Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду 10 квітня 2017 року із вищезгаданим позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що вона є власником квартири №11, розташованої за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, пр. Металургів, буд.№22. У зазначеній квартирі зареєстрованим значиться її знайомий, відповідач [PERSON] з 27 жовтня 2006 року, та з моменту реєстрації і по теперішній час не мешкає за зазначеною адресою. Місце його фактичного проживання їй не відоме. Вона, позивач, змушена нести витрати по комунальним послугам, які розраховуються на кількість зареєстрованих осіб в житловому приміщенні, тому вона просить суд визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Присутня у судовому засіданні позивач надала пояснення в обґрунтування позовних вимог, підтримала їх у повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позовній заяві, просила суд їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач у судовому засіданні не був присутнім, про час та місце розгляду справи повідомлений за зареєстрованою в установленому порядку адресою, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, яке повернулося до суду з відміткою «адресат за адресою не проживає», заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Третя особа, - Відділ реєстрації місця проживання громадян виконкому Металургійної районної у місті ради, - в судовому засіданні присутнім не був, про час та місце розгляду справи повідомлений, просив розглядати справу за відсутності представника третьої особи. Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі відповідача та представника третьої особи, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст.197 ЦПК України. Суд, приймаючи до уваги вимоги ч.1 ст.157 ЦПК України, зі згоди позивача ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Так, в судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] (а.с.4) є власником квартири №11, розташованої за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, пр. Металургів, буд.№22, яка належить їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 12 березня 1992 року (а.с.5, 6). У зазначеній квартирі зареєстровано місце проживання, - [PERSON], [INFO], що підтверджується довідкою, виданою Криворізькою обєднаною міською довідково-інформаційною службою «НОВА-КОМ» №60 від 14 березня 2017 року (а.с.7). Однак, відповідач у вказаній квартирі не проживає з 27 жовтня 2006 року по теперішній час, що вбачається з акту мешканців будинку №22 по пр. Металургів в м. Кривому Розі Дніпропетровської області від 27 січня 2017 року, посвідченого ТОВ «СІТІ-СЕРВІС КР» (а.с.8). Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.2 ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 15 ЦК України у частині 1 визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право (ч.1, ч.2 ст.16 ЦК України). Згідно ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст.71 Житлового кодексу України, суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо доведено, що вона не користується цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин. Відповідно до ст.72 Житлового кодексу України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Так, судом встановлено, що відповідач у справі не будучи власником квартири, залишається зареєстрованим у ній, однак тривалий час не проживає у ній, що належить на праві приватної власності позивачу, поважні причини його відсутності за місцем реєстрації судом не встановлені, що свідчить про вчинення ним перешкод у користуванні власністю власнику, позивачу, при цьому між сторонами відсутня домовленість щодо збереження права на житло, тому суд вважає, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та задовольняє їх в частині визнання відповідача таким, що втратив право на користування даною квартирою. Щодо позовних вимог в частині зобовязання Відділ реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Металургійної районної у місті [PERSON] ради зняття відповідача з реєстраційного обліку у спірній квартирі, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Таким чином, само по собі рішення суду про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, у відповідності до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», є підставою для подальшого зняття останнього з реєстрації в цьому приміщенні. При цьому, у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши водночас одну із таких вимог, зокрема: про позбавлення права користування житловим приміщенням. З урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє доведення в судовому засіданні, з підстав викладених вище, а тому підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial