Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача про визнання права власності на нерухоме майно. Вимоги позову мотивувала тим, що з 1990 року перебувала у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON], шлюб зареєстрували лише в липні 2006 року. За час спільного проживання, до реєстрації шлюбу [PERSON] будучи членом кооперативу, в 1993 році отримав ордер на квартиру [ADDRESS]. На той час вони з чоловіком проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. Перший внесок був сплачений чоловіком 11.11.1991, решту суми вартості квартири погашала вона особисто частинами протягом 1991-1993 років. До кінця 1993 року повна вартість квартири була сплачена. Будинок був зданий в експлуатацію в 1993 році. 15.04.2016 [PERSON] помер. Після його смерті залишилась спадщина, що складалася з житлової квартири [ADDRESS]. На випадок смерті [PERSON] заповіт не залишив. Спадкоємцями першої черги за законом є вона як дружина померлого та відповідач -- та син померлого від першого шлюбу. Оскільки, квартира була придбана під час спільного проживання, спільними зусиллями були сплачені усі внески за неї, то вважає, що дане житло є спільною сумісною власністю подружжя. А тому, просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], як частку в спільному сумісному майні подружжя та визнати право власності на спадкове майно, яке складається з 1/4 частини даної квартири, після смерті [PERSON] Відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про визнання спільного сумісного права на житлову квартиру. Позов мотивував тим, що позивач за первісним позовом необґрунтовано просить визнати право спільної сумісної власності подружжя на квартиру, оскільки на час придбання квартири не перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. [PERSON] між ними був укладений лише в 2006 році. Батько за життя набув одноосібно право на житлову квартиру та інших розпоряджень майном не робив. А тому, вважає, що в нього та у позивача за первісним позовом є рівні права на спадкове майно, а тому за кожним слід визнати по 1/2 частині у спадковому майні після смерті [PERSON] Позивач за первісним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову підтримали в повному обсязі з підстав викладених в заяві. Позивач суду пояснила, що з померлим [PERSON] познайомилася в 1990 році. Останній на той час розлучився з першою дружиною, між ними виникли близькі стосунки. В той час [PERSON] був членом кооперативу, йому прийшло повідомлення, що підійшла черга на отримання квартири. Грошей, щоб оплатити квартиру в нього не було. Дала йому гроші для першого внеску. В подальшому платила сама. Квартиру оформили на [PERSON], як члена кооперативу. Щодо задоволення зустрічного позову заперечувала, зазначила, що син може спадкувати лише частку в розмірі 1/4. Відповідач за первісним позовом [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні вимоги первісного позову не визнали, заперечували щодо його задоволення. Суду пояснили, що померлий [PERSON] був єдиним власником квартири. Позивач на час набутті права власності не була його дружиною. Доказів, що жили як чоловік і жінка та мали спільний бюджет не надано. Власником квартири є тільки член ЖБК, а не той хто оплачував кошти. Ніяких договорів щодо позивача, як члена сімї, власник квартири не оформляв. А тому, права сторін на спадкову квартиру є рівними. Вимоги зустрічного позову підтримали в повному обсязі, просили визнати за сторонами по 1/2 частині як спільного сумісного права в житловій квартирі №45, що в будинку №6 по вул. Федорова в м. Луцьку, в порядку спадкування. Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, відповідача та представника відповідача, свідків, дослідивши письмові докази в справі, суд дійшов висновку, що первісний позов підставний та підлягає до задоволення, зустрічний позов підлягає до часткового задоволення. Відповідно до ст. 146 ЖК, п. 43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, норм чинного на час виникнення спірних правовідносин КпШС (статті 22, 24, 28, 29), а також розяснень Пленуму Верховного Суду України в підпункті «а» п. 6 постанови від 18 вересня 1987 р. № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» та підпункті «а» п. 11 постанови від 22 грудня 1995 р. № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» у випадку сплати паю в ЖБК подружжям у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів квартира після повної сплати пайового внеску є їх спільним майном. Статтею 15 Закону України «Про власність», який діяв на час виплати пайових внесків за квартиру, установлено, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, гараж, іншу будівлю чи приміщення, надані йому в користування, набуває право власності на це майно. Момент погашення ним пайових внесків є водночас і моментом виникнення у цієї особи права власності, а врешті, якщо ця особа перебуває в шлюбі -- то водночас і права спільної сумісної власності подружжя (за умови, що первісні й наступні пайові внески робилися в період шлюбу). Судом встановлено, що будинок №6 по вул. Федорова в м. Луцьку будувався ЖБК №77, і був зданий в експлуатацію в 1993 році (а.с.6). На час сплати внесків членом ЖБК №77 рахувався [PERSON]. Внески за квартиру були сплачені повністю за період з 11 листопада 1991 року по 25 грудня 1993 року. Перший внесок в розмірі 6830 руб. був сплачений [PERSON], решта суми сплачена [PERSON] (позивач [PERSON]І.) згідно платіжних документів. Станом на 25 грудня 1993 року повна вартість квартири виплачена повністю. Такі обставини повністю підтверджуються відповіддю ЖБК №77 від 10.05.2017 на запит суду, довідкою ЖБК №77 від 05.08.2016 (а.с.6) та копіями платіжних доручень (а.с.9). З свідоцтва про укладення шлюбу серії І-ЕГ №024592 (а.с. 5) вбачається, що [PERSON] та [PERSON] (після укладення шлюбу - Денисюк) [PERSON] зареєстрували шлюб 06 липня 2007 року. Попередній шлюб [PERSON] з першою дружиною [PERSON] був розірваний за рішенням суду, реєстрація розірвання шлюбу проведена 09.04.1991, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії І-ЕГ №304576 (а.с.39). При чому, 04.07.1991 колишня дружина [PERSON] [PERSON] зареєструвала інший шлюб з [PERSON], що підтверджується витягом про державну реєстрацію актів цивільного стану №00017925384 від 14.04.2017 (а.с.59). Попередній шлюб позивача з [PERSON] був розірваний, реєстрація розірвання шлюбу проведена 25.05.1993, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії І-ЕГ №316245 (а.с.69). В судовому засіданні свідок [PERSON] (секретар кооперативу) пояснила, що кооператив був зареєстрований у 1991 році. З цього року знає позивачку. Членство в кооперативі було зареєстровано на [PERSON] Позивач [PERSON] жила з [PERSON] як чоловік і жінка. Щомісяця були збори кооперативу. На збори частіше ходила позивач. Позивач платила внески через касу. Свідок [PERSON] (друг [PERSON]М.) в судовому засіданні пояснив, що позивач проживала з [PERSON] як чоловік і дружина з 90-х років. До переїзду в кооперативну квартиру, разом винаймали житло. Був у них вдома неодноразово і до того як переселилися, і на новосіллі. Як будувався кооператив, то [PERSON] вже жив з позивачем. В [PERSON] на той час не було грошей, треба було чергу переносити, то позивач заплатила за нього перший внесок і далі сплачувала. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що знає позивача з 1991-1992 року, позивач з [PERSON] були подружжям, проживали в одній квартирі, вона разом з позивачем ходили на збори ЖБК, сплачували кошти за кооператив, іноді позивач приходила на збори одна, іноді з [PERSON] Знає, що вони були неодружені, але жили разом. З пояснень свідка [PERSON] (двоюрідна сестра [PERSON], тітка відповідача) в судовому засіданні вбачається, що в 1992 році позивач разом з [PERSON] була в неї на весіллі, знає, що вони жили разом, бо її сестра жила у них на квартирі на вул. Федорова. До того позивач і [PERSON] проживали спільно в іншому місці, десь у гуртожитку. За кооператив платила позивач. «Лєнина свекруха» (мати [PERSON]М.) казала їй, що «якби не Лєна, то у Льоні забрали б квартиру». Поясненнями вищевказаних свідків підтверджується факт спільного проживання позивача і [PERSON] як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу в період з 1991 року до моменту реєстрації їхнього шлюбу. Свідок [PERSON] (перша дружина померлого [PERSON], мати відповідача) в судовому засіданні пояснила, що з [PERSON] вони одружилися в 1984 році. Їм на весілля перепили гроші, надіялися, що буде на кооператив. Після народження сина в 1986 році вона поїхала до мами в с. Покащів і там жила. Коли приїжджала до чоловіка, нікого не бачила у нього. Розійшлися в 1991 році, а в 1993 році він отримав квартиру. Приїжджав в село, не казав, що у нього є інша дружина. Хто вносив кошти за кооператив не знає. Приїжджала до нього на квартиру, але не ночувала там ніколи, бо в селі велике господарство. Казав, що квартира синова. На оплату квартири пішли перепійні кошти, батьки помагали. Разом з тим, суд вважає, що свідку [PERSON] не можуть бути достеменно відомі обставини та характер стосунків її колишнього чоловіка [PERSON] з позивачем, оскільки у її колишнього чоловіка були обєктивні причини не розголошувати подробиці свого особистого життя колишній дружині після розлучення. Твердження даного свідка про те, що на оплату квартири у 1991-1993 роках пішли перепійні кошти з їхнього з [PERSON] весілля, яке мало місце в 1984 році, є сумнівним за проміжком часу між отриманням коштів та оплатою внесків. Крім того, такі твердження спростовуються даними платіжних доручень, та пояснень інших свідків, з яких вбачається, що кошти на оплату пайових внесків надавала позивач. Свідок [PERSON] (рідний дядько відповідача, брат першої дружини померлого [PERSON]М.) в судовому засіданні пояснив, що був у [PERSON] кілька разів вдома, коли той жив на вул. Мачтета, позивача там не бачив. Перший раз побачив позивача, коли приїжджав до швагра в гості, він уже жив на вул. Федорова. Сам він теж жив з 1993 року у тому будинку в іншому підїзді, його дружина член того кооперативу. Один раз позивач приходила до нього шукала «свого Льоню». Швагро з сестрою розлучилися, вона жила в селі, але приїжджала в [PERSON]. Швагро постійно казав, що квартира буде синові. Пояснення даного свідка також не можуть містити обєктивних даних про стосунки позивачки і померлого [PERSON] в період 1991-1993 років, оскільки свідок є рідним братом першої дружини померлого і, як член сімї колишньої дружини, міг не бути посвяченим в нові стосунки швагра. З урахуванням пояснень свідків, наявних у справі письмових доказів про оплату в 1992-1993 роках внесків за кооперативну квартиру позивачем [PERSON] суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS] була придбана [PERSON] у період сумісного проживання з позивачем [PERSON] як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу за рахунок спільних коштів і є їх спільним майном. Виходячи з рівності часток подружжя у спільній сумісній власності, в силу вимог ст.22, 23 КпШС України, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, позивач та її чоловік [PERSON] є співвласниками квартири в рівних частках, по 1/2 частині кожен. А тому, слід визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], та визначити, що [PERSON] на праві власності належить 1/2 частина цієї квартири. Як вбачається з свідоцтва про смерть серії 1-ЕГ № 183398 (а.с. 4), спадкодавець [PERSON] помер 15 квітня 2016 року. На момент смерті [PERSON] йому як спадкодавцю належала 1/2 частина квартири [ADDRESS], на яку відкрилась спадщина. Заповіт на спадкове майно померлий [PERSON] не складав. А тому, в даному випадку спадкування здійснюється за законом. Відповідно до\~статті 1261 ЦК України\~у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті спадкодавця [PERSON] є його дружина позивач [PERSON] та син від першого шлюбу відповідач [PERSON], кожен з яких має право на частину спадщини. Оскільки частки в спадщині сторонами не змінені в договірному порядку, то вони є рівними. Факт родинних відносин позивача [PERSON] з спадкодавцем підтверджується свідоцтвом укладення шлюбу серії І-ЕГ №024592 (а.с. 5). Факт родинних відносин відповідача [PERSON] з спадкодавцем підтверджується свідоцтвом про народження серії ІІ-ЕГ № 368470 (а.с. 32). В установлений законом строк позивач звернулася до Першої Луцької державної нотаріальної контори з метою оформлення своїх спадкових прав, однак свідоцтва на спадщину не отримала у звязку відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно на імя спадкодавця, про що державним нотаріусом було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії (а.с. 10). Таким чином, позивач [PERSON] прийняла спадщину шляхом звернення до нотаріальної контори, що відповідає вимогам ст. 1269 ЦК України. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] спадщину після смерті батька також прийняв у встановленому законом порядку, шляхом звернення до нотаріуса з відповідною заявою. Позивач за первісним позовом [PERSON] факту прийняття відповідачем спадщини та визнання за ним права власності на 1/4 частки у спадковому майні не заперечує. Проаналізувавши досліджені в судовому засіданні докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що за позивачем за первісним позовом [PERSON] та позивачем за зустрічним позовом [PERSON] слід визнати право власності на спадкове майно після смерті [PERSON], який помер 15 квітня 2016 року, а саме -- по 1/4 частині квартири [ADDRESS] за кожним. Крім того, в силу приписів ст.88 ЦПК України, з урахуванням вартості спірної 1/4 частини квартири та суми сплаченого первісним позивачем судового збору, з відповідача [PERSON] в користь позивача [PERSON] слід частково стягнути понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 750 грн.

Outcome: partial