Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідача [PERSON] аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку, починаючи з грудня 2019 по липень 2020, коли відповідач не приймав участь у вихованні та утриманні сина, а також з серпня 2020 року і до досягнення повноліття дитини. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач [PERSON] вказує, що відповідач [PERSON] як батько її неповнолітнього сина [PERSON] не виконує свого обов`язку по його утриманню, останній знаходиться на повному її забезпеченні. Також позивач [PERSON] в позові зазначає, що відповідач [PERSON] з грудня 2019 року не приймав участі в утриманні спільного сина [PERSON] , як наслідок вказаного вона зверталась до суду у березні 2020 з позовом про розірвання шлюбу з відповідачем та стягнення з нього аліментів на утримання сина [PERSON] , однак вказаний позов за її заявою залишено без розгляду, а сторонами прийняті міри для примирення. Відповідач з липня 2020 знову почав проживати з нею та сином [PERSON] . Однак, через місяць сторони знову припинили своє спільне проживання, при цьому відповідач припинив виконувати свої обов`язки по утриманню спільної дитини, у зв`язку з чим позивачка просить стягнути з нього аліменти за минулий час, а саме з грудня 2019 року по липень 2020. Тому з цих підстав позивач просить задовольнити її позовні вимоги та стягувати на утримання їхньої спільної неповнолітньої дитини аліменти в розмірі 1/4 частину усіх видів його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та аліменти за минулий період з грудня 2019 року по липень 2020 року та з серпня 2020 до повноліття дитини. 09.11.2020 постановлено ухвалу про залишення позову без руху, а позивачу надано строк для усунення недоліків, які нею усунуто 19.11.2020. 23.11.2020 ухвалою судді відкрито провадження по справі та визначено порядок розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 14.12.2020 ухвалою суду залучено до участі в розгляді справи, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних позовних вимог [PERSON] . В судовому засіданні [PERSON] свої позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позові та просила їх задовольнити в повному обсязі, додатково пояснила, що відповідач з грудня 2019 року припинив спільне проживання з нею, потім у серпні 2020 один місяць проживав з ними, але налагодити життя їм не вдалося. З грудня 2019 року відповідач взагалі не приймає участі в утриманні сина [PERSON] , який постійно проживає разом з нею та повністю перебуває на її утриманні. Шлюб між нею та відповідачем розірвано рішенням суду від 13.01.2021. Також зазначила, що неодноразово зверталася усно та через смс-повідомлення до відповідача з вимогами надання коштів на утримання сина, однак він коштів не надає. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає частково та просить стягувати з нього аліменти на утримання сина в розмірі 1/6 частини доходів, зважаючи на те, що він вже сплачує аліменти на утримання іншого сина на користь [PERSON] . Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилась, а до суду подала заяву про розгляд справи у її відсутність. Разом з вказаною заявою [PERSON] подала до суду належно завірену копію довідки про заборгованість відповідача [PERSON] по аліментах, які він згідно рішення Диканського районного суду зобов`язаний сплачувати на її користь на утримання неповнолітнього сина [PERSON] . Заперечення проти позову відсутні. Заслухавши пояснення позивача [PERSON] , дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідач [PERSON] є батьком неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується з копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 28.07.2017 Київським районним у місті Полтаві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області. Як вбачається із довідки, виданої виконавчим комітетом Зуєвецької сільської ради Миргородського району Полтавської області від 23.10.2020, неповнолітній [PERSON] , [INFO] , проживає разом із матір`ю [PERSON] . Як встановлено в судовому засіданні позивач самостійно утримує їхню спільну з відповідачем неповнолітню дитину, [PERSON] не приймає участі в матеріальному забезпеченні сина [PERSON] , хоча це є його обов`язком. Такі обставини не спростовані відповідачем. Згідно рішення суду з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] - третьої особи по справі, стягуються аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в сумі 1/4 частини всіх видів доходів і до досягнення дитиною повноліття. Згідно частини 1 статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з частинами першою-третьою статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до частин першої, другої, статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі статтею 181 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до вимог закону розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Оскільки сторони добровільно не домовилися про утримання дитини, то кошти на його утримання (аліменти) присуджує суд. Відповідно до положень частини 1 статі 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину визначається судом. Суд звертає увагу на те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Причому обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Також, виходить з розумності та достатності заявленого позивачем розміру стягуваних аліментів, необхідних для задоволення потреб на утримання дитини, виходячи з реальної можливості відповідача такий розмір аліментів сплачувати щомісячно, не порушуючи прав останнього. Визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню із відповідача [PERSON] , суд приймає до уваги той факт, що максимальний розмір аліментів, які підлягають відрахуванню з боржника відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження», не повинен перевищувати 50 % заробітної плати цієї особи (абз. 4 п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 р.). Тому, з в рахуванням розміру вже існуючих аліментних зобов`язань, суд прийшов до переконання, що розмір аліментів на утримання сина відповідача [PERSON] , [INFO] , має становити 1/6 частину всіх видів заробітку відповідача, але не менше 50 % відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Також позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] аліменти і за минулий час, а саме з грудня 2019 року до липень 2020 року та з серпня 2020, посилаючись на те, що відповідач не приймав участі в утриманні спільного сина [PERSON] , [INFO] . Згідно із ч.1 ст. 191 СК України аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років - ч.2 ст. 191 СК України. У даному випадку, ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії. Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність саме позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтверджені офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають. Згідно статей 12, 13, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] в березні 2020 року зверталася до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу та стягнення аліментів з відповідача, однак позовна заява ухвалою Октябрського районного суду м. Полтава залишена без розгляду. Однак, сам факт звернення з позовом до суду не доводить неможливість одержання нею аліментів з відповідача [PERSON] через ухилення останнього від їх сплати. Будь-яких інших доказів на підтвердження таких обставин позивачкою по справі не надано та відповідно суду не доведено, що нею вживались певні заходи для отримання аліментів з відповідача з грудня 2019 року по липень 2020. Сам по собі факт не проживання останнього з позивачем та спільною неповнолітньою дитиною не може розцінюватись як ухилення [PERSON] від участі в утриманні дитини. При цьому, суд не бере до уваги письмові пояснення [PERSON] , наявні у матеріалах справи, оскільки вказана особа не була допитана судом безпосередньо, не викликалась до суду як свідок, а позивачкою відповідних клопотань не заявлено. Враховуючи те, що жодних належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що позивачка з грудня 2019 року та до подання даного позову вживала заходів щодо отримання аліментів від відповідача та ухилення останнього від їх сплати, не надано, тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення аліментів з [PERSON] за минулий період. Враховуючи, що при зверненні до суду з позовом про стягнення аліментів позивач звільняється від сплати судового збору, а позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини підлягають частковому задоволенню, вказані витрати підлягають стягненню з відповідача [PERSON] на користь держави.

Outcome: partial