Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є власником 1/3 частини квартири за [ADDRESS] , що знаходить в житловому будинку за [ADDRESS] . Іншим співвласником 2/3 частини зазначеної квартири є її онук [PERSON] . У зазначеній квартирі зареєстровані вона, як уповноважений власник та відповідач - [PERSON] , яка є її донькою. Хоча відповідач і прописана за вказаною адресою, але з 08 березня 2017 року в ній не проживає. Зазначає, що на сьогодні їй 79 років, піклується про неї онук, донька жодним чином не цікавиться її життям та не допомагає їй та не підтримує жодних контактів. Через реєстрацію відповідача у квартирі вона сплачує більші комунальні послуги та не може отримати субсидію. На підставі викладеного позивач звертається до суду з цим позовом, в якому просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 вересня 2020 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. 23 грудня 2020 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська за вказаною справою закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] та її представник надали до суду заяви, у яких просили розгляд справи проводити за їх відсутності, позов підтримали у повному обсязі та просили його задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явилася, на підставі ч. 11 ст. 128 ЦПК України повідомлялася належним чином про день, час та місце розгляду справи, про що свідчать конверти, що повернулися до суду з відміткою - «за закінченням терміну зберігання», «за заявою відправника/адресата» (а. с. 60, 61), також виклик відповідача здійснювався шляхом оприлюднення повідомлення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Ленінського районного суду м. Дніпропетровська (а. с. 52, 57, 66, 74), заперечень проти позову суду не представила. Третя особа - [PERSON] у судове засідання не з`явився, направив до суду заяву, в якій просив провести розгляд вищевказаної справи без його участі також зазначив, що не заперечує про задоволення позову в повному обсязі. Представник третьої особи - Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради у судове засідання не з`явився, направив до суду заяву, в якій просив провести розгляд вищевказаної справи без його участі та прийняти рішення суду згідно матеріалів справи і відповідно до чинного законодавства України. 02 лютого 2021 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було вирішено питання про заочний розгляд справи. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності сторін, за наявних у справі матеріалів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з таких підстав. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що спірним житловим приміщенням є квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Власниками вказаної квартири є позивач [PERSON] , якій належить 1/3 частка у праві спільної сумісної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 25 листопада 2003 року, яке видане Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради (а. с. 8), та третій особі [PERSON] , якому належить 2/3 частки квартири, що підтверджується договором дарування 1/3 частини квартири від 26 червня 2018 року, посвідченого державним нотаріусом П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 1-536, та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а. с. 10-13). Відповідач [PERSON] є донькою позивача [PERSON] , що підтверджується наступними документами, а саме: свідоцтвом про народження [PERSON] , Серії [NUMBER] від 13 лютого 1962 року, актовий запис № 295 (а. с. 18), свідоцтвом про розірвання шлюбу [PERSON] , Серії [NUMBER] від 08 жовтня 1970 року, актовий запис 1101 (а. с. 19) та свідоцтвом про розірвання шлюбу [PERSON] , Серії [NUMBER] від 01 липня 1983 року, актовий запис 752 (а. с. 20). Факт реєстрації відповідача [PERSON] у квартирі за адресою: [ADDRESS] , підтверджується довідкою № 5555 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 02 липня 2020 року, виданою відділом Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (а. с. 14). Відповідач не проживає у спірному житловому приміщенні з 08 березня 2017 року, тобто понад встановлені строки, визначені діючим законодавством України, що підтверджується актом про її не проживання за місцем реєстрації, складеними мешканцями квартир [ADDRESS] , [INFO] , [ADDRESS] , затвердженим головою ОСББ «Велика Діївська 40» Бєкоєвим С.Е. (а. с. 25). Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться у судовому порядку. Частиною 3 статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. Згідно із ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частинами 1, 2 статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік. Суд вважає можливим захистити право позивача шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а обраний позивачем спосіб захисту її інтересів ґрунтується на законі. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими. Оскільки позивачем не заявлено вимоги про стягнення судового збору з відповідача на її користь, питання про стягнення судового збору судом не вирішується.

Outcome: approved