Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідно до державних актів на право приватної власності на землю вона є власником земельної ділянки площею 10,98 га, кадастровий номер 3523185200:02:000:0261, яка розташована на території Плетеноташлицької сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області. Отримавши примірник договору оренди землі позивач виявила, що у пункті 8 вказано строк дії 15 років, що не відповідає домовленості сторін. Як стверджує позивач договір укладався на строк 5 років. Позивач зазначила, що 18 листопада 2016 року вона направила на адресу відповідача письмову заяви про розірвання вищезазначеного договору оренди та повернення земельної ділянки, додавши примірник угоди про розірвання договору в досудовому порядку, але отримала відповідь СТОВ «Кіровоградське» про те, що розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, а спори вирішуються виключно у судовому порядку. Позивач вимагає визнати договір оренди недійсними, скасувати державну реєстрацію та повернути земельну ділянку. У судовому засіданні представник позивача підтримав предявлений позов, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача позов не визнав, посилаючись на те, що у звязку зі змінами в законодавстві з відома позивача у договори оренди були внесені зміни в частині строку дії договорів, але на даний час позивач не визнає зазначену обставину. Представник відповідача вказав, що на теперішній час строк дії договору не закінчився, тому на його думку позивач обрав неправильний спосіб захисту. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно статті 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Судом встановлено, що дійсно позивач [PERSON] є власником земельної ділянки площею 10,9752 га, кадастровий номер 3523185200:02:000:0261, яка розташована на території Плетеноташлицької сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області (а.с. 12). 04 липня 2013 року між орендодавцем [PERSON] і орендарем СТОВ «Кіровоградське» укладено договорі оренди землі, обєктом якого є земельна ділянка площею 10,9752 га, кадастровий номер 3523185200:02:000:0261, що розташована на території Плетеноташлицької сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області і належні на праві власності позивачеві [PERSON] (а.с. 6-8). З пояснень представника позивача у судовому засіданні підтверджується, що договори оренди землі укладались на строк 5 років. Зазначена обставина підтверджується висновком судової технічної експертизи документів № 100 від 02 червня 2017 року, відповідно якому у рукописному тексті «15» у графі «Договір укладається на ____років» пункту 8 розділу «Строк дії договору» у двох примірниках договору оренди землі від 04.07.2013 року, укладеного між орендодавцем [PERSON] і орендарем СТОВ «Кіровоградське» мають місце зміни первісного змісту документа у вигляді дописки цифри «1» перед цифрою «5», що утворило новий запис у вигляді «15». Частиною 3 статті 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року N 9 «Про судову практику з розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Частиною 1 статті 14 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, яка діяла на момент укладання договору) договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ч. 2 ст. 207 ЦК України). Позивач не оспорює факт підписання спірних договорів та інші істотні умови укладених договорів від 04.07.2013 року, крім пункту 8 розділу «Строк дії договору», стверджуючи про те, що договір оренди землі укладений на 5 років. Тому, для визнання недійсними вищезазначеного договору у повному обсязі суд не має законних підстав, враховуючи, що договір укладений 04 липня 2013 року, а з позовом про визнання його недійсними позивач звернулась до суду 16 березня 2017 року (а.с. 2). Відповідно до частини 2 статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Тому, порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом визнання частково недійсним договору оренди землі від 04 липня 2013 року, а саме абзацу 1 пункту 8 розділу «Строк дії договору», відповідно якому договір укладається на 15 років, зазначивши, що договір укладений на 5 років. Вимоги позивача про скасування державної реєстрації прав та обтяжень договору оренди землі і повернення земельної ділянки є похідними від первісної вимоги про визнання договору недійсним і не підлягають задоволенню. Відповідно до пункту 43 укладеного договору оренди землі цей договір набирає чинність після підписання сторонами та його державної реєстрації (а.с. 7). Таким чином, сторони правочину орендодавець і орендар узгодили початок строку дії договору після його підписання та державної реєстрації. Наведена редакція пункту 43 укладеного договору відповідає положенням статей 18, 19, 20 Закону України «Про оренду землі» в редакції закону, яка діяла на момент його укладання. Так, відповідно до статті 18 Закону України «Про оренду землі» в редакції, яка діяла на момент виникнення правовідносин, договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Частиною 1 статті 19 Закону України «Про оренду землі», яка діяла в редакції на момент виникнення правовідносин, передбачено, що строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років. Згідно статті 20 Закону України «Про оренду землі» в редакції, яка діяла на момент підписання спірних договорів, визначено, що укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Як вбачається з витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права договір оренди землі від 04 липня 2013 року зареєстрований 23 жовтня 2015 року (а.с. 8). Таким чином, строк дії спірного договору, укладеного на 5 років, відповідно до положень пунктів 8 і 43 договору закінчується 23 жовтня 2020 року. Тому, спосіб захисту порушеного права, який обрано позивачем у виді скасування державної реєстрації та повернення земельної ділянки суд вважає помилковим, ухвалюючи рішення в межах заявленого позову відповідно до вимог статті 1 та частини 1 статті 11 ЦПК України. Розподіл судових витрат між сторонами слід провести з дотриманням вимог частини 1 статті 88 ЦПК України, присудивши позивачеві судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial