Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» про стягнення індексації та компенсації за невиплачену заробітну плату, стягнення заробітної плати за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування заявлених вимог позивач [PERSON] вказала на те, що 01.10.2018 року їй було виплачено відповідачем заробітну плату за період з 01.11.2015 р. по 16.05.2016 р. у розмірі 15539,85 грн. Однак, відповідач не провів виплату їй індексації за не виплачену зарплату, у розмірі 16785,05 грн. та компенсації втрати частини її доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 20141,20 грн. На виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду від 01.08.2018 року, позивача було поновлено на роботі з 16.05.2016 року. На підставі поданої заяви позивача 03.08.2018 року її було звільнено з посади завідуючої господарством ТОВ «Домобудівник» за згодою сторін. Однак, в день її звільнення роботодавцем не здійснено виплату усіх належних їй сум при звільненні, а саме не в повному обсязі виплачено компенсацію за невикористані 68 днів щорічної відпустки, що складає 3184,30 грн. за період з 01.08.2017 р. по 31.07.2018р, а також сум компенсації та індексації за невиплачену заробітну плату. Відтак, просить стягнути із відповідача середній заробіток за час затримки їй розрахунку при звільнення за період з 02.08.2018 року по 30.09.2019 р., який складає 33612,12 грн. Враховуючи наведені обставини, просить стягнути з TOB «Домобудівник» на свою користь нараховану індексацію заробітної плати сумі 16785,05 грн., компенсацію втрати частини її доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 20141,20 грн., а також компенсацію за 68 календарних днів невикористаних щорічних відпусток в сумі 3184,30 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 33 612,12 грн. Представник відповідача ТОВ «Домобудівник» 22.11.2019 року подав суду відзив на позовну заяву в якому просить відмовити в задоволенні позову за безпідставністю позовних вимог, оскільки під час поновлення на роботі за рішенням суду позивачу були виплачені усі присуджені судом кошти та під час звільнення позивача за згодою сторін 03.08.2018р. з [PERSON] було проведено здійснено усі необхідні розрахунки. Їй була нарахована та виплачена компенсація за невикористану відпустку в сумі 3408,16 грн., претензій, щодо належних до виплати сум позивачем не зазначалось. Крім того вважає, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Враховуючи, що позивач був звільнений 03.08.2018 р., то початком перебігу строку позовної давності слід вважати зазначену дату. При обчисленні середньомісячної заробітної плати в частині оплати часу за відпустки позивачем проведено розрахунок на підставі середньоденної заробітної плати встановленої рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17.07.2018р. по справі №607/3509/17, що на думку відповідача не відповідає вимогам Порядку, затвердженого постановою КМ України №100. Також зазначив, що середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу не відноситься до об`єктів, які підлягають індексації та компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати, а тому у цій частині просить відмовити. Крім цього, під час розгляду справи відповідач визнав подавши письмові пояснення, що [PERSON] слід виплатити за 68 календарних днів невикористаної відпустки 5 490,32 грн., а також частину сум індексації та компенсації у розмірі 7290,61, з яких: 3291,59 грн. сума індексації та 4635,71 грн. сума компенсації, без проведених відрахувань. Позивач [PERSON] 26.05.2020 року подала відповідь на відзив, в якому вказує, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, а тому немає підстав для застосування строків позовної давності. Відповідач не надав суду свого розрахунку індексації та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. Середньоденна заробітна плата позивача складає 115,11 грн., що встановлено рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 серпня 2018 року у справі № 607/2699/17 та відповідно до частини четвертої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України додатково не доказується. Вважає, що позивачем вірно розраховано середньоденну заробітну плату для оплати відпустки за 12 місяців, які передували її звільненню. В судовому засіданні [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали та просять його задовольнити. Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» в судове засідання не з`явився, хоча належним чином неодноразово повідомлявся про місце та час розгляду справи. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив. 01 серпня 2018 року рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області по справі 607/2699/17 визнано незаконним та скасовано наказ голови комісії з припинення Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» №16/05/16-17 від 16 травня 2016 року «Про звільнення за прогул без поважних причин [PERSON] ». Поновлено [PERSON] на посаді завідуючої господарством Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник», з 16 травня 2016 року. Стягнуто із Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» на користь [PERSON] заробітну плату за період з 01.11.2015 року по 16.05.2016 року у розмірі 15539,85 грн. з урахуванням установлених законодавством України податків, зборів та обов`язкових платежів. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» в користь [PERSON] 63544 грн. 18 коп. середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу із врахуванням установлених законодавством України податків, зборів та обов`язкових платежів. Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» провести TOB «Домобудівник» індексацію зазначеної суми не виплаченої заробітної плати, а також компенсацію втрати частини її доходів у зв`язку із порушенням строку їх виплати. Стягнуто із Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» в користь [PERSON] 2000 грн. моральної шкоди. 03.08.2018 року ТзОВ «Домобудівник» виконало рішення суду по справі 607/2699/17 та поновило позивача на посаді завідуючої господарством TOB «Домобудівник» з 16.05.2016 року, що підтверджується наказом ТОВ «Домобудівник» від 03.08.2018р №3/08/18-5. 03.08.2018 року [PERSON] подала заяву про звільнення за згодою сторін, у зв`язку з чим було припинено трудовий договір та позивач був звільнений наказом директора ТзОВ «Домобудівник» від 03.08.2018р. №3/08/18-6. Згідно повідомлення Тернопільського міського відділу ДВС №37442 від 12.08.2019 року, на підставі платіжних доручень №4074 від 28.09.2018 заборгованість в сумі 79084,03 грн. перераховано стягувачу [PERSON] . Вказане підтверджується випискою по картці/рахунку [PERSON] за період з 01.09.2018 - 31.10.2018. Згідно інформації, викладеній у повідомленні ТОВ «Домобудівник» №11/10/18-2 від 11.10.2018 індексація доходів невиплаченої заробітної плати становить 3249,36 грн. із врахуванням встановлених законодавством України податків і зборів та обов`язкових платежів. Компенсація втрати частини її доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати становить 4763,03 грн. Відповідно до довідки ТОВ «Домобудівник» №03/08/18-11 від 03.08.2018 року [PERSON] належать виплати компенсація за невикористані відпустки за період з 03.10.2015 по 03.08.2018. Згідно поданої особової картки компенсація нараховується позивачу за 68 днів невикористаної відпустки. Нарахована сума компенсації за невикористану відпустку в розмірі 3408,16 гр., з яких видано позивачу на руки з урахуванням податків та зборів згідно видаткового касового ордера №3088 від 03.08.2018 року 2743,57 грн. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За вимогами ст. 82 ч. 4 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У відповідності до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму. Згідно з Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати» від 19 жовтня 2000 року № 2050-Ш та Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженими постановою КМ України від 20 грудня 1997 року №1427, підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності і господарювання здійснюється компенсація втрати частини заробітної плати своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була у цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифи на послуги зріс більше ніж на один відсоток. У відповідності до п.22 Постанови Пленуму Верховного суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у справах, пов`язаних із вирішенням спорів про індексацію заробітної плати та компенсацію працівникам втрати її частини у зв`язку з затримкою її виплати, суди мають враховувати, що індексація заробітної плати провадиться на підставі ст.33 Закону України «Про оплату праці» № 108/95-ВР від 24 березня 1995 року в період між переглядами Верховного Радою України розміру мінімальної заробітної плати і здійснюється згідно із Законом від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових коштів населення» і підтвердженими положеннями Порядку проведення індексації грошових доходів громадян, затверджений постановою Кабінету міністрів України № 663 від 07 травня 1998 року підприємством, установою, організацією, які виплачують заробітну плату, при її нарахуванні починаючи з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опублікований індекс споживчих цін, котрий перевищив 105% - величину порогу індексації. Судом з`ясовано, що у день звільнення [PERSON] не було роботодавцем виплачено усі належні їй суми при звільненні. Так, позивачу не виплачена індексація не виплаченої заробітної плати та компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, а також у подальшому, роботодавцем не вжито належних заходів щодо проведення таких виплат, тому суд вважає, що вимоги щодо проведення індексації та компенсації втрати заробітної плати підлягають до часткового задоволення. Згідно поданого позивачем розрахунку за період з 01.11.2015 року по 16.05.2018 року індексація заробітної плати становить 7031, 89 грн. та компенсація втрати частини її доходів у зв`язку із порушенням строку її виплати за вказаний період складає 5332, 79 грн. Таким чином, суд вважає, що зазначені вимоги [PERSON] у цій частині підлягають до часткового задоволення, а тому слід стягнути із відповідача зазначену суму компенсації та індексації. При цьому, суд вважає, що нарахування індексації та компенсації [PERSON] слід проводити лише на заробітну плату, яку роботодавцем не було своєчасно виплачено. Суд також вважає, що проведення нарахування компенсації та індексації за інші періоди, як цього просить позивач, а саме з травня 2016 по вересень 2018 року не слід проводити, оскільки за цей період позивачу згідно рішення Тернопільського міськрайонного суду від 01 серпня 2018 року стягнуто середній заробіток у сумі 63544,18 грн. за час вимушеного прогулу, пов`язаного із її незаконним звільненням, який у подальшому було виплачено відповідачем, відтак зазначена виплата є відповідальністю роботодавця за незаконне звільнення позивача, є разовою виплату та не носить періодичний характер, відтак не підлягає індексації та компенсації. Також, суд вважає, що вимога позивача про стягнення компенсації за невикористану щорічну відпустку підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. ТОВ «Домобудівник» у своїй довідці №03/08/18-11 від 03.08.2018 року, вказує, що при позивачу підлягає виплата компенсації за 68 днів невикористаної відпустки. Середньоденна заробітна плата позивача складає 115,11 грн., що встановлено рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 серпня 2018 року у справі № 607/2699/17. Згідно п.7 Постанови від 8 лютого 1995 р. N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Святкові та неробочі дні (стаття 73 Кодексу законів про працю України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються. Таким чином, сума компенсації за 68 днів невикористаної відпустки із врахуванням середньої заробітної плати позивача буде складати 249 робочі дні з червня 2017 року по липень 2018 року *115,11 грн. - середня заробітна плата позивача / 355 = 80,74 грн. - середньодення заробітна плата для оплати щорічної відпустки. За 68 календарних днів відпустки позивача їй підлягає до виплати 5490,32 грн. Оскільки, позивачу було нарахована сума компенсації за невикористану відпустку в розмірі 3408,16 гр., з яких видано на руки із урахуванням податків та зборів згідно видаткового касового ордера №3088 від 03.08.2018 року 2743,57 грн., що не заперечується нею, тому сума, яка підлягає стягненню у її користь буде складати 2082,16 грн., як компенсація за невикористану відпустку. За таких обставин, суд вважає, що належну до виплати суму позивачу, а саме 2082,16 грн. слід стягнути з ТОВ «Домобудівник» на користь [PERSON] , частково задовольнивши її вимоги у цій частині. Щодо вимог позивача про стягнення середнього заробітку із відповідача за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином із вказаних положень закону вбачається, що стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Проте, відповідач не провів виплату усіх сум, належних позивачу, у день його звільнення, чим порушив вимоги ст..116 КЗпП України. Зокрема, [PERSON] не було виплачено у день її звільнення компенсацію за невикористану відпустку в повному обсязі та не виплачена індексація сум невиплаченої заробітної плати, а також компенсація втрати частини її доходів у зв`язку із порушенням строку їх виплати. Не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченою статтею 117 КЗпП України. Середньоденна заробітна плата позивача складає 115,11 грн., що встановлено рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 серпня 2018 року у справі № 607/2699/17 та не потребує додаткового визначення. За період з 03.08.2018 року по 04.08.2020 року кількість робочих днів буде становити 500, а тому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні буде складати: 115,11 грн. * 500 робочих днів = 57555 грн.. Проте, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку. Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, суд виходить з такого. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві. Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві суд доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Зазначений правовий висновок відображено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15. Застосовуючи критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України суд виходить з наступного. Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом 01 жовтня 2019 року, тобто через рік та два місяці після свого звільнення з роботи, яке мало місце 03 вересня 2018 року. Позивачем не надано доказів, які б підтверджували ту обставину, що вона не погоджувалась із виплаченими їй сумами у момент свого звільнення, проте таку незгоду висловила лише 01 жовтня 2019 року, коли звернулась до суду, подавши позов. Відповідач заперечував проти визначення сум компенсації та індексації, а також сум невикористаної відпустки, тому факт порушення права позивача та сума відповідної компенсації були встановлені лише під час судового розгляду. Загальна сума невиплаченої компенсації та індексації позивачу, а також компенсації за невикористану відпустку визначена судом у розмірі 14 446,84 грн., відтак є в рази меншою ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні, яка складає 57555 грн. Таким чином, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 10 000 грн. Також, задовольняючи частково позов позивача, суд відкидає твердження відповідача про пропуск ним строків позовної давності, оскільки частиною другою статті 233 Кодексу законів про працю України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Верховний Суд в постанові від 16 січня 2018 року у справі №446/509/16-ц вказав, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Зазначене також відповідає висновкам, викладеним в рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013, яке є остаточним та обов`язковим до виконання на території України. Крім цього, суд вважає, що в силу вимог ст..141 ЦПК України слід стягнути із відповідача у користь держави 840 грн. 80 коп. судового збору.

Outcome: partial