Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги наступним. 10 квітня 2015 року працівники ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» повідомили її про те, що оштрафували її на суму 17 000 грн. за порушення правил користування електроенергією та запропонували їй з метою вирішення виниклої ситуації підписати відповідні документи. Позивач вказує, що вона, перебуваючи в шоковому стані, погодилась на вказану пропозицію та поставила свої підписи в наданих їй документах, не вникаючи в їх суть. Згодом вона дізналася, що підписала договір про користування електричною енергією. В той же час позивач вважає, що даний договір не може бути дійсним, оскільки їй працівниками відповідача не було надано часу для ознайомлення з вказаним документом, не було розгорнуто документ на всіх сторінках, що становлять його зміст, вона не мала при собі окулярів, в зв'язку з чим не мала змоги дізнатися, що саме підписує, а бланк договору був повністю заповнений працівниками ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго». Враховуючи викладене, [PERSON] просить суд її позовні вимоги задовольнити та визнати вищевказаний договір недійсним. Позивач [PERSON] в судовому засіданні надала пояснення, аналогічні, викладеним в позовній заяві, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник позивача - [PERSON], що здійснює свої повноваження на підставі довіреності від 20 лютого 2018 року, посвідченої державним нотаріусом Першої слов'янської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрованої в реєстрі за № 2-213, в судовому засіданні підтримав позицію позивача та надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Крім того зазначив, що підставами для визнання договору про користування електричною енергією, підписаного [PERSON] 10 квітня 2015 року, недійсним є, по-перше, те, що в момент його підписання вона не усвідомлювала значення своїх дій, оскільки її повідомили про розмір штрафу за порушення нею правил користування електроенергією, по-друге, вказаний правочин був вчинений нею під впливом обману з боку працівників ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго», які запевнили, що підписанням вказаного договору [PERSON] звільняється від обов'язку сплати 17 000 грн. штрафу за вищезазначене порушення, а по-третє, договір про користування електричною енергією укладається не з ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго», а з житлово-експлуатаційною організацією. На підставі викладеного просив суд визнати договір про користування електричною енергією, підписаний позивачем 10 квітня 2015 року, недійним. Представник відповідача ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» - Удовиченко О.В., що діє на підставі довіреності від 13 листопада 2017 року в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, виходячи з наступного. По-перше, ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» з 16 липня 2015 року зареєстровано та фактично знаходиться за адресою: Донецька область. м. Краматорськ, вул. Комерційна, буд. 8, натомість за адресою, зазначеною позивачем у її позовній заяві, знаходиться невідокремлений підрозділ ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго», який не наділений належною правоздатністю та дієздатністю юридичною особи, а тому не може бути належним відповідачем. По-друге, обставини укладання оскаржуваного договору вже були встановлені та перевірені Апеляційним судом Донецької області 08 лютого 2017 року при перегляді рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 05 жовтня 2015 року, та Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ 28 серпня 2017 року, які зазначили, що [PERSON] власноручно вчинила підпис у спірному договорі. По-третє, правовідносини з постачання фізичним особам електричної енергії регулюються ст. 714 ЦК України, ст. ст. 24-27 Закону України «Про електроенергетику», який діяв на час укладення спірного договору, а також Правилами і Методикою визначення обсягу та вартості електричної енергії, не облікованої внаслідок порушення споживачами правил користування електричною енергією, затвердженою Постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України № 1416 від 22 листопада 1999 року, та Правилами користування електричною енергією для населення, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України № 1357 від 26 липня 1999 року. Так, відповідно до ст. 26 Закону України «Про електроенергетику», яка діяла на час укладення оскаржуваного договору, споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником, а згідно з приписами ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Крім того, статтею 6 та частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. В зв'язку з чим, представник відповідача вважає вимоги позивача щодо визнання недійсним договору про користування електричною енергією від 10 квітня 2015 року необґрунтованими та безпідставними. Враховуючи викладене, представник ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» просить суд відмовити [PERSON] в задоволенні її позовних вимог. Суд, вислухавши пояснення сторін, а також дослідивши матеріали справи, встановив, що позивачем позов пред'явлено не до невідокремленого підрозділу ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго», який не наділений належною правоздатністю та дієздатністю юридичною особи, через що не може бути належним відповідачем, а до ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго», яке є юридичною особою та яке відповідно до приписів ст. 92 та 93 ЦК України має цивільну правоздатність з моменту його створення, а цивільні права та обов'язки набуває і здійснює через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. В зв'язку з чим в цій частині суд не приймає заперечення представника відповідача проти позову. Поряд з цим, в судовому засіданні було встановлено, що 10 квітня 2015 року [PERSON] був підписаний договір про користування електричною енергією № 210234084, відповідно до якого енергопостачальна компанія ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» взяла на себе зобов'язання постачати [PERSON] електричну енергію у необхідних їй обсягах, а [PERSON] зобов'язалася оплачувати одержану нею електричну енергію за обумовленими тарифами та у відповідні строки. Вирішуючи питання щодо визнання вказаного договору недійсним суд виходить з того, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, якими встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 5) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. При вирішенні питання щодо додержання сторонами в момент вчинення правочину вимоги щодо його змісту, який не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, суд виходить з наступного. Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Так, дослідивши договір про користування електричною енергією № 210234084 від 10 квітня 2015 року, підписаний позивачем та долучений нею до своєї позовної заяви, суд приходить до переконання про відповідність його змісту вимогам ст. 714 ЦК України, Закону України «Про електроенергетику», який діяв на час укладання оскаржуваного договору, та Правилам користування електричною енергією для населення, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 1357 від 26 липня 1999 року, а також умовам, визначеним у Типовому договорі про користування електричною енергією, що є додатком № 1 до цих Правил. Крім того, вказаний договір не суперечить інтересам держави та суспільства. Що стосується вимоги про наявність у особи, яка вчиняє правочин, необхідного обсягу цивільної дієздатності, то [PERSON] суду не було надано жодного доказу на підтвердження відсутності у неї на час підписання нею спірного договору необхідного обсягу дієздатності. Натомість за загальним правилом, визначеним у статті 34 ЦК України, особа, яка досягла вісімнадцять років, тобто повноліття, має повну цивільну дієздатність. Щодо такої необхідної вимоги чинності правочину, як вимога про те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, суд виходить з такого. Правочин як вольова дія являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля є бажанням, наміром особи вчинити правочин, а волевиявлення є способом, яким внутрішня воля особи знаходить свій вираз зовні. Для чинності правочину формування волевиявлення повинно бути вільним від факторів, що можуть викривити уяву особи про зміст правочину, зокрема омана, обман, або створити бачення наявності внутрішньої волі за її відсутності, наприклад погроза, насильство. Так, ні позивачем, ні її представником не надано суду жодного доказу, який свідчить про вчинення [PERSON] оскаржуваного правочину у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Поряд з цим, жодною стороною не було заявлено клопотання суду про призначення експертизи для визначення можливості [PERSON] усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними в момент підписання оскаржуваного договору про користування електричною енергією, натомість з приписів ст. 105 ЦПК України слідує, що призначення експертизи судом є обов'язковим тільки у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. За клопотанням хоча б однієї із сторін, призначення експертизи судом є обов'язковим, якщо у справі необхідно встановити: 1) характер і ступінь ушкодження здоров'я; 2) психічний стан особи; 3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати. В зв'язку з цим, суд критично ставиться до посилань позивача та її представника на шоковий стан, в якому вона перебувала на момент підписання договору про користування електричною енергією, та який призвів до підписання нею вказаного договору, оскільки такий стан не підтверджений жодним доказом. Що стосується посилань [PERSON] та її представника на підписання спірного договору під впливом обману з боку працівників ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго», який виявляється в тому, що у неї на момент його підписання були відсутні окуляри, в зв'язку з чим вона не бачила змісту цього договору, їй не надали часу на ознайомлення з даним договором, не розгортали їй сторінки з текстом цього договору, а бланк договору самостійно заповнили працівники відповідача, які запевнили, що підписанням вказаного договору [PERSON] звільняється від обов'язку сплати 17 000 грн. штрафу за порушення правил користування електроенергією, то суд при їх оцінці виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Частиною першою статті 229 ЦК України визначено, що істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Тобто правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. В зв'язку з викладеним, суд не вбачає жодної вини працівників відповідача у відсутності у [PERSON] окулярів на час підписання нею оскаржуваного договору про користування електричною енергією та не ознайомлення її зі змістом договору, а тому приходить до переконання про відсутність обману з боку представників відповідача, внаслідок якого позивач 10 квітня 2015 року підписала договір № 210234084. Крім того, пунктом 3 Правил користування електричною енергією для населення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1357 від 26 липня 1999 року, в редакції, що діяла на час укладення оскаржуваного договору, визначено, що споживання електричної енергії здійснюється на підставі договору про користування електричною енергією між споживачем і енергопостачальником, що розробляється енергопостачальником згідно з Типовим договором про користування електричною енергією і укладається на три роки. Енергопостачальники, що здійснюють постачання електричної енергії на закріпленій території, не мають права відмовити споживачу, об'єкти якого розташовані на цій території, в укладенні договору про користування електричною енергією. Отже єдиною підставою споживання побутовим споживачем електричної енергії є укладений між ним і електропостачальником договір про користування електричною енергією, який, як слідує з пункту 3 вищевказаних Правил та положень ст. 634 ЦК України, є договором приєднання та розробляється постачальником не на власний розсуд, а на підставі Типового договору про користування електричною енергією, що є додатком № 1 до вищенаведених Правил; відсутність відповідного договору має наслідком ненадання споживачу послуг з постачання електроенергії. Таким чином, суд критично ставиться до тверджень позивача щодо такої підстави для визнання договору недійсним, як обман з боку працівників ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго», який виявився в самостійному заповненні ними бланку договору, оскільки в судовому засіданні було встановлено, що надрукований текст договору про користування електричною енергією № 210234084 від 10 квітня 2015 року повністю відповідає змісту вищевказаного Типового договору про користування електричною енергією, а рукописний текст містить спеціальну інформацію щодо потужності, струму, напруги тощо, якою володіють саме спеціалісти в галузі електропостачання. Щодо визнання договору про користування електричною енергією № 210234084 від 10 квітня 2015 року недійсним через зазначення в ньому розміру штрафу за порушення [PERSON] правил користування електроенергією, то суд не вбачає в діях представників відповідача обману, оскільки, по-перше, як слідує зі змісту абз. 2 ч. 1 ст. 229 ЦК України сподівання позивача на уникнення сплати штрафу підписанням цього договору не є обманом останньої з боку представників ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго», по-друге, предметом оскаржуваного договору є надання та споживання послуг електроенергії, а не сплата штрафу, а по-третє, правомірність складання акту про порушення [PERSON] правил користування електроенергією та накладення на неї відповідного штрафу була визнана Апеляційним судом Донецької області 08 лютого 2017 року при перегляді рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 05 жовтня 2015 року, та Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ 28 серпня 2017 року. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про відсутність обману з боку працівників відповідача щодо обставин, які мали істотне значення на момент підписання позивачем оскаржуваного нею договору про користування електричною енергією, який має наслідком визнання правочину недійсним. В той же час, суд звертає увагу представника відповідача, що у справі № 243/5883/15-ц, рішення за якою було ухвалено Слов'янським міськрайонним судом Донецької області 05 жовтня 2015 року, Апеляційним судом Донецької області 08 лютого 2017 року при перегляді рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 05 жовтня 2015 року, та Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ 28 серпня 2017 року, предметом розгляду є правомірність складання акту про порушення [PERSON] правил користування електроенергією та накладення на неї відповідного штрафу, натомість предметом розгляду даної справи є визнання договору про користування електричною енергією недійним, тобто предмети спору у цих двох справах є різними, а тому в цій частині доводи представника відповідача суд не приймає до уваги. Крім того, суд не приймає доводи представника позивача щодо такої підстави недійсності договору про користування електричною енергією, як необхідність укладання відповідного договору не з ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго», а з житлово-експлуатаційною організацією, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 24 ЖК України метою діяльності житлово-експлуатаційної організації є забезпечення схоронності житлового фонду і належне його використання, високий рівень обслуговування громадян, а також контроль додержання громадянами правил користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і придомової території. Згідно з п. 2 Правил користування електричною енергією для населення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1357 від 26 липня 1999 року енергопостачальник - це учасник оптового ринку електричної енергії України, що купує електричну енергію на цьому ринку з метою продажу її споживачам. Частиною першою статті 5 Закону України «Про природні монополії» передбачено, що діяльність з передачі електричної енергії належить до сфери природніх монополій. Таким чином, по-перше, у житлово-експлуатаційної організації та енергопостачальників сфери діяльності є різними, по-друге, діяльність з надання електроенергії належить до діяльності у сфері природної монополії, а тому послуги з постачання електроенергії споживачам житлово-експлуатаційна організація надати не взмозі. Вирішуючи питання щодо спрямованості правочину на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, суд виходить з пункту 29 підписаного [PERSON] квітня 2015 року договору про користування електричною енергією, зміст якого повністю відповідає пункту 28 Типового договору про користування електричною енергією, що є додатком № 1 до вищезазначених Правил користування електричною енергією для населення, яким передбачено, що цей договір укладається на три роки, набирає чинності з дня його підписання та вважається продовженим на рік, якщо за місяць до закінчення терміну його дії жодна із сторін не висловила наміру внести до нього зміни або доповнення. Тобто оскільки договір про користування електричною енергією укладається в письмовій формі, суд приходить до висновку, що його підписання сторонами свідчить про їх згоду зі змістом такого правочину та бажанням настання передбачених таким договором наслідків. До того ж, суду в судовому засіданні сторонами не було надано жодного доказу на підтвердження того, що на час укладення оскаржуваного договору він суперечив правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей сторін договору про користування електричною енергією. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про безпідставність вимог [PERSON] та її представника щодо визнання договору про користування електричною енергією № 210234084 від 10 квітня 2015 року недійсним, а тому вважає необхідним відмовити стороні позивача в їх задоволенні. Приймаючи до уваги, що [PERSON] є інвалідом другої групи та підставі ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, суд при вирішенні питання щодо стягнення судового збору керується приписами ч. 7 ст. 141 ЦПК України, відповідно до яких якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed