Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-16 00:00:00

Позивач [PERSON]. звернулась до суду з позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON] про встановлення факту перебування у трудових відносинах, стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку та при звільненні, відшкодування моральної шкоди та забов»язання вчинити дії. Мотивуючи свої вимоги тим, що вона 04 квітня 2014 року була прийнята на роботу до ФОП [PERSON] та за сумісництвом до ТОВ «Веганпрод» на посаду менеджера інтернет-магазину «Веганпрод», директором якого була [PERSON] Оскільки вона була допущена відповідачем до роботи, вважає, що це стало згідно ст. 24 КЗпП України наслідком укладенням трудового договору. Проте, 05 серпня 2015 року їй без будь-яких на те підстав було оголошено про звільнення без запису у трудовій книжці, без оформлення наказу про звільнення й без виплати всіх сум при звільненні. Наразі відповідач не визнає факту перебування її у трудових відносинах з ФОП [PERSON], відповідно, не визнає за собою боргових зобов»язань перед нею як колишнім працівником, що й стало підставою звернення до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], діючий на підставі довіреності від 16 січня 2016 року (а.с.41), позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити: стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON]на користь позивачки: заборгованості по заробітній платі за період з 01 липня 2015 року по 05 серпня 2015 року в сумі 4 695 грн. 00 коп.; компенсацію за невикористану відпустку - 2 993 грн. 00 коп.; компенсацію при звільненні - 6 000 грн. 00 коп.; моральний збиток - 20 000 грн. 00 коп., й зобов»язати відповідача оформити трудову книжку позивачки відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, а саме внести запис про її звільнення з підстав, передбачених п.1 ст. 40 вказаного Кодексу, - розірвання трудового договору з ініціативи власника у зв»язку зі змінами в органаціції виробництва. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON], діючий на підставі довіреності від 09 лютого 2016 року (а.с.42), позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні за недоведеністю вимог, вважаючи, що позивачка не перебувала у трудових відносинах з відповідачем, відповідно, будь-яких зобов»язальних відносин у відповідача перед позивачкою немає. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає відмові у задоволенні із наступних підстав. Судом встановлено, що будь-які докази, які вказували б про те, що сторони перебували у трудових відносинах, матеріали справи не містять; відповідно, підстави для задоволення позову, - відсутні. Обставини справи, відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно частини першої статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов»язок доказування і подання доказів покладається на сторони. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проте позивач, звертаючись до суду, не надав достовірності, повноти доказів, які обґрунтовують його вимоги. Оскільки позивачем не надані належні докази по справі, суд розцінює доказування позивача, як такі, що ґрунтуються на припущеннях. Законом передбачені вимоги щодо укладення трудового договору. Так, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України (ст. 21 КЗпП України). Трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.ч.1, 2, 3 ст. 24 КЗпП України). Загальними засадами диспозитивності цивільного судочинства, встановленими статтею 11 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Проте, всі докази позивачем не обґрунтовані та не доведені, відтак розцінюються як такі, що не містять достатньої та належної інформації про предмет доказування. Враховуючи наведене, суд вважає, що вимогипозивача не доведені, обставини, викладені в позовній заяві не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, оскільки вони взагалі відсутні, відтак, законних підстав для задоволення позову немає. Позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору згідно Закону України «Про судовий збір», тому останній згідно ч.4 ст. 88 ЦПК України підлягає компенсації за рахунок держави. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 21, 24 КЗпП України,

Outcome: dismissed