Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-24 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: усунути [PERSON] та [PERSON] від права на спадщину за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] ; Замінити черговість одержання права на спадкування за законом [PERSON] як спадкоємця [PERSON] з четвертої черги спадкування на першу чергу спадкування. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , що підтверджується лікарським Свідоцтвом про смерть № 2425/2 від 14.10.2017 року. Після смерті останнього відкрилась спадщина на належне йому майно, а саме на квартиру [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, а також договором дарування.В подальшому, [INFO] дочка померлого відповідач [PERSON] звернулась до Десятої Київської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON] . В свою чергу [INFO] дочка померлого відповідач [PERSON] звернулась до Десятої Київської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON] . З січня 2004 року [PERSON] проживав однією сім`єю з [PERSON] без офіційної реєстрації шлюбу. З 2000 року [PERSON] хворів на хронічний вірусний гепатит «С» в активній фазі, перебував на «Д» обліку, потребував постійного контролю аналізу біохімії. Потребував постійної турботи та лікування. В останній період свого життя самостійно себе забезпечувати не міг. Не міг обходитися без сторонньої опіки та піклування, що підтверджується відповідними медичними виписками. Крім того, на початку 2000-х років, [PERSON] працював в «Київміськводоканалі» та усуваючи аварії, в нього постійно промокали ноги, в зв`язку з чим, останній був уражений поліартритом. Так в періоди захворювання [PERSON] було дуже важко пересуватися та виконувати будь-які інші фізичні дії щодо свого забезпечення. Під час загострення хвороби , він не міг самостійно себе обслужити. Разом з тим, [PERSON] хворів астмою більше 15 років, яка все частіше загострювалася, він мав тяжку задишку, в зв`язку з чим не міг працювати та також потрібував спеціального лікування, і в періоди загострення перебував на стаціонарному лікування. Піклування та оплату всіх витрат на лікування здійснювала Позивач. Враховуючи зазначене та низку наявних хронічних хвороб на які страждав [PERSON] , він потребував спеціального харчування та лікування. Всі витрати на утримання сім`ї та забезпечення потреб [PERSON] , в тому числі харчування, лікування, одежа здійснювала лише Позивач. Позивач постійно працювала, тому мала змогу купувати ліки, продукти харчування, одяг тощо. В той же час, рідні доньки [PERSON] , Відповідачі по справі жодної допомоги батьку не надавали. З 2012 року Відповідачі не приймали ніякої участі в житті [PERSON] , жодного разу не відвідували його ані в лікарні, ані вдома. Жодного разу не купували ліків, які були так необхідні [PERSON] для підтримання життя. Не надавали допомоги ані на харчування, ані на купівлі речей першої необхідності, достеменно знаючи, що така допомога необхідна, оскільки [PERSON] в зв`язку з наявністю низки зазначених вище захворювань працювати фізично не може, потребує сторонньої допомоги. Відповідачі натомість мали змогу надавати матеріальну допомогу, проте потреби свого батька ігнорували взагалі, уникали з ним навіть спілкування. Враховуючи вищевикладене, позивач вважає що [PERSON] та [PERSON] не мають права на спадкування після померлого [PERSON] , як особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримали, з підстав викладених у позовній заяві, просили позов задовольнити. Пояснили суду, що померлий [PERSON] потребував сторонньої допомоги та догляду , але його діти - відповідачі по справі не надавали такої допомоги, не допомагали в утриманні та догляді за померлим [PERSON] , який перебувала у безпорадному стані, у зв`язку з чим позивачем і було подано вказаний позов про усунення відповідачів від права на спадкування після смерті спадкодавця, при цьому в судовому засіданні підтвердили факт відсутності спілкування спадкодавця [PERSON] та відповідачів, а також те, що спадкодавець за життя відновити спілкування зі своїми доньками не намагався. Представники відповідачів [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, та просили відмовити у задоволенні позову, обґрунтовуючи це тим, що правових підстав для задоволення позову не має та не доведено того факту, що [PERSON] за життя перебував в безпорадному стані та потребував відповідного догляду та допомоги, крім того спадкодавець з власної ініціативи перестав спілкуватися зі своїми доньками. Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як встановлено в судовому засіданні, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується лікарським Свідоцтвом про смерть № 2425/2 від 16.10.2017 року. Після смерті спадкодаця відкрилася спадщина на майно, а саме на квартиру [ADDRESS] . Відповідачі, як спадкоємці першої черги звернулися до Десятої Київської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON] З 1 січня 2004 року по [INFO] рік [PERSON] проживав однією сім`єю з [PERSON] без офіційної реєстрації шлюбу, що встановлено рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 21.11.2018 року, вказана обставина, відповідно до ч. 4 ст.82 ЦПК України повторному доказуванню не підлягає. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] є рідними доньками спадкодавця [PERSON] та вказана обставина також не підлягає додатковому доказуванню у відповідності до вимог ч.1 ст. 82 ЦПК України, відповідно до якої слідує, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до статті 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки, а статтею 1254 даного Кодексу визначено, що . У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Тобто, відповідно до вимог цивільного законодавства відповідачі є спадкоємцями першої черги після смерті спадкодавця [PERSON] , а позивач відповідно є спадкоємцем четвертої черги. Відповідно до ч. 5 ст. 1224 Цивільного кодексу України, за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги в частині усунення від права на спадкування відповідачів після смерті [PERSON] , сторона позивача посилається, зокрема, на той факт, що відповідачі не надавали спадкодавцю будь-якої допомоги в утриманні та догляді, враховуючи те, що останній перебувала у безпорадному стані та потребував допомоги, а утримання спадкодавця повністю взяла на себе позивач по справі. Як роз`яснено в п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» 30.05.2008 N 7, безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Тобто, необхідними умовами для усунення особи від права на спадкування є встановлення факту ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги й факту перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво й потребу спадкодавця в допомозі цієї особи. Виходячи зі змісту указаної норми закону та відповідно до роз`яснень викладених у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило ч. 5 ст. 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення має бути пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла таких дій. Вказана правова позиція взаємоузгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом України в ухвалі суду від 15 травня 2017 року у справі № 440/48/16-ц. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства. Згідно із ст.ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 94 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В судовому засіданні позивач та її представник не надали до суду належних та допустимих доказів в обгрунтування того, що спадкодавець [PERSON] перебував за життя в безпорадному стані та потребував сторонньої допомоги. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі. Враховуючи, що суд дійшов ґрунтовних висновків про необґрунтованість позовних вимог [PERSON] , відшкодування судових витрат в порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, не здійснюється.

Outcome: dismissed