Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідачів в якому просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на будинок [ADDRESS] з господарськими спорудами позначені на плані: Житловий будинок садибного типу літ. А-1 загальною площею 54,0 кв.м. з яких житлова 25,2 кв.м., допоміжна 14,1 кв.м., площа літніх приміщень 14,7 кв.м., сарай Б площею 35,1 кв.м., літня кухня Б1 площею 10,6 кв.м., погріб б, площею 8,0 кв.м., сарай б2 площею 13,1 кв.м., літній душ площею 2,0 кв.м., вбиральня В площею 1,9 кв.м., колодязь питний №1, глибиною до 6,0 м., огорожа залізобетонна, ворота металеві №2, 3. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що В липні 2006 року вона, разом з сімєю, приїхала до смт. Артемівка, Чутівського району яке на даний час має назву Скороходове, та купила будинок [ADDRESS] разом з господарськими спорудами у [PERSON]. Гроші в сумі 13 000 (тринадцяти тисяч) гривень вона передала продавцеві 27 липня 2006 року, що підтверджується власноручно написаною розпискою, в присутності свідків [PERSON], який проживає по [ADDRESS] та [PERSON], яка проживає по [ADDRESS], після чого вселилася в даний будинок та продовжує проживати в ньому до цього часу. Продавець [PERSON] передав їй правовстановлюючий документ, на підставі якого володів даним будинком, це договір купівлі-продажу від 13.10.1986 року, нотаріально посвідчений секретарем виконкому Артемівської селищної ради народних депутатів [PERSON] та внесений в реєстр за №120 та технічний паспорт на будинок. Також він запевнив, що в селищній раді переоформив будинок на неї, а у нотаріуса укласти договір купівлі-продажу вже немає необхідності, так як усе село знає, що він вже належить їй. 13.11.2007 року, вона переуклала договори на електропостачання на своє ім'я, та продовжувала жити в ньому разом із сім'єю, з чоловіком та шістьма дітьми. 14.10.2009 року [PERSON] на її прохання знявся з реєстрації за даною адресою та пояснив їй, що будинок належить їй з моменту передачі грошей і щоб вона не хвилювалася. [INFO] року [PERSON] помер і вона дізналася, що він за життя так і не зареєстрував будинок на своє ім'я в бюро технічної інвентаризації і не був власником у передбаченому законом порядку. Після смерті [PERSON] залишився спадкоємець син [PERSON] [INFO], який не успадкував даний будинок та претензій на нього як на спадкове майно не має. Він пояснив їй, що якби міг успадкувати даний будинок, то все одно оформив би його на неї, так як знає, що батько продав будинок їй. В судовому засіданні позивач та її представник заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнала та не заперечувала щодо його задоволення. Представник відповідача Скороходівської селищної ради Чутівського району Полтавської області у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи відповідач належним чином був повідомлений, подав через канцелярію суду заяву, в якій зазначив, що не заперечує проти задоволення позову і справу просить розглянути без участі його представника. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що позивачка [PERSON] купила будинок [ADDRESS] разом з господарськими спорудами у [PERSON]. Гроші в сумі 13 000 (тринадцяти тисяч) гривень вона передала продавцеві 27 липня 2006 року, що підтверджується власноручно написаною розпискою [PERSON] (а.с. 8). [PERSON] передав їй правовстановлюючий документ, на підставі якого володів даним будинком, що підтверджується договором купівлі-продажу від 13.10.1986 року (а.с. 6-7). [INFO] року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 14.10.2014 р. (а.с. 18). Згідно матеріалів спадкової справи № 374/14 до майна померлого [INFO] р. [PERSON], спадкоємці [PERSON] та [PERSON] відмовилися від належної їм спадщини за законом на користь дружини померлого [PERSON], яка в свою чергу прийняла належне померлому [PERSON] спадкове майно (а.с. 68-77). Позивачка [PERSON] з 2006 року проживає за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою Скороходівської селищної ради Чутівського району Полтавської області № 2806 від 26.06.2017 р. (а.с. 16). Крім того факт проживання позивача в будинку № [ADDRESS] з липня 2006 року підтвердити в судовому засіданні свідки [PERSON], яка проживає у [ADDRESS], та [PERSON], який проживає в [ADDRESS]. Згідно зі ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Виходячи з аналізу норм ст. 344 ЦК, обставинами, які мають значення для справи, і, які повинен довести саме позивач (ч. 1 ст. 76 ЦПК України), є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Згідно з роз'ясненнями, які містяться в п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Право власності за давністю володіння, перш за все, може виникнути на придбане для володіння майно, яке відноситься до будь-якої форми власності, крім того, яке вилучено з цивільного обороту. В силу ч. 1 ст. 181 ЦК України, до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать у тому числі об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знеціненні та зміни їх призначення. Також, обов'язковою ознакою нерухомого майна, як об'єкту матеріального світу, в розумінні вимог матеріального закону, є будівництво об'єкту нерухомості у встановленому законом порядку. Добросовісність є однією із засад цивільного законодавства, наряду зі справедливістю та розумністю (ст. 3 ЦК України). Аналіз вимог чинного законодавства, в яких йдеться про недостовірних учасників цивільних правовідносин, дозволяє зробити висновок, що особу слід вважати добросовісною у тому випадку, коли вона діє без умислу причинити шкоду іншій особі, а також не допускає легковажності або самонадійності чи необережності по відношенню до можливого завдання шкоди. З матеріалів даної цивільної справи вбачається, що фактичне володіння спірним майном не завдало шкоди правам та охоронюваним законом інтересам третіх осіб, а сам факт володіння таким майном з боку позивача не спрямований на спричинення шкоди іншим особам. Оскільки він набув володіння спірним майном і володів ним понад 11 років, суд вважає, що позивач мав підстави вважати, що користування майном протягом настільки тривалого строку і без будь-яких вимог з боку третіх осіб щодо повернення цього майна, свідчить про правомірність такого володіння. Безперервність володіння повинна бути протягом визначених законом строків і цей строк диференціюється в залежності від об'єкта, в даному випадку для нерухомого майна є таким, що становить 10 років. Також обов'язковою ознакою, необхідною для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України є факт відкритого володіння, очевидного для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним, але це не означає, що володілець зобов'язаний спеціально інформувати оточуючих про своє володіння річчю. При цьому перебіг строку набувальної давності починається з моменту володіння. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи вищевикладене, а також з огляду на визнання відповідачем позову, яке є безумовним, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приймає визнання відповідачем позову та вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. З огляду на вказані вимоги чинного законодавства та фактичні обставини справи, зокрема наявності фактичного, відкритого та безперервного володіння позивачкою та членами її сім'ї нерухомим майном, суд вбачає підстави для задоволення позовних вимог та визнання за позивачкою права власності за набувальною давністю на вказаний житловий будинок. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат та враховуючи волевиявлення позивачки щодо відсутності необхідності стягувати з відповідачки сплачений судовий збір, суд приходить до висновку, що судові витрати у справі відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: approved