSON] в житловому будинку по провулку Донцова, 3, не проживає. З огляду на такі обставини та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 405 ЦК України вважає, що [PERSON] втратила право на користування належним позивачу будинком у звязку відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник позовну заяву підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити, відносно зустрічного позову заперечили, просили відмовити в його задоволенні. Представник Служби у справах дітей Луцької міської ради [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримав, відносно зустрічного позову заперечив. Відповідачі [PERSON], [PERSON], його представник [PERSON], первісний позов не визнали, просили суд в його задоволенні відмовити. Зустрічний позов [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали, просили задовольнити. Відповідач [PERSON] в засідання не зявився, про причини неявки суду не повідомив. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в позові [PERSON] та зустрічному позові [PERSON] слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 405 ЦК України закріплено: члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником В судовому засіданні встановлено, що 30 квітня 2010 року [PERSON] зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] (а.с 5). 27.07.2010 року власник будинку № 3 по провулку Донцова в м. Луцьку Олімпіюк [PERSON], свекор позивача, надав дозвіл на реєстрацію [PERSON] в будинку за вказаною адресою (а.с. 7-8). 13.06.2012 року від шлюбу з [PERSON] у сторін народилася дочка [PERSON], після чого відповідач [PERSON] особисто зареєстрував свою внучку у спірному будинку. Позивач стверджувала, що влітку 2014 року у подружжя виникли напружені сімейні стосунки та вони спільно вирішили пожити окремо. В той же час [PERSON] була подана до суду заява про розірвання шлюбу. 22 жовтня 2014 року рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області розірвано шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON]. З вересня 2014 року позивач разом із дочкою проживала у своєї сестри. Через два місяці позивач вирішила повернутися на проживання до місця реєстрації, тобто до будинку чоловіка. Однак дане твердження спростовується встановленими судом обставинами. Як встановлено з висновку № 3/9024 від 18.07.2014 року Луцького МВ УМВС у Волинській області [PERSON] з грудня 2013 року не проживає в [INFO] (а.с. 59). В ході судового розгляду були допитані свідки: [PERSON], [PERSON], [PERSON], які показали, що [PERSON] не проживає в [INFO] з 03 грудня 2013 року. З пояснень відповідачів та свідків було встановлено, що позивач 03 грудня 2013 року в добровільному порядку забрала речі з будинку та переїхала проживати до батьків в м. Кузнецовськ. 01 грудня 2014 року за зверненням відповідача [PERSON] Луцьким МВ УМВС у Волинській області була проведена перевірка паспортного режиму, за результатами якої було надано висновок, згідно якого встановлено, що позивач не проживає в будинку з 03.12.2013 року до 01.12.2014 року (а.с. 60). Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів З огляду на такі обставини та докази на їх підтвердження, не відповідає обставинам справи твердження позивача [PERSON], про те, що остання не проживає в будинку відповідача лише з вересня 2014 року. З висновку Луцького МВ УМВС України у Волинській області від 05.11.2014 року судом встановлено, що 01.11.2014 року [PERSON] зайшла в будинок № 3 по провулку Донцова в м. Луцьку та повідомила, що має намір там проживати, при цьому між позивачем та відповідачем [PERSON] виникла словесна суперечка. Після чого [PERSON] залишила будинок. Як встановлено з пояснень позивача та відповідачів, на момент вселення [PERSON] в будинок, відповідачі [PERSON], [PERSON] були відсутні, жодних перешкод не чинили, про свій намір вселитись позивач їх не попереджала. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. За таких обставин, позивачем не доведено обставини на якій він посилається в обґрунтування своїх вимог, щодо вчинення їй перешкод в користуванні будинком зі сторони відповідачів, а тому не підлягають до задоволення вимоги позивача [PERSON] та в інтересах малолітньої дочки [PERSON] про примусове вселення та зобовязання не чинити перешкод в користуванні будинком. Частиною 1 ст. 156 Житлового кодексу України передбачено, що члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною 4 цієї статті вказано, що до членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Як передбачено ч. 2, 3 ст. 64 ЖК України до членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сімї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обовязки, як наймач і члени його сімї. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно вимог ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. З огляду на те, що [PERSON] була членом сімї власника будинку, а припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє її права користування займаним приміщенням, тому остання не втратила право на користування вказаним будинком. Як передбачено, ч.2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Позивач [PERSON], яка хоч і не проживає понад один рік в будинку відповідача, але не втратила інтересу до житла, а причини її не проживання є поважними, що підтверджується висновком Луцького МВ УМВС України у Волинській області від 05.11.2014 року. Таким чином, суд приходить до висновку, що в зустрічному позові [PERSON] до [PERSON] про втрату права на користування житлом, також слід відмовити. Сплачені судові витрати слід залишити за позивачем [PERSON] та позивачем за зустрічним позовом [PERSON]

Outcome: dismissed