Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою, згідно якої просить суд ухвалити рішення, яким розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем [PERSON] 21 липня 2007 року у Центральному відділі РАЦС Кременчуцького МУЮ; після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « [PERSON] ». Свої вимоги позивач мотивувала тим, що 21 липня 2007 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстровано у Центральному відділі РАЦС Кременчуцького міського управління юстиції за актовим записом №564. Від даного шлюбу подружжя має дитину - сина [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що шлюб з відповідачем виявився невдалим, подружжя має різні погляди на життя та сімейні обов`язки. На ґрунті психологічної несумісності сторони постійно сварились, що призвело до втрати почуттів взаємності та поваги. Позивач вказує, що з відповідачем вони сімейних відносин не підтримують. Примирення суперечить інтересам позивача та інтересам спільної дитини, а відтак є неможливим. За викладених обставин позивач і звернулась до суду із позовом про розірвання шлюбу. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі, проти розірвання шлюбу не заперечував. Суд, вислухавши думку позивача та відповідача, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд встановив наступне. Шлюб між сторонами у справі, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 21 липня 2007 року у Центральному відділі реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції за актовим записом №564, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Сторони від шлюбу мають дитину - сина [PERSON] , [INFO] , що вбачається зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 07 травня 2008 року Крюківським відділом реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції у Полтавській області. Відповідно до статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно зі статтею 56 Сімейного кодексу України, кожен з подружжя має право на припинення шлюбних відносин. Відповідно до частини 2 статті 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно із положеннями пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. В судовому засіданні встановлено, що подружжя шлюбно - сімейних відносин не підтримує тривалий час, фактично шлюбні стосунки припинені. Подружжя не має наміру щодо поновлення сімейних стосунків. Приймаючи до уваги ту обставину, що сторони не підтримують шлюбно-сімейних стосунків тривалий час, вони не мають наміру щодо збереження шлюбу, враховуючи думку відповідача, який позовні вимоги щодо розірвання шлюбу визнав, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог, і вважає їх такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до статті 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Після розірвання шлюбу позивач [PERSON] бажає залишити прізвище, набуте у шлюбі, « [PERSON] ». Статтею 141 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 1 статті 142 Цивільного процесуального кодексу України та частиною 3 статті 7 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI (зі змінами) передбачено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. За викладених обставин, оскільки відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, суд вважає за необхідне повернути позивачу [PERSON] з державного бюджету 50 відсотків судового, сплаченого нею при подачі позову до суду згідно квитанції №0.0.2038303944.1 від 03 березня 2021 року, оригінал якої міститься в матеріалах справи, а також стягнути на її користь з відповідача [PERSON] сплачений нею судовий збір в розмірі 454 грн. 00 коп.

Outcome: approved