Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про зміну розміру аліментів, посилаючись на те, що на підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 квітня 2008 року відповідач сплачував аліменти на утримання неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , в розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу), щомісячно. [PERSON] сплачував аліменти нерегулярно, потреби сина та витрати на його утримання значно зросли, оскільки він став школярем, тому у 2013 році позивач звернулася до суду з позовом про зміну розміру аліментів та стягнення пені. На підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 вересня 2013 року, відповідач сплачує аліменти на утримання сина [PERSON] в твердій грошовій сумі в розмірі 550 грн. щомісячно. Однак, станом на данийй час, обставини, що зумовили стягнення аліментів, у визначеному, згідно даного судового рішення, розмірі, перестали існувати. Прожитковий мінімум на дитину відповідного віку неодноразово збільшувався, потреби сина з віком значно зросли, а тому сума стягуваних аліментів є недостатньою для утримання дитини. Зазначила, що [PERSON] отримує не значний заробіток, має на утриманні також і малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , а тому не спроможна самостійно повністю забезпечити потреб сина [PERSON] , пов`язаних із його шкільним життям, фінансуванням культурних заходів та походів дітей, проведення святкових днів, для ремонту приміщень школи та поліпшення умов навчання дітей, підготовки до навчального року. Поряд з цим, дитина потребує забезпечення також і інших потреб для нормального розвитку та комфортного перебування серед однолітків. Тому вважає, що вона вправі ставити питання про зміну розміру аліментів і просить суд змінити розмір аліментів на утримання її сина [PERSON] , [INFO] , визначений рішенням суду від 20 вересня 2013 року, визначивши його в твердій грошовій сумі в розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення сином повноліття. Також, уточнивши позовні вимоги, просить стягнути з відповідача неустойку (пеню) у розмірі одного відсотка від суми несплачених відповідачем (у 2014, 2015 та 2016 роках) аліментів за кожен день прострочення, у розмірі 3 338,50 грн. та 2 531,64 грн. витрат на правничу допомогу. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав повністю та просить суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, зазначивши, що відповідач погоджується сплачувати аліменти у розмірі 1000 грн. Подала суду відзив на позовну заяву, згідно якого зазначила, що необхідність стягнення аліментів у розмірі прожиткового мінімуму для [PERSON] , не підтверджується доказами по справі. Позивач посилається на абз.3 ч.2 ст. 182 СК України, яка не має імперативної норми, а має рекомендований характер, може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Станом на даний час, відповідач перебуває у скрутному матеріальному становищі, що унеможливлює сплату ним аліментів на утримання сина у розмірі прожиткового мінімуму, який на момент звернення позивача становить - 1944 грн., а з 01 січня 2019 року - 2027 грн. [PERSON] , впродовж тривалого часу не отримує доходів, оскільки не працює з 2012 року. Крім того, його стан здоров`я є незадовільним, оскільки він тривалий час хворіє виразковою хворобою та хронічним неспецифічним реактивним гепатитом, що потребує постійного лікування та підтверджується випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 30.09.2013 року. З 19.11.2011 року, [PERSON] , перебуває у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] Відповідач несе витрати на утримання дружини, яка є інвалідом II групи, яка ніде не працює. [PERSON] також несе витрати по утриманні своєї матері, яка проживає разом із ним та є пенсіонером, на нього покладений обов`язок по сплаті житлово-комунальних послуг. Згідно інформації Тернопільського міського відділу ДВС від 30.01.2010 року №3706, у відповідача відсутня заборгованість по сплаті аліментів на утримання [PERSON] Щодо стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів із відповідача у сумі 3 338, 50 грн. зазначив, що в матеріалах справи відсутні докази умисного ухилення [PERSON] від сплати аліментів. Відповідач у період з листопада 2013 року по даний час доходів не отримував, був безробітним та не ухилявся від їх сплати. Враховуючи наведені обставини, відповідач у цій частині позову просить відмовити. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який на даний час розірвано, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданим 16 травня 2007 року відділом РАЦСу Тернопільського міського управління юстиції. Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , про що свідчить Свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 26 жовтня 2004 року, видане відділом РАЦСу Тернопільського міського управління юстиції. 03 серпня 2013 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (Свідоцтво про шлюб, виданим 03.08.2013 року Відділом Державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис №1220. У даному шлюбі народився син - [PERSON] , [INFO] (Свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане Відділом ДРАЦСу Тернопільського міського управління юстиції). Неповнолітній [PERSON] , проживає із матір`ю [PERSON] (Довідка №1211 від 28 серпня 2018 р., видана виконкомом Нараївської сільської ради Бережанського району Тернопільської області) та перебуває на її утриманні. 18 квітня 2008 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області прийнято рішення про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку відповідача щомісячно, починаючи з 21 лютого 2008 року до досягнення дитиною повноліття. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 вересня 2013 року змінено розмір аліментів, визначених рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18.04.2008 року. Вирішено стягувати з [PERSON] в користь [PERSON] аліменти на утримання їх неповнолітньої дитини: [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 550 грн. 00 коп. щомісячно, починаючи з дня набрання чинності рішенням суду і до досягнення дитиною повноліття. Згідно інформації, відображеної у листі Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області №3706 від 30.01.2019 року, на виконанні у відділ ДВС перебувало виконавче провадження згідно виконавчого листа Тернопільського міськрайонного суду № 607/13350/13-ц від 13.01.2013 р., про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 7 421 грн. неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на утримання сина [PERSON] , яке згідно п. 9 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», 29.10.2018 року закрито, у зв`язку із сплатою заборгованості у повному розмірі. Частиною 1 ст. 192 Сімейного кодексу України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як вбачається із Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 19 листопада 2011 року, виданого Ступківською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області, 19 листопада 2011 року [PERSON] зареєстрував шлюб із [PERSON] Дружина відповідача є інвалідом 2 групи з дитинства, про що свідчить пенсійне посвідчення серії [NUMBER] від 24 жовтня 2013 року. Як вбачається із записів в трудовій книжці серії [NUMBER] , [PERSON] на даний час не працює. Згідно виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №07587 від 30.09.2013 року, наданої Тернопільською міською комунальною лікарнею №2, [PERSON] хворіє виразковою хворобою та хронічним неспецифічним реактивним гепатитом. Відповідно до довідки від 10.04.2019 року №2261/1, виданої Тернопільським обласним наркологічним диспансером, [PERSON] перебуває на обліку з 20.09.2016 року. Як вбачається із довідки про доходи №114, виданої 25.04.2019 року Тернопільською університетською лікарнею, [PERSON] працює сестрою господинею і її дохід за період із січня по квітень 2019 року складає 18 984 грн. 29 коп. Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Стаття 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За таких обставин, враховуючи те, що, встановлений рішенням суду розмір аліментів на утримання дитини в розмірі 550 грн. щомісячно, на даний час не задовольняє потреб дитини та є незначним, це є підставою для зміни розміру аліментів. Тому суд, на підставі ст. 182 СК України, із врахуванням стану здоров`я та матеріального становища дитини та платника аліментів, те, що розмір прожиткового мінімуму для дітей віком від 06 до 18 років, який з 01.01.2019 року становить 2 027 грн., вважає, що із [PERSON] , слід стягувати в користь позивача аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 1 400 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня набрання чинності рішенням суду і до досягнення сином повноліття, частково задовольнивши позовні вимоги позивачки у цій частині. Щодо вимог позивача про стягненню неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини, суд зазначає наступне. У відповідності до вимог статті 196 Сімейного кодексу України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Як роз`яснено в п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих положень Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Виходячи з аналізу норм глави 49 ЦК України, неустойка (пеня) це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Згідно розрахунку заборгованості по аліментах №43139 від 13.09.2018 року, складеного головним державним виконавцем Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Сухарським Р.С., за [PERSON] рахується переплата станом на 12.09.2018 року у розмірі 2 728,34 грн. Однак, мала місце заборгованість: у 2014 році підлягало сплаті 6 600 грн. аліментів, фактично сплачено - 1 100 грн.; у 2015 році підлягало сплаті 6 600 грн. аліментів, фактично сплачено - 2 750 грн. Розміру неустойки (пені) визначений позивачем у відповідності з приписами ст. 196 Сімейного кодексу України, не спростований відповідачем. Враховуючи те, що відповідач у 2014-2015 роках не виконував покладені на нього судовими рішеннями зобов`язання зі сплати аліментів на утримання їх спільної дитини, що призвело до наявності в останнього боргу, а також те, що стягнення неустойки (пені) спрямоване на підвищення захисту майнових прав дитини, суд приходить до висновку про підставність вимог за предметом позову та необхідність їх часткового задоволення. Відповідачем не надано суду належних доказів відносно того, що заборгованість по аліментах у 2014-2015 роках виникла не з його вини. Розмір неустойки, розрахований позивачем за період із січня 2014 року по квітень 2014 року, з червня 2014 року по жовтень 2014 року, з грудня 2014 року по липень 2015 року, з січня 2016 року по березень 2016 року становить 3338,5 грн.. В силу вимог ч. 2 ст.196 СК України, розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Враховуючи те, що відповідач тривалий час не працює, хворіє хронічними захворюваннями, несе витрати на утримання дружини, яка є інвалідом ІІ групи, суд вважає за можливим зменшити розмір нарахованої пені до 2000 грн., яку слід стягнути із [PERSON] у користь позивача. З огляду на викладені обставини, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість даного позову та стягнення із відповідача на користь позивача неустойки за прострочення сплати аліментів в розмірі 2000 гривень. Відповідно до статті 141 ЦПК України стягненню із відповідача на користь держави підлягає судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп. Також, згідно з вимогами ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать, у тому числі, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до вимог ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Позивач заявляє вимогу про стягнення з відповідача на її користь витрат на правову допомогу адвоката у розмірі 2531,64 грн. На підтвердження понесених витрат позивач надає договір №03/10 про надання правничої допомоги від 06 жовтня 2018 року, укладений між [PERSON] та адвокатським об`єднанням «Молень, Багранюк та партнери», тарифи на обчислення вартості послуг, акт про надання правничої допомоги за договором про надання правничої допомоги №03/10 від 03 жовтня 2018 року, та квитанцію від 05 жовтня 2018 року на суму 2 531, 64 грн. Проте, у наданих суду зазначених доказах, які на його думку є підтвердженням понесених витрат на правничу допомогу, відсутні дані, що вказану суму коштів було оплачено позивачем [PERSON] саме за надання послуг у даній справі, в них відсутні посилання на дану справу, прізвище відповідача, не зазначено предмету спору, а лише те, що позивачу надано правничу допомогу, яка полягає у здійсненні представницьких повноважень загалом. Враховуючи наведене, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення зазначених витрат не підлягають до задоволення. На підставі наведеного та

Outcome: partial