Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовом в якому просив визнати за нею право власності на нерухоме майно, а саме житловий будинок з надвірними господарчими будівлями та спорудами, розташований в [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті її бабусі [PERSON] померлої [INFO] . В обґрунтування позову зазначила, що після смерті відкрилася спадщина на вищевказане майно. За час свого життя [PERSON] склала заповіт, як розпорядження на випадок своєї смерті, яким заповіла мені усе майно, яке належало їй на момент відкриття спадщини. У вищевказаному будинку позивачка постійно проживала разом зі своєю бабусею до дня її смерті, чим фактично прийняла спадщину. В судове засідання позивач не з`явилася, її адвокат Гарчева Л.М. надала до суду заяву якою просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник Визирської сільської ради Лиманського району Одеської області в судове засідання не з`явився надавши заяву про визнання позову та розгляд справи без участі відповідача. В порядку ч.2 ст.197 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, перевіривши спадкову справу, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим 21 липня 1998 року виконкомом Визирської сільської ради Комінтернівського району, Одеської області.(а.с.11) За життя [PERSON] склала заповіт яким все своє майно, де б воно не було із чого б воно не складалося заповідала [PERSON] шлюбу [PERSON] , заповіт посвідчено секретарем Визирської сільської ради Комінтернівського району Одеської області.(а.с.14) Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 25 вересня 2018 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , після розірвання шлюбу позивачка повернула собі прізвище « [PERSON] ». (а.с.37-38) Згідно записів погосподарської книги №1 Визирської сільської ради особистий рахунок №92 стор. 92 за [PERSON] значиться одноповерховий житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами розташований на земельній ділянці розміром 0,360 га за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 12) Згідно до довідки №02-14/1158 від 23 жовтня 2018 року виданої виконкомом Визирської сільської ради Лиманського району Одеської області [PERSON] , 1909 року народження по день смерті [INFO] була зареєстрована та проживала за адресою [ADDRESS] на день смерті разом з нею проживала [PERSON] [PERSON] .(а.с. 15) У відповідності до акту обстеження складеного депутатом Визирської сільської ради Лиманського району Одеської області Сологуб О.Р. у присутності сусідів [PERSON] та [PERSON] позивач [PERSON] проживає в будинку [ADDRESS] з 1987 року. В будинку знаходяться її особисті речі, вона здійснила ремонт будинку, обробляє земельну ділянку, сплачує комунальні послуги.(а.с.13) Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] суд виходив з того, що позивач постійно та на день смерті проживав разом зі спадкодавцем, а отже фактично прийняла спадщину. Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок» від 04.10.1991 року №7, з наступними змінами і доповненнями, у п.9 зазначено, що право власності на житловий будинок, збудований громадянином на відведеної йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Відповідно до Цивільного кодексу УРСР 1963 року та інших нормативно-правових актів, що регулювали правовідносини по державній реєстрації права власності на нерухоме майно до набуття чинності новим Цивільним кодексом України, а саме до 01.01.2004 року, та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року №195-ІУ, виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Діючим на той час законодавством передбачалася тільки державна реєстрація будівель споруд, реєстрація права власності на нерухоме майно, доказом чому, відносно будинків і будівель, були відповідні довідки виконавчого комітету сільської ради, записи у погосподарських книгах сільських рад. Статтею 3 Закону №195-ІУ визначено, що право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Крім того, за змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції УРСР № 45/5 від 31 жовтня 1975 року, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Таким чином, суд дійшов висновку, що за життя [PERSON] .. набув право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] і це право підлягає успадкуванню в загальному порядку. Відповідно до ч. 1 п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України 2003р. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Оскільки [PERSON] померла у 1995 році ( до набрання чинності ЦК України 2003р.), а позивач фактично прийняв спадщину після її смерті, данні цивільні відносини регулюються положеннями ЦК Української РСР 1963р. Так відповідно до ч.1 ст.525 ЦК Української РСР (в редакції 18.07.1963 року) часом Відповідно до ст. 524 ЦК Української РСР 1963р. спадкування здійснюється за законом та за заповітом. Спадкування за законом має місто, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Як передбачено ч. 1 ст. 529 ЦК Української РСР 1963р. при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти, інший з подружжя та батьки померлого. Згідно вимог ст. 548 ЦК Української РСР 1963р. для набуття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина вважається належною спадкоємцю з часу відкриття спадщини. За п. 1 ч.1 ст. 549 ЦК Української РСР 1963р. визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, причому ці дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Отже, позивач у справі є спадкоємцем першої черги за законом (ст. 529 ЦК УРСР). Він у передбачений законом строк не звернувся до нотаріусу із заявою про прийняття спадщини, однак після смерті спадкодавця позивач продовжив розпоряджатися спадковим майном, отже відповідно до ст. 549 ЦК УРСР 1963 р. фактично вступив в управління та володіння спадковим майном. Прийняття спадщини є фактом, який відображає волю спадкоємця придбати майно після смерті спадкодавця. В даному випадку позивач прийняв спадщину фактично, оскільки його воля, як спадкоємця за законом, була виражена у його діях по фактичному управлінню та володінню спадковим майном (проживання на момент смерті із спадкодавцем, утримання у себе документів на земельну частку пай, тощо). В даний час оформити своє право на спадщину та отримати відповідне свідоцтво позивач не має можливості у зв`язку із відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. З урахуванням викладених позивачем та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити вимоги позивача щодо визнання за ним права власності на спадкове майно.

Outcome: approved