Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди та відшкодування моральної шкоди, який остаточно уточнила 17.08.2016 року та просила постановити рішення, яким стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 425 грн., моральну шкоду в розмірі 425 грн., витрати на оплату судово-товарознавчої експертизи у розмірі 492 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 2400 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує наступним. Так, вона, [PERSON], [INFO], інвалід другої групи за загальним захворюванням безстроково, що підтверджується пенсійним посвідченням серії АА № 411197, а також довідкою МСЕК серії 10 АА № 267733. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 30.11.2007 року відповідач [PERSON] був зобов'язаний повернути належну їй жіночу натуральну хутряну дублянку з капюшоном, 48-50 розміру. Цю річ вона купувала за 1350 гривень і позбавилася її через незаконні дії відповідача, з яким перебувала у зареєстрованому шлюбі з 21.04.1990 року по 22.05.2002 року.11.12.2006 року рішення набрало законної сили. 29.01.2007 року вона отримала виконавчий лист, який пред'явила до виконання.Однак судове рішення досі не виконано, відповідач увесь час намагався уникнути покладеного на нього зобов'язання повернути їй особисте майно. 01.02.2007 року та 23.07.2007 року вона зверталася із заявами до Жовтневого відділу ДВС Харківського міського управління юстиції з проханням узяти під контроль виконання судового рішення, накласти арешт на майно боржника та його рахунок у банку. 21.11.2007 року вона надала скаргу до Головного управління юстиції у Харківській області аналогічного змісту, оскільки посадові особи районної виконавчої служби ігнорували її постійні звернення і не бажали виконувати свої прямі обовязки. Наприкінці 2007 року вона отримала відповідь за № С-139-03/1 34502 за підписом заступника начальника ВДВС Головного управління юстиції в Харківській області [PERSON], з якої вбачається, що виконавчий лист по цивільній справі № 2- 87/06 27.03.2007 року надійшов в провадження державного виконавця Жовтневого відділу ДВС Харківського міського управління юстиції. 29.03.2007 року була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження, і боржникові наданий строк для добровільного виконання рішення суду. В ході примусового виконання державний виконавець тричі виходив за місцем проживання боржника і встановив, що майно їй (стягувачеві) не повернуто, про що 23.04.2007 року, 18.05.2007 року та 06.09.2007 року склав відповідні акти. 18.05.2007 року та 10.09.2007 року державний виконавець, нібито, виніс постанову про накладення штрафу на [PERSON], а потім відповідно до вимог п. 3 ст. 76, п. 11 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» виніс постанову про закінчення виконавчого провадження. Таким чином, позивач зазначає, що вона з вини відповідача досі не отримала належну їй річ - жіночу натуральну хутряну дублянку з капюшоном, 48-50 розміру, вартість якої на цей згідно експертизи становить 425 грн. Вона пенсіонерка, непрацездатна, постійно перебуваю на «Д»обліку і потребує лікування, єдине джерело її існуванняпенсія по інвалідності у розмірі 1050 гривень 30 копійок. Вважає, що відповідач [PERSON] протягом тривалого часу грубо порушує зобов'язання, покладене на нього судовим рішенням, чим спричиняє їй майнову шкоду. До того ж вважає, що незаконною та нахабною відмовою відповідача протягом тривалого часу виконати рішення суду та повернути належну їй та життєво необхідну річ, [PERSON] навмисно завдав їй суттєву моральну шкоду, яку вона остаточно оцінює в розмірі 425 грн. і на відшкодуванні якої наполягає.Моральна шкода на думку позивача складається з наступного. Відповідач навмисно позбавив її єдиної зимової речі, проти чого не заперечував ще у 2007 році при розгляді цивільної справи. Її матеріальне становище досі не дозволяє їй придбати нову дублянку і відновити порушене право власності, вона досі змушена взимку замерзати і перебиватися будь-яким старим штучним одягом. Де саме подівалася її дублянка, з'ясувати неможливо, відповідач кожного разу вигадує різні версії: то він віддав її у користування сестрі, то викинув у смітник, то спалив. Вважає, що відповідач навмисно знущається з неї і усі ці роки намагається довести, що не поважає ані її особисто, ані судове рішення, яке для нього нічого не варто і яке він виконувати не збирається. Вона декілька разів самостійно вживала спроби мирним шляхом вирішити спір і повернути собі дублянку, усіляко стримувалася і не реагувала на відверте хамство і зневажання з боку відповідача нормами поведінки, встановленими в суспільстві.