Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] міської ради за участю третіх осіб без самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на квартиру, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що відповідно до договору про надання житлово-комунальних послуг від 12.02.2013 року позивач є квартиронаймачем квартири [ADDRESS] на підставі ордеру. З 1987 року [PERSON] (дошлюбне прізвище «Скакун») являлась членом кооперативу, що підтверджується платіжним дорученням №257 від 19.05.1987 року, відповідно до якого [PERSON] виробниче обєднання Хлібпром перерахувало безоплатну матеріальну допомогу члену кооперативу позивачу у розмірі 1290 крб. на рахунок Укрупненого житлово-будівельного кооперативу по експлуатації №1. У 1986 році на підставі ордеру позивач разом з третіми особами без самостійних вимог щодо предмету спору чоловіком [PERSON] та донькою [PERSON] вселились у кооперативну квартиру [ADDRESS] (колишня Будьоного) у м. Вінниці. Відповідно до технічного паспорту квартира [ADDRESS] складається із двох кімнат, загальною площею 60,2 кв.м.; житловою площею 18,9 кв.м.; та розташована в кооперативному будинку, який належав ЖБК «Проектувальник». З моменту вселення у кооперативну квартиру позивач щомісячно вносила кошти на рахунок УЖСК №3 для погашення своїх зобовязань за отримане житло, а всі квитанції, які підтверджували внесення коштів, здавалися в ЖЕК, а відтак оригінали квитанцій у позивача відсутні. Після внесення всієї суми вартості квартири позивач звернулась за отриманням довідки до УЖСК №3. Проте, позивачу було повідомлено, що квартира вже належить її сімї та ніяких додаткових оформлень не потребує. Після того, як у 2008 році будинок було передано на баланс МКП «ЖЕК №14» позивач звернулась в МКП «ЖЕК №14» за довідкою про повне погашення паю для оформлення права власності на квартиру, на що позивачу було відмовлено у звязку з відсутністю на підприємстві інформації та доказів сплати позивачем вартості квартири, а без вказаної довідки позивач позбавлена можливості оформити право власності на зазначену квартиру. У 1990-х роках житлово-будівельний кооператив «Проектувальник» був ліквідований, архівний фонд документації кооперативу не зберігся, що на даний час створює труднощі у отриманні документів, підтверджуючих його існування та членство у ньому, а саме: документи про внесення вступних та пайових внесків. А тому, вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові (а.с.2-4). В судовому засіданні представник відповідача за довіреністю [PERSON] поклалась на розсуд суду при вирішенні даного спору, своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалась. В судовому засіданні третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] не заперечувала проти задоволення позовних вимог позивача. Третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] до судового засідання не зявився, однак від останнього в матеріалах справи міститься письмова заява про розгляд справи за його відсутності, не заперечує проти задоволення заявлених вимог заявника. Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Заслухавши пояснення сторін, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що з 1987 року [PERSON] (дошлюбне прізвище «Скакун») являлась членом кооперативу, що підтверджується платіжним дорученням №257 від 19.05.1987 року, відповідно до якого [PERSON] виробниче обєднання Хлібпром перерахувало безоплатну матеріальну допомогу члену кооперативу позивачу у розмірі 1290 крб. на рахунок Укрупненого житлово-будівельного кооперативу по експлуатації №1 (а.с.23). У 1986 році на підставі ордеру позивач разом з третіми особами без самостійних вимог щодо предмету спору чоловіком [PERSON] та донькою [PERSON] (дошлюбне прізвище «Гуменюк») І.М. вселились у кооперативну квартиру [ADDRESS] (колишня Будьоного) у м. Вінниці, що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сімї та прописку №787, виданою Укрупненим житлово-будівельного кооперативу по експлуатації №3 01.12.1999 року (а.с.24). Відповідно до технічного паспорту на квартиру [ADDRESS], виготовленого КП «ВМБТІ» 15.03.2017 року, зазначена квартира складається із двох кімнат, загальною площею 60,2 кв.м.; житловою площею 18,9 кв.м.; та розташована в кооперативному будинку, який належав ЖБК «Проектувальник» (а.с.25-26). Як вбачається з пояснень представника позивача в судовому засіданні з моменту вселення у кооперативну квартиру позивач щомісячно вносила кошти на рахунок УЖСК №3 для погашення своїх зобовязань за отримане житло, а всі квитанції, які підтверджували внесення коштів, здавалися в ЖЕК, а тому оригінали квитанцій у позивача відсутні, як і відсутній ордер, на підставі якого сімя позивача була заселена у спірну квартиру. Згідно листа виконавчого комітету [PERSON] міської ради від 09.02.2018 року №01-00-011-6329 вбачається, що за інформацією департаменту міського господарства та департаменту житлового господарства, згідно з архівними документами по житлово-будівельним кооперативам міста Вінниці документи від ЖБК «Проектувальник» на зберігання не передавались. А тому, копія ордеру та інші документи щодо заселення квартири [ADDRESS] у виконавчих органах міської ради відсутні (а.с.55). Згідно листа державного архіву Вінницької області від 12.02.2018 року №07-48/8 вбачається, що в документах [PERSON] міської ради народних депутатів за 1985 рік рішення про надання квартири [PERSON], [PERSON], [PERSON] по вул. Стеценка, 57/7 у м. Вінниці не виявлено (а.с.58). Відповідно до копії розрахункових книжок вбачається, що позивач з 1986 року справно сплачує кошти за оплату житлово-комунальних послуг за квартиру [ADDRESS] (а.с.28-44). Згідно довідки КП «[PERSON] міське бюро технічної інвентаризації» від 03.03.2017 року №1052 реєстрація права приватної власності на квартиру №12 в житловому будинку №57 по вул. Стеценка у м. Вінниці станом на 29.12.2012 року в КП «ВМБТІ» не проводилась (а.с.27). Відповідно\~ст.16 ЦК України\~одним із способів захисту судом цивільних прав і інтересів є визнання права. Відповідно ч. ч. 1, 6\~ст.319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається власністю на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Згідно\~ст.321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, власник має право користуватись, розпоряджатись та володіти своїм майном. Згідно зі\~ст.4 ЖК УРСР\~житлові будинки, а також жилі приміщення в інших забудовах, які знаходяться на території України, створюють житловий фонд. Житловий фонд включає житлові будинки, які належать житлово-будівельному кооперативу. Таким чином, при прийнятті в члени кооперативу позивач мала право тільки на пай та паєнагромадження, а не на квартиру. Відповідно до п.19\~постанови Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 року №186 «Про затвердження Типового статуту житлово-будівельного кооперативу», жилий будинок (будинки) і надвірні будівлі належать житлово-будівельному кооперативу на праві кооперативної власності. Суд бере до уваги те, що спір щодо членства в кооперативі відсутній, відповідач визнав за позивачем право на членство в ЖБК. Відповідно до частини 1\~статті 384 ЦК України\~будинок, споруджений або придбаний житлово-будівельним (житловим) кооперативом, є його власністю. Таке ж положення закріплене і в\~статті 19 Закону України «Про кооперацію», згідно з якою кооператив є власником будівель, споруд, грошових і майнових внесків його членів, виготовленої продукції, доходів, отриманих від її реалізації та інше. Таким чином, саме ЖБК спочатку стає власником збудованої нерухомості. Член ЖБК має право володіння і користування, а за згодою кооперативу і розпорядження квартирою, яку він займає, якщо він не викупив її. Тобто внесення паю і саме по собі членство в ЖБК ще не дає підстав для отримання квартири у власність членом кооперативу. Лише в разі викупу квартири член ЖБК стає її власником (ч.ч.2, 3\~ст.384 ЦК України). Такий викуп, як правило, здійснюється шляхом зустрічних дій: оформлення повернення паю членові кооперативу (ст. 2 Закону України «Про кооперацію») і продажу йому квартири на суму поверненого паю. По суті, відбувається міна паю на квартиру. Статтею 147 ЖК УРСР передбачене виключення члена житлово-будівельного кооперативу з такого кооперативу з підстав, в тому числі, несплати пайового внеску. Тоді як відповідно до ст.148 ЖК УРСР член житлово-будівельного кооперативу, виключений з кооперативу, втрачає право користування квартирою в будинку кооперативу і в разі відмови звільнити її підлягає виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. А тому,\~незважаючи на\~відсутність квитанцій,\~які б\~підтверджували виплату\~позивачем повної\~вартості квартири,\~проте,\~зважаючи на\~те,\~що позивач\~та її\~сімя проживають\~з 1986\~року по\~даний час\~у спірній\~квартирі,\~користуються нею,\~справно сплачують\~плату за\~житлово-комунальні\~послуги, перерахування [PERSON] виробничим обєднанням Хлібпром безоплатної матеріальної допомоги члену кооперативу позивачу у розмірі 1290 крб. на рахунок Укрупненого житлово-будівельного кооперативу по експлуатації №1, є всі достатні підстави вважати, що позивачем було здійснено виплату всіх пайових внесків, (виплачено вартість квартири), а отже фактично вона була нею викуплена в ЖБК. Для вчинення такого викупу потреби укладати спеціальний договір немає. Таким чином, моментом виникнення права власності на таке майно є момент фактичного внесення платежів на погашення кредиту, використаного на будівництво квартири чи іншого об'єкта. Відповідно до ч.1 ст.15\~Закону України\~«Про власність» (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно, а відтак набуває всіх правомочностей, які мають власники іншого житла. Згідно\~ст.392 ЦК України\~власником майна може бути пред'явлений позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, що засвідчує його право власності. Розглядаючи цей спір суд враховує положення статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (1950 року), про те, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (рішення ЄСПЛ у справі «Іатрідіс проти Греції» від 25.03.1999 року). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення ЄСПЛ у справі «[PERSON] проти Франції» від 22.09.1994 року, «Кушоглу проти Болгарії» від 10.05.2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» від 23.09.1982 року). Таким чином, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986 року). У рішенні ЄСПЛ від 23.01.2014 року «East/West Alliance Limited» проти України» суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справах «[PERSON] проти Франції» та «Кушоглу проти Болгарії») (п.167 рішення). Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а відтак позов підлягає до задоволення. Судові витрати залишити за позивачем як на тому наполягала остання. На підставі викладеного та

Outcome: approved