Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, яким просить розірвати шлюб зареєстрований 22.10.1983 року між нею та [PERSON] , Арцизьким відділом реєстрації актів цивільного стану Одеської області, актовий запис 143 та в порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] ; право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0854 га, що розташована в Садовому товаристві «Ватутінець» на території Заворицької сільської ради Броварського району Київської області; право власності на незавершену будівництвом 1/2 частину квартири [ADDRESS] ; в порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] ; право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0854 га, що розташована в Садовому товаристві «Ватутінець» на території Заворицької сільської ради Броварського району Київської області; право власності на незавершену будівництвом 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Свої вимоги позивач мотивує тим, що 22.10.1983 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб який зареєстровано у Арцизькому відділі реєстрації актів цивільного стану Одеської області, актовий запис № 143. Спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність порозуміння та різних поглядів на шлюб та сім`ю. Фактично шлюбні відносини припинились, спільне господарство не ведеться. Вважає, що подальше збереження їх шлюбу є неможливим, недоцільним та суперечить їх інтересам. Крім того , зазначила, що вперіод шлюбу сторонами за спільні кошти було набуто у спільну сумісну власність нерухоме майно а саме: однокімнатну квартиру [ADDRESS] , що належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу квартири посвідченого 04.03.1999 року; земельну ділянку площею 0,0854 га, яка розташована в Садовому товаристві «Ватутінець» на території Заворицької сільської ради, Броварського району Київської області, що належить відповідачу на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого на підставі рішення ХХ сесії IV скликання Заворицької сільської ради від 30.11.2005 року та двокімнатну квартиру [ADDRESS] , право власності на яку не зареєстровано. В судове засідання позивач не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, направила до суду лист в якому повідомила про її хворобу. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, направив до суду пояснення, якими позов визнає частково та не заперечує проти визнання за ним та позивачем права власності на квартиру [ADDRESS] в рівних частках, в частині поділу земельної ділянки просить відмовити оскільки спірна земельна ділянка є особистою приватною власністю [PERSON] та поділу не підлягає в порядку СК України. Крім того, заперечує проти поділу квартири [ADDRESS] , посилаючись на те, що будинок [ADDRESS] не введений в експлуатацію, і як наслідок строк для укладення основного договору ще не настав. Крім того, зазначив, що спірна квартира є новоствореним майном. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 22.10.1983 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано у Арцизькому відділі реєстрації актів цивільного стану Одеської області, актовий запис № 143. Як встановлено у судовому засіданні, спільне життя у сторін не склалось, вони не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбних відносин, мають окремий бюджет для кожного, стосунки між сторонами стали напружені, у сторін виявились різні погляди на життя, на сімейні відносини, проживають окремо. Згідно ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Аналізуючи докази в їх сукупності, суд вважає, що сім`я даного подружжя розпалась остаточно, терміну на примирення призначати не потрібно. За таких обставин укладений шлюб підлягає розірванню. Також судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 24.03.1999 року посвідченого державним нотаріусом Вісімнадцятої Київської державної нотаріальної контори, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 12). Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯГ № 176912 виданого Заворицькою сільською радою, [PERSON] було надано на підставі рішення Заворицької сільської ради від 30.11.2005 року у власність земельну ділянку площею 0,0854 га, що розташована в Київській області, Броварський район, СТ «Ватутінець», кадастровий номер № 3221282401:03:001:0031 (а.с. 13). 04.06.2014 року між ТОВ «Сосновий Квартал» та [PERSON] було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого ТОВ «Сосновий Квартал» зобов`язався передати у власність [PERSON] квартиру з такими характеристиками: секція 5 , поверх 2, номер квартири [ADDRESS], загальна площа 55,99 кв.м., в будинку [ADDRESS] (а.с.14-15). В подальшому було укладено додаткову угоду від 26.06.2015 р. № 1 до Договору про забезпечення виконання зобов`язань № 04/06/14-С5-К145а від 04.06.2014 р., договір про заміну сторони у зобов`язанні до попереднього договору, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Ляхар О.М. та договір про внесення змін до попереднього договору від 26.06.2015 р., [PERSON] , відповідно до яких було внесено зміни до основного договору, а саме до характеристик об`єкту, а саме: секція 5 , поверх 17 , кількість кімнат 2 , загальна площа 56,66 кв.м., квартира [ADDRESS] (а.с. 16-18). Судом встановлено, що вищевказане майно було придбано сторонами по справі в період перебування у шлюбі. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст.60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України, виклавши його у Постанові Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року №6-2333цс15. Відповідно до ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В ст.71 СК України встановлені способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і вказано, що майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя. Можлива компенсація вартості за частку у майні одному з подружжя у разі його згоди. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11від 21 грудня 2007 р., поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Пункт 23 Постанови Пленуму ВСУ № 11від 21 грудня 2007 р., передбачає, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. З огляду на викладені обставини вбачається, що спірна квартира [ADDRESS] придбана під час перебування сторін у шлюбі, тому відповідно до вищевказаних положень сімейного законодавства є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу. Щодо позовних вимог в частині поділу спірної земельної ділянки, то суд вважає за необхідне відмовити в цій частині з огляду на наступне. Як вбачається з Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯГ №176912 виданого Заворицькою сільською радою, [PERSON] було надано на підставі рішення Заворицької сільської ради від 30.11.2005 року у власність земельну ділянку площею 0,0854 га, що розташована в Київській області, Броварський район, СТ «Ватутінець», кадастровий номер № 3221282401:03:001:0031, з цільовим призначенням для ведення садівництва (а.с. 13). Відповідно до ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до ч.1 ст. 116 Земельно кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст. 116 Земельного кодексу України, набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Відповідно до п. 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 року № 7, згідно положень статей 81, 116 Земельного кодексу України ) окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК України. Судом встановлено, що спірну земельну ділянку відповідачем було отримано у власність шляхом реалізації права передбаченого ст.ст. 116, 118 Земельного кодексу України, а тому вона є особистою приватною власністю відповідача та не підлягає поділу. Щодо вимог про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , то суд вважає встановленими наступні обставини. Як вбачається з попереднього договору купівлі-продажу квартири від 04.06.2014 року укладеного між ТОВ «Сосновий квартал» та [PERSON] , сторони домовились про те, що ТОВ «Сосновий квартал» зобов`язується передати у власність [PERSON] квартиру в будинку [ADDRESS] (характеристики об`єкту: секція- 5, поверх- 2, номер квартири - [ADDRESS], загальна площа 44,99 кв.м.) а покупцем сплачується грошові кошти в сумі 390765,60 грн. 26.06.2015 р. між ТОВ «Компанія «Трейдгруп Скорта» та [PERSON] було укладено договір про внесення змін до попереднього договору, відповідно до якого було внесено зміни до попереднього договору в розділ 1.4 характеристика об`єкта. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Враховуючи що, станом на момент винесення рішення не надано доказів, що будинок [ADDRESS] в експлуатацію, то у відповідності до ст. 331 ЦК України суд вважає за необіднє відмовити в задоволенні позову в частині поділу спірної квартири [ADDRESS] . Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню. Питання перерозподілу судових витрат не порушувалось. На підставі викладеного та

Outcome: partial