Завдяки тривалим і незаконним діям відповідача вона кілька років перебуває в стані депресії и психологічній напрузі, вона досі не може заспокоїтися і досягти повної емоційної рівноваги, страждає і нервує від усвідомлення того, що відповідач її принижує, що він з неї посміхається, що вона цілком залежить від його настрою, що змушена підкорятися його витівкам. Поведінка відповідача давно вийшла за рамки людської і правової моралі, він демонструє свою перевагу над судовим рішенням і особисто її людською гідністю. Жодного каяття в поведінці відповідача не спостерігається, він отримує задоволення від власної безкарності. Усе це її принижує, ранить людську гідність, тому вона звернулася до суду з даним позовом. У судове засідання позивач з`явився, однак надала до суду заяву, в якій остаточно уточнила та підтримала позовні вимоги, просила розглядати справу за її відсутності на підставі наявних в матеріалах справи доказів. У разі неявки відповідача не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Розгляд справи призначався неодноразово, повістки, які надсилалися на адресу відповідача, у тому числі і повістка з викликом у зазначене судове засідання, поверталися до суду з відміткою поштового відділення за закінченням терміну зберігання . Зазначене свідчить про той факт, що відповідач відмовляється отримувати судову повістку, на повідомлення поштового відділення про необхідність явки для отримання заказаної кореспонденції не реагує. Відповідно до ч. 8 ст. 76 ЦПК України особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. За таких обставин на підставі ч. 4 ст. 169 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання або за розпорядженням головуючого інший працівник апарату суду. У разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється Суд, дослідивши матеріали справи, та докази, надані в їх обґрунтування, вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. З ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що шлюбі між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 03 липня 2002 року зроблено актовий запис за №233, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, виданою відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції м. Харкова 01 липня 2003 року (а.с. 6). Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 30 листопада 2006 року позов [PERSON] до [PERSON] задоволено частково, визнано за [PERSON] право власності на ? частину земельної ділянки, розташованої на території Старомерчинської сільської Ради Валківського району Харківської області на землях садів товариств «Титан». Зобовязано [PERSON] повернути [PERSON] належну їй дублянку. Рішення набрало законної сили 11 грудня 2006 року (а.с. 9-10). 29.01.2007 року позивач отримала виконавчий лист, який предявила до виконання (а.с. 11). [PERSON] зверталася із заявами до Жовтневого відділу ДВС Харківського міського управління юстиції з проханням узяти під контроль виконання судового рішення, накласти арешт на майно боржника та його рахунок у банку (а.с. 12). 21.11.2007 року [PERSON] звернулася зі скаргою до Головного управління юстиції у Харківській області аналогічного змісту. Як вбачається із відповіді № С-139-03/1 34502 за підписом заступника начальника ВДВС Головного управління юстиції в Харківській області [PERSON], що виконавчий лист по цивільній справі № 2- 87/06 27.03.2007 року надійшов в провадження державного виконавця Жовтневого відділу ДВС Харківського міського управління юстиції. 29.03.2007 року була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження, і боржникові наданий строк для добровільного виконання рішення суду. В ході примусового виконання державний виконавець тричі виходив за місцем проживання боржника і встановив, що майно їй (стягувачеві) не повернуто, про що 23.04.2007 року, 18.05.2007 року та 06.09.2007 року склав відповідні акти. 18.05.2007 року та 10.09.2007 року державний виконавець, нібито, виніс постанову про накладення штрафу на [PERSON], а потім відповідно до вимог п. 3 ст. 76, п. 11 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» виніс постанову про закінчення виконавчого провадження (а.с. 14). Відповідно до положень ч. 3 ст. 386 ЦК України, власник, права якого порушені, має право на відшкодування заподіяної йому майнової та моральної шкоди. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 травня 2015 року по справі призначено судову- товарознавчу експертизу (а.с. 53). Згідно висновку судово-товарознавчої експертизи №11064, складеного 02.03.2016 року, ринкова вартість не наданого на дослідження верхнього жіночого одягу з натуральної дубленої овечої шкіри, «дублянки», зазначеної в ухвалі, визначена з врахуванням зносу на 14.05.2015 року та складала 425,00 грн. (а.с. 85-89). Згідно п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, являється завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі. Частиною 3 ст. 22 ЦК України передбачено загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди обґрунтовані, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню. Крім цього, як зазначила позивач, неправомірними діями відповідача їй була завдана моральна шкода, яка виражена в тому, що відповідач навмисно позбавив її єдиної зимової речі, проти чого не заперечував ще у 2007 році при розгляді цивільної справи. Її матеріальне становище досі не дозволяє їй придбати нову дублянку і відновити порушене право власності, вона досі змушена взимку замерзати і перебиватися будь-яким старим штучним одягом. Де саме подівалася її дублянка, з'ясувати неможливо, відповідач кожного разу вигадує різні версії: то він віддав її у користування сестрі, то викинув у смітник, то спалив. Вважає, що відповідач навмисно знущається з неї і усі ці роки намагається довести, що не поважає ані її особисто, ані судове рішення, яке для нього нічого не варто і яке він виконувати не збирається. Вона декілька разів самостійно вживала спроби мирним шляхом вирішити спір і повернути собі дублянку, усіляко стримувалася і не реагувала на відверте хамство і зневажання з боку відповідача нормами поведінки, встановленими в суспільстві.Завдяки тривалим і незаконним діям відповідача вона кілька років перебуває в стані депресії и психологічній напрузі, вона досі не може заспокоїтися і досягти повної емоційної рівноваги, страждає і нервує від усвідомлення того, що відповідач її принижує, що він з неї посміхається, що вона цілком залежить від його настрою, що змушена підкорятися його витівкам. Поведінка відповідача давно вийшла за рамки людської і правової моралі, він демонструє свою перевагу над судовим рішенням і особисто її людською гідністю. Жодного каяття в поведінці відповідача не спостерігається, він отримує задоволення від власної безкарності. Усе це її принижує, ранить людську гідність, тому позивач також просила суд стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в сумі 425 грн. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. . Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.01.1995 р. під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до абз. 2 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.01.1995 р. відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що факт спричинення відповідачем моральної шкоди позивачу доведено, тому приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в цій частині, та вважає за необхідне стягнути з [PERSON] суму в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 425,00 грн. Що стосується вимог позивача про відшкодування витрат, повязаних із оплатою вартості судової експертизи, суд вважає в цій частині позов також підлягає задоволенню виходячи із наступного. Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, повязаних із розглядом судової справи, належать витрати повязані із проведення судових експертиз. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Вартість висновку судової товарознавчої експертизи №11064 від 02.03.2016 року становить 492,00 грн., яка сплачена [PERSON] та документально підтверджена, а тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Що стосується вимог позивача про відшкодування витрат на правову допомогу, то суд вважає в цій частині позов задоволенню не підлягає виходячи із наступного. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, повязаних із розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Як вбачається із копії квитанції №6 від 02 квітня 2012 року, позивачем сплачена сума 1200 грн. аванс за ведення цивільної справи в Жовтневому районному суді м. Харкова про поділ майна подружжя та із копії квитанції №14 від 15 травня 2012 року вбачається, що [PERSON] сплачено доплата за ведення справи у розмірі 1200 грн. (а.с.107). Тому суд вважає недоведеними позовні вимоги в частині стягнення витрат на правову допомогу в даній цивільній справі, оскільки надані копії квитанцій не відносяться до справи, що розглядається, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає. У відповідності до ст.ст. 11,60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Разом з тим, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів у заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судового засідання. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 79 ЦПК України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів. Як вбачається із наданої суду копії довідки до акта огляду МСЕК , дата огляду 21.06.2010 року, [PERSON], [INFO], встановлено 2 групу інвалідності за загальним захворюванням по зору з 21.06.2010 року безстроково (а.с. 8). Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 243,60 грн. в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial