Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок в порядку набувальної давності. У позові вказала, що є матір'ю відповідача. За життя батька відповідача (її чоловіка) [PERSON] подружжя розпочало будівництво будинку за адресою: [ADDRESS]. Незавершений будівництвом будинок (58%) був подарований чоловіком сину. Весною 2005 року вони почали проживати в цьому будинку, доглядали за ним, сплачували комунальні платежі. В 2006 році будинок був добудований та зданий в експлуатацію. Власником будинку є відповідач. З 2013 році відповідач переїхав проживати в будинок. Позивач вважає, що оскільки більше 10 років проживає в будинку, то має право за набувальною давністю на 26,1 % його частки: кімнату розміром 17 кв.м, кімнату пристосовану під кухню розміром 16,6 кв.м, коридор-тамбур розміром 2,5 кв.м, які розташовані на 1 поверсі будинку і складає 26,1 % від загальної площі спірного будинку, визнання права користування нарівні з власником домоволодіння погребом «б» та літньою кухнею «В». В судовому засіданні позивач подала заяву про доповнення позовних вимог. Згідно доповнених позовних вимог, також, прохає визнати за нею право власності на 28% частки господарських будівель, а саме: гаража - Б, погреба - б, літньої кухні - В, вбиральні - Г, огорожі - №1, котельню. При цьому, в остаточно сформульованих позовних вимогах не ставить питання про визнання права користування нарівні з власником домоволодіння погребом «б» та літньою кухнею «В». Позивач та її представник за довіреністю на задоволенні заявлених позовних вимог наполягають. Відповідач проти задоволення позову заперечує. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], маючи з ним спільних дітей: сина [PERSON], дочку [PERSON] У 1992 році [PERSON], за його заявою, була виділена земельна ділянка по [ADDRESS] для ведення будівництва житлового будинку та надано дозвіл на будівництво будинку, яке почалося 1993 року. Відповідно до договору дарування від 10 березня 1999 року, [PERSON] за згодою позивача подарував незавершений будівництвом будинок (ступінь готовності 58%) [PERSON] [PERSON] разом з чоловіком спільно, за власні кошти продовжували будівництво будинку, який 16 січня 2006 року був зданий в експлуатацію і власником якого є [PERSON] Весною 2005 році [PERSON] разом з чоловіком [PERSON] перейшли на постійне проживання до цього будинку [ADDRESS], в якому проживали однією сім'єю, вели господарство. [INFO] помер [PERSON] Після смерті чоловіка, [PERSON] продовжувала проживати у спірному будинку, утримувала будинок, вела господарство, здійснювала ремонт будинку. В 2000 році [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON], з якою придбали житло за адресою по [ADDRESS], де він проживав до 2013 року. У 2013 році [PERSON] розірвав шлюб з [PERSON], та перейшов проживати до будинку за адресою: [ADDRESS], де проживала його мати, з якою вони спільно проживали однією сім'єю, вели спільне господарство. З квітня 2014 року [PERSON] проходив службу в зоні АТО, а його мати [PERSON] продовжувала проживати у спірному будинку. У квітні 2015 року [PERSON], демобілізувавшись з армії повернувся додому і вселився до нього разом з [PERSON], з якою проживає в будинку по теперішній час. В 2015 році між сторонами виник житловий спір. Постановою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 27.10.2015 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 18.02.2016 року відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про виселення з будинку та задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права користування, вселення в будинок: визнано за [PERSON] право [ADDRESS] [ADDRESS]; вселено [PERSON] в житловий будинок за цією адресою. Після цього [PERSON] звернулася до суду з даним позовом про визнання права власності за набувальною давністю. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно п.9 ПП ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Крім того, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно, позивачем має бути доведено безтитульність володіння. Безтитульне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на якій-небудь правовій підстави володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Встановлені у справі обставини свідчать про те, що володіння відповідачем спірним приміщенням не є добросовісним в розумінні ст.344 ЦК України, оскільки вона знала, що власником будинку був позивач з 1999 року, при цьому розуміла, що не є власником спірного приміщення, а лише користується ним, як член сім'ї. Крім того, тривалий час між сторонами існував спір про право користування будинком. Також у зазначеній ухвалі Апеляційного суду Полтавської області від 18.02.2016 року у справі № 22-ц/786/88/16, суд дійшов висновку, що [PERSON], як мати [PERSON], є членом сім'ї останнього і має сервітутне право проживати у жилому будинку, що належить її сину на праві власності, і ці правовідносини продовжуються. Таким чином, користування спірним приміщенням не є безтитульним. Крім того, майно, яке позивач прохає визнати на праві власності за набувальною давністю, взагалі не є індивідуально визначеним, складає частину цілого будинку, позивач не мала правових підстав ототожнювати себе з власником саме цього майна, що на думку суду, саме по собі унеможливлює визнання на нього права власності в порядку набувальної давності. За таких підстав, суд вважає, що строк користування позивачем частиною будинку за адресою: [ADDRESS], не є строком давнісного володіння за ст. 344 ЦК України, а тому для захисту своїх прав позивач помилково обрав інститут набувальної давності. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed