Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідачів [PERSON] сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, [PERSON], третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Тернопільська районна державна нотаріальна контора про визнання незаконним та скасувати рішення [PERSON] сільської ради Тернопільського району за № 17 від 21.10.1994 року «Про визнання права особистої власності на жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами № 22 по вул. Котляревського в с. Смиківці за [PERSON]», визнання недійсним свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами № 22 по вул. Котляревського в с. Смиківці, видане [PERSON] сільською радою 31.01.1995 року на імя [PERSON] на підставі рішення [PERSON] сільської ради Тернопільського району за № 17 від 21.10.1994 року та визнання права власності на 3/4 частини будинковолодіння № 22 по вул. Котляревського в с. Смиківці Тернопільського району, з яких: на 1/4 частину як колишнього члена колгоспного двору; на 1/2 частину в порядку спадкування після смерті померлого 26.10.2016 року [PERSON]. Посилається на те, що 29.06.2013 р. померла [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина, яка складалась із 1/4 частини будинковолодіння № 22 по вул. Котляревського в с. Смиківці Тернопільського району. Спадкоємцями першої черги були її сини [PERSON] (батько позивача) та [PERSON]. На ім'я [PERSON] та [PERSON] було оформлено заповіт. Після смерті [PERSON] була заведена спадкова справа № 661/2013 р. за заявою [PERSON] від 27.12.2013 року за №1583 про відмову від обовязкової частки у спадщині та від спадкування за законом. Батько позивача [PERSON] прийняв спадщину після смерті матері, оскільки на момент її смерті проживав разом з нею в будинку № 22 по вул. Котляревського в с. Смиківці Тернопільського району. Свідоцтво про право на спадщину ні за законом ні за заповітом батько не отримав. 28.10.2016 р. помер батько позивача [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина, яка складалась із 1/4 частини будинковолодіння № 22 по вул. Котляревського в с. Смиківці Тернопільського району як колишнього члена колгоспного двору та 1/4 частини даного будинковолодіння, яка належала йому в порядку спадкування після смерті [PERSON] Відповідно спадкоємцями першої черги після смерті батька є його діти: позивач [PERSON], та його син [PERSON] (відповідач по даній справі). Позивач прийняла спадщину після смерті батька, шляхом подачі 03.11.2016 р. відповідної заяви до Тернопільської районної нотаріальної контори, згідно якої було заведено спадкову справу за № 552/2016. Брат позивача [PERSON], спадщину після смерті матері не прийняв. Згідно постанови державного нотаріуса Тернопільської районної державної нотаріальної контори [PERSON] від 20.07.2017 р. позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON], померлого 28.10.2016 р., який прийняв, але не оформив спадщину після смерті матері [PERSON], померлої 29.06.2013 року. Відсутні також були правовстановлюючі документи, які підтверджують право власності батька на 1/4 частину будинковолодіння №22 по вул. Котляревського в с. Смиківці Тернопільського району як колишнього член колгоспного двору. Крім того, під час оформлення спадкової справи після смерті батька зясувалось, що 31.01.1995 року [PERSON] сільською радою Тернопільського району на імя [PERSON] було видано свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок №22 по вул. Котляревського в с. Смиківці Тернопільського району. Свідоцтво видано на підставі рішення виконкому [PERSON] сільської ради №17 від 21.10.1994 року. Отже, житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами за № 22 по вул. Котляревського в с. Смиківці Тернопільського району належав до категорії колгоспного двору, головою двору була [PERSON], членами двору, крім [PERSON], були: [PERSON] (батько позивача), позивач [PERSON] та брат позивача [PERSON] Таким чином, кожний із вищеперелічених є власниками 1/4 частини вказаного будинковолодіння. У судове засідання позивач не зявилася, однак від неї надійшла заява про розгляд справи без її участі, позов підтримує та просить його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Тернопільського району Тернопільської області у судове засідання не зявився, однак подав до суду заяву про розгляд справи без участі їх представника, згідно чинного законодавства. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, однак подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позов визнає. Представник третьої особи на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Тернопільської районної державної нотаріальної контори у судове засідання не зявився, однак про місце та час розгляду даної справи повідомлявся належним чином. Дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, суд встановив наступні обставини справи. 29.06.2013 р. померла баба позивача [PERSON], що свідчить свідоцтво про смерть серія І-ИД №155235, зареєстроване та видане 29.06.2013 р. [PERSON] сільською радою Тернопільського району Тернопільської області України, актовий запис № 11. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне їй майно, а саме на будинковолодіння № 22 по вул. Котляревського в с. Смиківці Тернопільського району Тернопільської області. Як вбачається із заповіту від 08 лютого 1996 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету [PERSON] сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, [PERSON] на випадок своєї смерті належний їй житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами № 22 по вул. Котляревського в с. Смиківці Тернопільського району Тернопільської області, заповіла [PERSON]. Крім цього після смерті [PERSON] була заведена спадкова справа № 661/2013 р. за заявою сина [PERSON] від 27.12.2013 р. за №1583 про відмову від обовязкової частки у спадщині та від спадкування за законом. Батько позивача [PERSON] прийняв спадщину після смерті матері [PERSON], оскільки на момент її смерті проживав разом з нею в будинку № 22 по вул. Котляревського в с. Смиківці Тернопільського району, що стверджується довідкою № 340 від 25.05.2017 р., виданої виконкомом [PERSON] сільської ради Тернопільського району Тернопільської області. 28.10.2016 р. помер батько позивача [PERSON], що стверджується свідоцтвом про смерть серії І-ИД № 213462, зареєстроване та видане 01.11.2016 р. [PERSON] сільською радою Тернопільського району Тернопільської області України, актовий запис № 14. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на будинковолодіння № 22 по вул. Котляревського в с. Смиківці Тернопільського району Тернопільської області. Відповідно до статті 1217, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтями 1222, 1223 ЦК України закріплено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (ч.1 ст.1258 ЦК України). Відповідно спадкоємцями першої черги після смерті батька є його діти: позивач [PERSON], та його син [PERSON]. Позивач прийняла спадщину після смерті батька, шляхом подачі 03.11.2016 р. відповідної заяви до Тернопільської районної нотаріальної контори, згідно якої було заведено спадкову справу за № 552/2016. Брат позивача [PERSON], спадщину після смерті матері не прийняв. Постановою державного нотаріуса Тернопільської районної державної нотаріальної контори [PERSON] від 20.07.2017 р. позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON], померлого 28.10.2016 р., який прийняв, але не оформив спадщину після смерті матері [PERSON], померлої 29.06.2013 року. Відсутні також були правовстановлюючі документи, які підтверджують право власності батька на будинковолодіння №22 по вул. Котляревського в с. Смиківці Тернопільського району Тернопільської області. Судом встановлено, що під час оформлення спадкової справи після смерті батька зясувалось, що 31.01.1995 р. [PERSON] сільською радою Тернопільського району на імя [PERSON] було видано свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок №22 по вул. Котляревського в с. Смиківці Тернопільського району Тернопільської області, на підставі рішення виконкому [PERSON] сільської ради №17 від 21.10.1994 року. Як вбачається із довідки №340 від 25.05.2017 р., виданою [PERSON] сільською радою Тернопільського району Тернопільської області, будинковолодіння №22 по вул. Котляревського в с. Смиківці Тернопільського району Тернопільської області, рахувалося за померлою [PERSON], яка померла 29.06.2013 р. Станом на 01.07.1990 р. колгоспний двір. Членами колгоспного двору були: [PERSON] голова двору, [PERSON] син, [PERSON] онука, [PERSON] онук. Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР ( у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до розяснень, що викладені в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Таким чином, будинковолодіння №22 по вул. Котляревського в с. Смиківці Тернопільського району Тернопільської області являлося колгоспним двором, членами якого були [PERSON] голова двору, [PERSON] син, [PERSON] онука, [PERSON] онук, яким має належати ? частка в спірному колгоспному дворі. Враховуючи, що відповідачем при прийнятті рішення №17 від 21.10.1994 року та при видачі на підставі вказаного рішення свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 31.01.1995 р. на будинковолодіння №22 по вул. Котляревського в с. Смиківці Тернопільського району Тернопільської області не було враховано, що власниками спірного будинковолодіння являється в рівній частці усі члени колгоспного двору. За таких обставин, суд приходить до висновку, що слід визнати незаконним та скасувати рішення [PERSON] сільської ради Тернопільського району за № 17 від 21.10.1994 року « Про визнання права особистої власності на жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами № 22 по вул. Котляревського в с. Смиківці за [PERSON]» та визнати недійсним свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами № 22 по вул. Котляревського в с. Смиківці, видане [PERSON] сільською радою 31.01.1995 року на імя [PERSON] на підставі рішення [PERSON] сільської ради Тернопільського району за № 17 від 21.10.1994 року. Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи вищенаведені обставини, суд приходить до висновку, що слід визнати за [PERSON] право власності на 3/4 частини будинковолодіння № 22 по вул. Котляревського в с. Смиківці Тернопільського району Тернопільської області, з яких: на 1/4 частину як колишнього члена колгоспного двору та на 1/2 частину в порядку спадкування після смерті померлого 26.10.2016 року [PERSON]. Згідно ст.88 ЦПК України судові витрати позивачу не відшкодовуються, оскільки відповідачем прав та охоронюваних законом інтересів позивача не порушено.

Outcome: approved