Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS], обґрунтовуючи його тим, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS], успадкованого нею після померлого [INFO] року батька [PERSON] 28 серпня 1981 року на вказаній житловій площі тимчасовим наймачем був зареєстрований її брат [PERSON], який після смерті батька продовжував проживати у будинку, періодично в ньому з'являючись. Її будинок має лише дві окремі кімнати, одну з яких займає вона з чоловіком, а іншу її повнолітній син. З березня 2016 року і до цього часу відповідач у будинку не з'являється, що свідчить про втрату ним права користування її житлом на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України. Однак, незважаючи на це, добровільно знятися з реєстрації відповідач безпричинно не бажає, чим порушує її права та членів її сім'ї. Ухвалою суду від 10 липня 2018 року відкрито провадження та призначено справу до розгляду в судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні. Зокрема, позивач зазначила, що останні два роки її брат не з'являвся за місцем своєї реєстрації. Комунальні послуги не сплачує, речей його в будинку не має. Як їй відомо постійного місця проживання її брат не має, на тепер десь мешкає на Ігрені. Її брат вважає, що оскільки прописаний у будинку, то має право на його половину. Брат її шантажував тим, що маючи прописку зможе приходити та приводити з собою кого завгодно проживати у будинку. Вона тричі брат просила виписатись з будинку, однак це ніякого результату не дало. Відповідач будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з'явився, причини своєї неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не подав, тому суд відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України на підставі наявних в ній доказів (ухвалює заочне рішення). Заслухав доводи позивача та його представника, покази свідків, врахувавши нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів, суд прийшов до такого. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником домоволодіння [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом АЕР № 659536 від 27.03.2002 року (а.с. 8). Вищезазначене домоволодіння вона успадкувала за заповітом після смерті батька [PERSON] Згідно технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS], а саме експлікації приміщень, будинок нараховує: житлові приміщення за номерами: 3, 4, 5, 6 площею 7,8 кв.м.; 10,4 кв.м.; 15,7 кв.м.; 6,4 кв.м. відповідно, сіни-кухня та передня (а.с.5-7). Відповідно до довідки про склад сім'ї за № 2159 від 30 червня 2018 року в будинку [ADDRESS] зареєстровані: позивач [PERSON], чоловік позивача - [PERSON], син позивача - [PERSON], брат позивача - [PERSON], який не проживає в будинку з березня 2016 року (а.с.31). Отже, з викладеного слідує, що відповідач будучи у родинних відносинах з позивачем (рідні брат та сестра), яка є власником спірного домоволодіння, заселився та проживав у ньому на законних підставах. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За положеннями ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім'ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Відповідно до ст.ст.12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.ст. 76,77 ЦПК України). Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, належних, допустимих і достовірних доказів в розумінні ст.ст. 77-79 ЦПК України, які б містили інформацію щодо предмета доказування та свідчили б про не проживання відповідача у спірному домоволодінні без поважних причин понад один рік, позивач не надала, в той час як відповідно до положень ст.81 ЦПК України саме сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Наявна в матеріалах справи довідка про реєстрацію відповідача за адресою спірного домоволодіння, окрім відомостей про те, що він у ньому не мешкає з березня 2016 року, не містить ніякої інформації щодо поважності чи неповажності причин його не проживання (а.с.31). Покази свідка [PERSON] про те, що вона останній раз бачила відповідача за вказаною адресою 5 років по тому, не можуть свідчити про факт не проживання відповідача у цьому будинку без поважних причин, оскільки з її ж слів, вона є кумою позивача та навідувалась до останньої раз на два тижні, а отже є зацікавленою особою та свідком відсутності відповідача за вказаною адресою лише у певний період часу, а не постійно. Інших переконливих доказів, які б підтверджували факт не проживання відповідача в житловому приміщенні понад один рік саме без поважних причин та втрату його інтересу до проживання та права користування цим житлом, матеріали справи не містять. З безпосередньо наданих суду пояснень позивача встановлено, що між сторонами фактично наявний спір стосовно спірного домоволодіння, оскільки відповідач вважає, що йому належить його половина, а тому зніматися з реєстраційного обліку він не має наміру. До того ж, позивач сама зазначала, що іншого житла, окрім спірного домоволодіння - відповідач не має. Позовні вимоги позивача фактично направлені на позбавлення відповідача права користування жилим приміщенням, а тому можуть бути задоволені лише на підставі переконливих, взаємоузгоджених і неспростовних доказів у справі, які позивачем суду надані не були. Отже, підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про недоведеність заявлених позивачем вимог, оскільки остання належних, допустимих і достовірних доказів, які б свідчили про наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням не надала. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв'язку з відмовою у позові судові витрати понесені по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Outcome: dismissed