Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, яким просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , в розмірі двох прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття, а також витрати, пов`язані з наданням правової допомоги у розмірі 600 грн., судові витрати покласти на відповідача. В обгрунтування позовних вимог позивач вказала, що шлюб між нею та відповідачем був зареєстрований 18 листопада 1995 року. 08 квітня 2003 року шлюб фіктивно був розірваний, однак після цього вони продовжували проживати однією сім`єю. 05 липня 2004 року знов зареєстрували шлюб. Від шлюбу мають неповнолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що в 2013 році стосунки з відповідачем погіршилися, він створив фактично нову сім`ю, вигнав її з дітьми з дому і перешкоджав користуватися спільним майном. На теперішній час вони разом з сином з 2013 року знімають квартиру у м , Харкові . Син проживає разом з нею перебуває на її повному утриманні. Позивач самостійно, власними силами намагається матеріального забезпечити, доглядати та виховувати дитину. Відповідач ухиляється від виконання свого обов`язку щодо утримання сина, оскільки матеріально дитині не допомагає, участі у його вихованні не приймає. У зв`язку з вищевикладеним позивач була змушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою судді Харківського районного суду Харківської області від 14 лютого 2019 позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 11 травня 2019 року від відповідача [PERSON] надійшли письмові пояснення, відповідно до яких зазначає, що він, розуміючи, що дитина потребує матеріального забезпечення у добровільному порядку щомісяця перераховував грошові кошти на картку позивачки, а також у добровільному порядку ніс інші витрати по утриманню дитини (купував одяг, продукти харчування, іграшки, речі необхідні для навчання) але не збирав відповідні квитанції на підтвердження цих витрат. Крім того, на цей час він не має постійного місця роботи перебуваю на обліку у Харківському міському центрі зайнятості з 29.03.2019 року, час від часу має нерегулярний дохід. Також вказує, що на його утриманні знаходиться малолітня дитина [PERSON] [INFO] , та його батьки пенсіонери за віком [PERSON] 1946 року народження та [PERSON] 1943 року народження . Відповідач вважає, що виходячи з свого нерегулярного заробітку, наявності на його утриманні малолітньої дитини та хворих батьків, які потребують лікування та знаходяться на його утримані, він зможе сплачувати аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі у розмірі 1500 грн. на місяць. Позивач та її представник [PERSON] , який діє на підставі ордера, в судове засідання не з`явилися, через канцелярію суду надійшла заява представника позивача, відповідно до якої уточнені позовні вимоги, позивач просить стягнути з відповідача на утримання сина аліменти у розмірі 1500 грн. щомісячно, а також стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 4200 грн., розглянути справу у їх відсутність. . Відповідач у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про слухання справи у його відсутність, зазначив, що не визнає позов у частині стягнення з нього витрат на правничу допомогу. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Відповідно до свідоцтва про народження [NUMBER] позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] записані батьками неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України , за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. У відповідності зі ст.181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Статтею 182 СК України, передбачено обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Аналогічна правова позиція викладена у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідно до якого, за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. За заявою платника або одержувача суд може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (ч.1 ст.184 СК України). При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст.182 СК України, так і положень ст.ст.183,184 СК України. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. За ч 2. ст. 182. СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частиною 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Представник відповідача просить стягнути з позивача 4200,00грн. наданих послуг з правничої допомоги. Дослідивши надані представником відповідача письмові документи на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, суд дійшов наступного висновку. Частиною 1 ст.133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Як передбачено п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо (частина 3 статті 141). Таким чином, цивільно-процесуальним кодексом закладені критерії оцінки як співмірності витрат на оплату послуг адвоката (адекватності ціни за надані адвокатом послуги відносно складності та важливості справи, витраченого на ведення справи часу тощо), так і критерій пов`язаності цих витрат із веденням справи взагалі (пов`язаності конкретних послуг адвоката із веденням саме цієї судової справи, а не якось іншої справи). Частиною 2 статті 137 ЦПК України встановлено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. Відповідно до судової практики у питанні стягнення витрат на правову допомогу, заявник має довести, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Прибутковий касовий ордер - первинний документ, застосовується для оформлення надходжень готівки до каси підприємств (юридичних осіб). Бланк затверджено постановою Правління Національного банку України № 637 від 15.12.2004 року. «Положення про ведення касових операцій в національній валюті в Україні» з урахуванням змін - за постановою НБУ від 29.04.2009 р. № 252. Відповідно до п. 25 розділу ІІІ вищевказаного Положення, 25. приймання готівки в касу проводиться за прибутковим касовим ордером, підписаним головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником установи/підприємства. До прибуткових касових ордерів можуть додаватися документи, які є підставою для їх складання. Про приймання установами/підприємствами готівки в касу за прибутковими касовими ордерами видається квитанція (що є відривною частиною прибуткового касового ордера), підписана головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником, підпис яких може бути засвідчений відбитком печатки цієї/цього установи/підприємства. Так, представником позивача надано акт прийому-передачі наданих послуг за договором про надання правової допомоги від 13 травня 2019 року, договір про надання правової допомоги від 13.06.2018 року, договір про надання правової допомоги від 29 грудня 2018 року, додаток до акту виконаних робіт від 13 травня 2019 року, дві квитанції до прибуткового касового ордеру про отримання адвокатом Бєлай С.В. від [PERSON] 13 червня 2018 року 600,00 гривень, та 13 травня 2019 року - 4200,00 гривень. При цьому, суд зазначає, що надані квитанції не є документами, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оскільки оформлені не у встановленому законом порядку, тобто суду не надані квитанція до прибуткового касового ордера або платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження, т.д. Враховуючи викладене, клопотання представника відповідача про стягнення витрат на правничу допомогу задоволенню не підлягає, як не доведене належними та допустимими доказами. На підставі ст. 141 ЦПК України, мінімальна сума судового збору, що підлягала сплаті на час звернення до суду в сумі 704,80 гривень стягується з відповідача на користь держави. Згідно з п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: partial