Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 12.11.2015 року недійсним. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12.11.2015 року між ТОВ «Годенбрідж» (надалі по тексту - відповідач 1) та [PERSON] (надалі по тексту - відповідач 2) було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Відповідач 1 набув право власності на вказане майно згідно рішення Шевченківського районного суду м.Києва, яке станом на час укладення оспорюваного договору не набуло сили, оскільки переглядалось в апеляційному порядку. Більше того, ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 10.11.2015 року щодо вказаного майна було застосовано заходи забезпечення позову із накладенням арешту на квартиру до вирішення справи апеляційною інстанцією. Оспорюваний позивачем у цій справі правочин є таким, що порушує публічний порядок, оскільки при наявності діючої ухвали Апеляційного суду м.Києва від 10.11.2015 року позивач не вправі був укладати договір купівлі-продажу квартири. Відтак, з метою захисту своїх прав на вказану квартиру позивач звернувся із цим позовом до суду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити з викладених у позові підстав. Представник відповідача ТОВ «Голденбрідж» в судовому засіданні заперечував проти позову, оскільки на час укладення оспорюваного договору позивачу не було відомо про встановлені ухвалою суду від 10.11.2015 року обмеження щодо розпорядження належним йому нерухомим майном. Вказана ухвала йому не надсилалась, до виконавчої служби не передавалась на виконання та даних про неї в реєстрі заборон внесено не було, а товариство було власником вказаної квартири, тому реалізувало своє право власності на власний розсуд шляхом продажу її іншій особі. Товариство зареєструвало право власності за собою на підставі рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 26.03.2015 року, що набуло законної сили 13.05.2015 року. Надані суду для застосування у вказаній справі постанови Верховного суду України містять роз»яснення з приводу інших правовідносин, ніж у цій справі, а тому застосуванню не підлягають. Відповідач [PERSON] та третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, [PERSON] в судове засідання не з»явились, хоча про дату і час розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали вказаної цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно вимог ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних та юридичних осіб, поданими відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть у ній участь. Зі змістом ст.15 та ст.16 ЦК України вбачається, що суд може захистити право чи охоронюваний законом інтерес лише у разі їх порушення. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що на підставі рішення Шевченківського районного суду від 26.03.2015 року, що як зазначено у ньому ж набрало законної сили 13.05.2015 року, було визнано недійсним Договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] від 19 липня 2013 року, укладений між ТОВ «ГОЛДЕНБРІДЖ» в особі директора [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В., зареєстрований в реєстрі нотаріуса за № 532. Витребувано у [PERSON] з чужого незаконного володіння квартиру [ADDRESS] та повернуто її ТОВ «ГОЛДЕНБРІДЖ». У зв»язку з неподанням апеляційної скарги у визначені ст.294 ЦПК України строку та за врахуванням вимог ст.223 ЦПК України вказане рішення суду першої інстанції набрало законної сили 13.05.2015 року. Саме вказана обставина вказує на можливість реєстрації відповідачем 1 за собою права власності на вказаний об»єкт нерухомості. Відповідно до ч.3 п.2 ст.331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Право власності на вказане нерухоме майно було зареєстровано за відповідачем 1 08.10.2015 року, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.11.2015 року (а.с.115). За таких обставин, право власності на вказану квартиру у відповідача виникло з моменту його державної реєстрації. Згідно ч.2 ст.319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Реалізуючи свою право на розпорядження своїм нерухомим майном, відповідач 1 уклав із відповідачем 2 опорюваний у цій справі договір купівлі-продажу вказаної квартири [ADDRESS] 12.11.2015 року (а.с.86-87) та новий власник [PERSON] зареєструвала за собою право власності на вказану квартиру (а.с.116). Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом КМНО Каплун Ю.В. 12.11.2015 року та зареєстровано в реєстрі за №8629. За апеляційною скаргою [PERSON] було переглянуто рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 26.03.2015 року та ухвалою від 16.03.2016 року Апеляційний суд м.Києва вказане рішення залишив без змін. Також, судом встановлено, що ухвалою Апеляційного суд м.Києва від 10.11.2015 року було забезпечено позов шляхом накладення арешту на зазначену спірну квартиру до вирішення справи в Апеляційному суді м.Києва у справі за заявою представника [PERSON] про забезпечення позову за апеляційною скаргою на рішення Шевченківського районного суд м.Києва від 26.03.2015 року (а.с.7). Саме на вказану обставину як підставу для задоволення позовних вимог у цій справі про визнання недійсним договору від 12.11.2015 року з посиланням на вимоги ст.228 ЦК України зазначає позивач [PERSON] За умовами ч.ч.1-3 ст.228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, АР Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави та суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України). Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За умовами ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Доводи позивача про недійсність оспорюваний договору купівлі-продажу від 12.11.2015 року не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки з нього вбачається про відповідність його формі та змісту вимогам законодавства і дійсного наміру сторін. Вказаний договір був посвідчений нотаріусом, який перед цим перевірив наявність вказаного нерухомого майна по реєстру заборон, де не було даних про наявність ухвали Апеляційного суду м.Києва від 10.11.2015 року про накладення на неї арешту, а доказів тому, що відповідачі або нотаріус знали про існування такого заходу забезпечення позову щодо квартири позивачем суду надано не було. Крім того, п.18 постанови Пленуму ВЕРХОВНОГО СУДУ УКРАЇНИ від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Аналізуючи визначені рекомендації Верховного суду України у цій постанові пленуму оспорюваний у цій справі правочин не є таким, що порушує публічний порядок. Посилання сторони позивача на судову практику Верховного суду та Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ про неможливості здійснювати продаж майна, щодо якого встановлено заходи забезпечення позову, у викладених в позові судових рішеннях є помилковими та не підлягають застосування до спірних правовідносин, оскільки не містять правових позицій, що обов»язкові до застосування у відповідності до вимог ст.360-7 ЦПК України, та викладені щодо інших правовідносин, ніж у цій справі. Таким чином, вирішуючи позовні вимоги у відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд вважає недоведеними позивачем [PERSON] обставин для визнання недійсності оспорюваного договору купівлі-продажу, а зазначені нею підстави є необґрунтованими та безпідставними, наслідком чого є відмова в задоволенні позову. У відповідності до ч.6 ст.154 ЦПК України якщо у задоволенні позову було відмовлено, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте, суд може одночасно із ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. З врахуванням наведеного, суд вважає за можливе скасувати заходи забезпечення позову у вигляді арешту, що був накладений у цій справі на квартиру [ADDRESS] ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 21.12.2015 року.

Outcome: dismissed