Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя, який в процесі судового розгляду уточнила, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 03.03.1995 року у Оржівській селищній Раді Рівненського району Рівненської області сторони зареєстрували шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за №4. За час шлюбних відносин сторони вели спільне домашнє господарство, мали єдиний сімейний бюджет та придбали майно, а саме: квартиру [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу квартири від 26.12.2000 року, посвідченого державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №5-4478. На даний час позивач вважає за необхідне поділити придбане чи набуте під час перебування у шлюбних відносинах з [PERSON] майно, а саме: квартиру [ADDRESS], що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, в якому просила визнати квартиру [ADDRESS] обєктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. Позивач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] до судового засідання не зявились, однак від представника позивача адвоката [PERSON] надійшла письмова заява про розгляд справи за відсутності позивача та її представника, уточнені позовні вимоги підтримують та просять суд останні задовольнити, не заперечують проти винесення заочного рішення суду. Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у розгляді справи, має право заявляти клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] до судового засідання не зявився із невідомих суду причин, хоча про день, час та місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином. Оскільки у справі достатньо доказів для встановлення прав та взаємовідносин сторін та враховуючи те, що позивач та її представника не заперечують, відповідно до ст.224 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що 03.03.1995 року у Оржівській селищній Раді Рівненського району Рівненської області сторони зареєстрували шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за №4, згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії І-ГЮ №261226, виданого Оржівською селищною Радою Рівненського району Вінницької області 03.03.1995 року (а.с.5). Перебуваючи у шлюбі між [PERSON] (продавцем) та [PERSON] (покупцем) було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №5-4478, відповідно до п.1 якого продавець продала, а покупець купив квартиру [ADDRESS], загальною площею 42,2 кв.м. (а.с.6). Зазначена у вищезазначеному документі квартира №7 у будинковолодінні №154 по вул. Київська у м. Вінниці зареєстрована КП «Вінницьке обласне обєднане бюро технічної інвентаризації» на праві приватної власності за [PERSON] і записана в реєстрову книгу №148 за реєстровим №1485/5931 02.01.2001 року (а.с.6 зворот). Таким чином, з огляду на вищевикладене, можна дійти обґрунтованого висновку, що під час шлюбу сторонами було набуте майно квартиру [ADDRESS]. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно з ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Разом з тим, відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України при розгляді справи №6-2333цс15, статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. А тому, з огляду на вищевикладене та зважаючи на те, що спірне нерухоме майно було придбане сторонами у період шлюбу, джерелом набуття останнього були спільні сумісні кошти та спільна праця подружжя,оскільки зі сторонни відповідача не надано будь-яких належних та допустимих доказів, які б свідчили про протилежне, суд приходить до обґрунтованого висновку, що спірне майно є спільною сумісною власністю, а частки подружжя у спільному сумісному майні є рівними. Більше того, згідно ч.2 ст.370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Тому, суд, приходить до висновку, що частки сторін у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] складають по 1/2 частці кожного, а відтак позов підлягає задоволенню. При подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2\~519,00 грн., згідно квитанції №46 від 07.12.2016 року (а.с.1), яка відповідала ціні позову 251\~833,50 грн., що становила вартість 1/2 частки спірної квартири, що підтверджується довідкою Вінницької торгово-промислової палати від 24.11.2016 року №23-06-04/307 (а.с.3), оскільки у первісному позові позивачем ставилось питання лише про визнання за нею права власності на 1/2 частки спірної квартири (а.с.2), а тому в силу ст.ст.79, 88 ЦПК України вказані витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Разом з тим, в процесі судового розгляду позивач позовні вимоги уточнила та просила суд визнати квартиру [ADDRESS] обєктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. Таким чином, ціна даного позову становить 503\~667,00 грн., в судовий збір за подання даного позову до суду становить 5\~036,67 грн. А, зважаючи, що позивачем при подачі позову до суду було сплачено судовий збір у розмірі 2\~519,00 грн., тому судовий збір у розмірі 2\~517,67 грн. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved