Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про визнання договору дарування ? квартири недійсним. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що квартира №229 на вул. Вербовій в м. Рівне належала Позивачу та її чоловіку [PERSON] В 2004 році після смерті чоловіка [PERSON] право власності на ? квартири набув внук [PERSON] Через деякий час відповідач та його дружина вселилися в квартиру. [PERSON] запевнив бабусю що буде її утримувати та здійснювати догляд, і йому після її смерті перейде у власність ? частка квартири позивача. За їх взаємною згодою в 2006 році було укладено Договір, який був посвідчений державним нотаріусом. В 2014 році відносини між [PERSON] та її внуком [PERSON] погіршились, відповідач перестав виконувати раніше обумовлені домовленості, разом з дружиною влаштовували сварки, насміхалися над позивачем. Вказані обставини змусили [PERSON] розірвати договір довічного утримання. Однак, коли позивач отримала копію договору то зрозуміла, що передала належну їй на праві власності частку квартири у дарунок своєму внуку - [PERSON], хоча фактично вона мала намір укласти договір довічного утримання, але через похилий вік, поганий стан здоровя та вади слуху та зору зробила помилку. Позивач та представник позивача позов підтримали, просили його задовільнити. Представник позивача додатково пояснив, що відповідач перешкоджає своїй бабусі належним чином користуватися квартирою, балконом та гарячою водою. З часу укладання договору не провів жодних покращень у квартирі. Неодноразово позивач падала, відповідач та його дружина при цьому не надавали їй будь-якої допомоги. Відповідач та його представник позов не визнали, просили відмовити в задоволені позову з підстав викладених у письмових запереченнях. Заслухавши сторін, їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 09 серпня 2006 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір дарування частки квартири, відповідно до якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар 1/2 частку квартири №229 в будинку №37 на вул. Вербовій в м. Рівне. Договір дарування посвідчено державним нотаріусом Другої Рівненської державної ноторіальної контори [PERSON] [PERSON] власноручно підписала договір дарування саме в графі де вказано «дарувальник», при цьому дієздатність її перевірена. В судовому засіданні позивач підтвердила факт її присутності у нотаріуса. Крім цього, пояснила, що перед тим як подати позов до суду вона особисто вказала своїй дочці місце знаходження нотаріуса в якого сторони укладали договір. Також, підписуючи договір дарування ? частки квартири №229 в будинку №37 на вул. Вербова в м. Рівне, позивач не могла не помітити, що підписує саме договір дарування, враховуючи зміст договору, його великий шрифт та розяснення нотаріуса про природу договору, процедуру якого в судовому засіданні не спростовано. 28.08.2015 року позивачка підписала договір про надання правової допомоги з адвокатом у даній справі, підтверджуючи цим свою дієздатність. Отже, незважаючи на похилий вік, позивачка усвідомлювала свої дії при підписанні договору дарування частини квартири, висловлюючи, таким чином, своє волевиявлення, яке на момент вчинення правочину було вільним. Суд вважає, що позивач більше восьми років не зверталась до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним, так як вона не мала наміру на укладання договору довічного утримання та усвідомлювала, що укладається саме договір дарування. Таким чином, з огляду на наведене, вбачається, що договір дарування 1/2 частки квартири №229 в будинку №37 на вул. Вербова в м. Рівне між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] відповідає вимогам закону та передбачених законом підстав для визнання його недійсним немає. Виходячи з пояснень сторін по справі, досліджених письмових доказів, суд вважає достовірно встановленим, що договір дарування укладений у відповідності до вимог чинного законодавства, під час підготовки договору [PERSON] була присутня в приміщенні нотаріальної контори, їй були розяснені вимоги статей Цивільного Кодексу України, також було встановлено правоздатність та дієздатність сторін, [PERSON] договір був прочитаний та підписаний особисто та ніяких застережень з цього питання вона не мала, договір був складений в двох екземплярах та знаходиться у обдарованого, та у справах приватного нотаріуса. Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати у майбутньому другій стороні ( обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Посилання представника позивачки на те, що [PERSON] уклала договір дарування внаслідок помилки, а тому вважає, що договір має бути визнаний недійсним відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України, є невірним, так як не відповідають наведеним вище доказам. Крім того, з показань свідків [PERSON], [PERSON] не вбачаються будь-які дані, які б свідчили про їх обізнаність про обставини укладення оспорюваного договору дарування. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови Пленуму ;Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилялася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Крім цього, помилка при укладанні договору, як вважає позивач [PERSON], що внук буде їй допомагати в майбутньому, не має правового значення. Згідно з вимогами частин 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про недійсність даного правочину. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed