Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Рівненського міського суду з позовом до [PERSON], в якому просить визнати договір дарування від 12 серпня 2014 року в частині дарування відповідачці 1/2 частини земельної ділянки, площею 0, 500 га в м. Рівне по вул. К. Карого, 3-б з недійсним моменту його укладення. В обґрунтування позовних вимог вказує, що 12 серпня 2014 року між нею, [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування земельної ділянки, що знаходиться в м. Рівне по вул. Карпенка Карого, 3-б. Зазначила, що даний договір в частині дарування відповідачці 1/2 частини земельної ділянки не відповідає її волевиявленню, оскільки укладаючи оспорюваний договір вона мала на меті відчуження лише за умови її довічного утримання. За своїм станом здоровя не могла повністю осмислити повний текст договору вважала, що між ними укладено договір довічного утримання. Просить визнати договір від 12 серпня 2014 року в частині дарування 1/2 частини земельної ділянки, площею 0, 500 га в м. Рівне по вул. К. Карого, 3-б недійсним з моменту його укладення. У судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримала та зазначила, що зважаючи на похилий вік і за станом здоровя, укладаючи договір дарування своєї частки земельної ділянки не мала на меті відчуження на користь відповідача, лише тільки за умови довічного утримання. Вказала, що договір дарування укладено під впливом обману, а тому відповідно до ст.230 ЦК не може бути дійсним. Представник позивача - адвокат [PERSON] позов підтримав, просив його задоволити. В судовому засіданні представники відповідача - [PERSON] та [PERSON] заперечили проти позову вказали, що [PERSON] раніше вже укладала договір довічного утримання, тому її твердження про помилку в правовій природі правочину є безпідставними. В задоволенні позову просили відмовити. Допитаний в судовому засіданні приватний нотаріус [PERSON] показав, що 12 серпня 2014 року до нього в нотаріальну контору прийшли [PERSON] [PERSON] та [PERSON] та попросили укласти договір дарування. Він посвідчував вказаний договір. При цьому, він особисто спілкувався з позивачем, яка була в нормальній свідомості, сама прочитала договір та підписала його. Також пояснив, що він розяснював їй, що укладається саме договір дарування і що в разі його підписання право власності на майно переходить до обдарованої. [PERSON] самостійно розписувалась як в договорі дарування, так і в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій, а також у заяві, в якій учасникам договору також розяснювалось, що ними підписується договір дарування та відповідні наслідки підписання даного договору. Також пояснив, що при складанні договору дарування, ним як нотаріусом було повністю дотримано Інструкцію з вчинення нотаріальних дій. Свідки [PERSON] та [PERSON], яка є кумою позивачки в судовому засіданні показали, що [PERSON] не говорила про те, що має намір подарувати належну їй частку земельної ділянки в м. Рівне по вул. К. Карого, 3-б. Їм було відомо, що вона хотіла, щоб за нею доглядали. При укладенні договору дарування присутні не були. Заслухав позивача та її представника, представників відповідача, допитав свідків, дослідив матеріали справи, оцінив їх в сукупності з іншими доказами суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають із наступних підстав. Судом установлено, що 12 серпня 2014 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування земельної ділянки (далі - договір), згідно умов якого дарувальники передали безоплатно у власність обдаровуваній належні їм на праві спільної часткової власності по 1/2 кожному, що складає цілу земельну ділянку, площею 0, 100 га, що знаходиться в м. Рівне по вул. К. Карого, 3-б, який посвідчено приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу [PERSON] 12 серпня 2014 року та зареєстровано в реєстрі за №1059. Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. В оспорюваному договорі, а саме в п.3.1. договору сторони стверджують, що не обмежені в праві укладати правочини, не визнані у встановленому порядку недієздатними чи обмежено дієздатними, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору, договір не вчиняється під впливом тяжких для дарувальника обставин, договір не є наслідком зловмисної домовленості дарувальників та обдаровуваної, вчинення цього правочину не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх та працездатних осіб, що підтвердив у наданих суду показах приватний нотаріус [PERSON] про те, що сторони були ознайомлені з даним договором та яким розяснено правові наслідки його укладення. Згідно ст.ст.203, 229, 230 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша\~статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Зі змісту позовної заяви вбачається, що [PERSON] просить визнати частково недійсним договір дарування від 12 серпня 2014 року з підстав, передбачених ст.230 ЦК України. Однак, суд не може погодитись із твердженнями позивача з огляду на те, що вона має вищу освіту, працювала бухгалтером в дитячому садочку та раніше вже укладала договір довічного утримання, що свідчить про її обізнаність з правовою природою правовідносин довічного утримання та їх відповідне юридичне оформлення. Крім того, слід зазначити, що аналогічні спірні правовідносини стосовно договору дарування частини житлового будинку, що знаходиться в м. Рівне по вул. К. Карого, 3-б вже були предметом розгляду в Рівненському міському суді. Дане рішення про відмову в задоволенні позову про визнання частково недійсним договору дарування частини будинку залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області. Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.\~ Відповідно до п.п.19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», правочин вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини є оспорюваним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину. Враховуючи викладене та те, що позивачем не доведено, що договір дарування від 12 серпня 2014 року частини земельної ділянки було вчинено під впливом обману, суд вважає позовні вимоги недоведеними.

Outcome: dismissed