Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась із позовом, в якому просить відібрати у [PERSON] малолітніх дітей та стягнути з нього аліменти на їх утримання у розмірі 1/3 частки його заробітку (доход), але не менше 50% прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дітьми повноліття, а також моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. [PERSON] звернувся із зустрічним позовом, в якому просить визначити місце проживання дитини [PERSON] [INFO] з його батьком [PERSON] В ході розгляду справи 17.12.2018 р. від представника позивача за зустрічним позовом [PERSON] надійшла заява про залишення зустрічного позову без розгляду. В судовому засіданні позивач за первісним позовом, представник позивача за довіреністю адвокат [PERSON] пояснили, що [PERSON] з чоловіком стали проживати окремо з 2015 року, а у 2016 р. їх шлюб було розірвано за рішенням суду. Відповідач проти волі позивачки забрав дітей за місцем свого проживання та перешкоджав її спілкуванню з дітьми. В звязку з чим вона звернулась до суду з позовом про відібрання дітей та стягнення аліментів. В ході розгляду справи донька [PERSON] вирішила піти жити до матері, в звязку з чим вони уточнили позовні вимоги та просили відібрати дитину [PERSON], стягнути аліменти та моральну шкоду. Відповідач [PERSON], представник відповідача [PERSON] пояснили, що діти проживали з відповідачем та перебували на його утриманні оскільки позивачка уїжджала в іншу місцевість на заробітки та за її згодою діти проживали з відповідачем. У подальшому, в ході розгляду справи донька [PERSON] вирішила піти жити до матері. Проти позову заперечували, пояснили, що з кожним з батьків проживає по дитині, яких кожен з батьків утримує. Син хоче проживати з батьком, який піклується про нього, у цьому також допомагає бабуся, тому заперечувати проти відібрання дитини від батька та передачу матері, оскільки такі дії травмуватимуть дитину, просили у позові відмовити. Представник ради опіки та піклування при виконавчому комітеті Приморської сільської ради Скадовського району в судове засідання не зявились, до суду надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, та надали висновок ради опіки та піклування по справі. Ухвалою суду від 07.02.2019 зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про встановлення місця проживання дитини залишено без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст.257 ЦПК України за відповідною заявою позивача. Вирішуючи питання за позовом, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.51 Конституції України, ст.5 СК України держава охороняє сімю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сімї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків. Сімя є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини. Відповідно до ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ст. 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала. Судом встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Відповідно до свідоцтв про народження [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], 18.02.2004 р. н., та [PERSON], 18.02.2007 р. н (т.1 а.с.5, 6) Відповідно до рішення Скадовського районного суду від 27.01.2016 у справі №663/3518/15-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (т.1 а.с.7). З матеріалів справи та пояснень, наданих у судовому засіданні як сторонами та їх представниками, так і допитаними у якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], вбачається, що син [PERSON] проживає з батьком у будинку бабусі [PERSON], а дочка [PERSON] проживає з матірю в її будинку, діти доглянуті, забезпечені усім необхідним; між сторонами мали місце сварки та конфлікти, у звязку з чим сімя розпалась; [PERSON] певний час їздила на заробітки, на теперішній час відремонтувала будинок, проживає у селі (т.1 а.с.8, 45-47, 63, 64, 65, 82, 104). Відповідно до висновку Ради опіки та піклування при виконавчому комітеті Приморської сільської ради Скадовського району Херсонської області №7 від 01.12.2016, батьками [PERSON] та [PERSON], кожним створено всі необхідні умови для проживання дітей, відібрання дитини [PERSON] від батька [PERSON], на даний час не можливе без нанесення дитині моральної травми; також зазначено, що батькам дітей необхідно знайти взаєморозуміння при вихованні дітей у подальшому з метою їх найменшого травмування, припинити маніпулювати дітьми (т.1 а.с.141). Малолітній [PERSON] в судовому засіданні у присутності представника органу опіки та піклування Скадовської РДА [PERSON] пояснив, що проживає з батьком в будинку бабусі, йому з батьком добре він з ним їздив рибалити, але він хоче проживати з матірю, оскільки там живе його сестра [PERSON] та маленький брат. Сестра допомагає йому навчатись. Спілкуватись з матірю йому не забороняють. Відповідно до свідоцтва про шлюб виданого 08.04.2017 р. [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] 08.04.2017 року, та їй присвоєно прізвище «Швець» (т.2 а.с.34). Звертаючись до суду з позовом про відібрання дітей [PERSON] посилалась на ст.162 СК України, відповідно до якої якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Також посилалась на ст.163 СК України, відповідно до якої батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. При цьому, суд звертає увагу, що батьки мають рівні права на виховання своїх дітей, на визначення місця проживання як за домовленістю, так і у разі спору, за рішенням суду. Як встановлено в ході судового розгляду, діти почали проживати з батьком та бабусею, оскільки будинок, де вони проживали з матірю, потребував ремонту, батьки розлучилися, мати виїхала на заробітки. Тому у зміні місця проживання дітей з будинку, де вони зареєстровані та проживали сімєю, на будинок бабусі, проти чого не заперечувала свого часу мати дітей, суд вбачає домовленість між батьками, та не вбачає протиправну поведінку батька щодо самочинної зміни місця поживання дітей. Посилання позивача та представника позивача на той факт, що місце проживання дітей було зареєстровано за місцем проживання матері (т.1 а.с.41) не може доказувати факту що саме за цією адресою було визначено місце проживання дітей, оскільки така реєстрація була здійснена в час коли вся сімя проживала разом (батько, мати та діти). З часу проживання батьків окремо, питання щодо визначення місця проживання дітей до суду або органу опіки не ставилось і відповідно не визначалось. Крім того, і сторонами, і у висновку органу опіки, і у актах обстеження, і свідками зазначено, що батьки не можуть домовитись щодо місця проживання дітей. За таких обставин, коли місце проживання дітей не було визначено судом чи органом опіки, то відсутні підстави відібрання дитини в сенсі ст. 162 СК України, а тому в цій частині позовних вимог слід відмовити. Крім того, оскільки заявлена вимога про стягнення заподіяної моральної шкоди у звязку з самочинним зміненням місця проживання дітей, на підставі ч.2 ст. 162 СК України, є похідною від попередніх вимог про відібрання дітей, тому дана вимога також не підлягає задоволенню. При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що у принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація) 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому випадку, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція) визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У п. 54 рішення ЕСПЛ «Хант проти України» ( від 07.12.2006 року), суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі Olsson v. Sweden, від 27 листопада 1992 року) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78.) Практика ЕСПЛ встановлює акценти, відповідно до яких при розгляді сімейного спору пріоритет мають інтереси дитини над інтересами батьків; діти, народжені у шлюбі, і діти, народжені поза шлюбом, є рівними у своїх правах; будь-яке обмеження, накладене на особисте спілкування у відносинах між батьками та дітьми, повинне ґрунтуватися на належних до справи та обґрунтованих причинах, висунутих для захисту інтересів дитини і для подальшого об'єднання сім'ї. (Справа «Савіни проти України» від 18 грудня 2008р., «МакМайкл проти Сполученого Королівства» від 24 лютого 1995 року). За таких умов, оскільки спір між батьками триває більше трьох років (справа вперше надійшла до суду 13.04.2016 року), вимога про встановлення місця проживання дитини заявлялась відповідачем, але залишена ним без розгляду, приймаючи до уваги, що невизначеність місця проживання дитини шкодить в першу чергу інтересам самої дитини,

Outcome: partial