Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з вищеозначеним позовом до відповідача, вказуючи на те що 28.02.2017 року вона уклала з відповідачем ТзОВ «Автотехнікс Україна» договір №170577 фінансового лізингу, відповідно до якого товариство зобов'язалося придбати у свою власність та передати їй у користування автомобіль марки ВАЗ - 2190 Granta, а вона у свою чергу зобов'язалася періодично сплачувати за користування автомобілем лізингові платежі. Вартість предмету лізингу (автомобіль) складає 350 000 гривень (12915,13 доларів США). Курс долара на дату підписання договору 27,09 грн. В день укладення договору №170577 фінансового лізингу нею було перераховано відповідачу ТзОВ «Автотехнікс Україна» 35 000 гривень, що підтверджується квитанцією №0.0.716430237.1 Вважає, що умови договору фінансового лізингу не відповідають діючому законодавству та порушують її права як споживача. Просить визнати недійсним договір лізингу та стягнути на її користь грошові кошти в розмірі 35000,00 грн. та судові витрати. Представник позивача [PERSON] надав суду заяву про слухання справи у його відсутність, на позовних вимогах наполягає та просив їх задовольнити. Не заперечує проти заочного розгляду справи. Представник відповідача в судове засідання не з'явився без поважних причин, належним чином про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Дослідивши матеріали справи слід прийти до наступних висновків. Предметом спору є вимога про визнання правочину недійсним,стягнення коштів,що були сплачені за недійсним договором. Виниклі правові відносини є цивільними і регулюються нормами ст.ст.203,215,216,230,236,808 ЦК України, відповідно до яких правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу,іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави,суспільства чи його моральним засадам. Недодержання в момент вчинення правочину стороною/сторонами/ вимог,зокрема означених вище є підставою недійсності правочину. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов»язана повернути другій стороні у натурі все,що вона одержала на виконання цього правочину. Відповідно до ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона/лізингодавець/ передає або зобов»язується передати другій стороні/лізингоодержувачу/ у користування майно,що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем /прямий лізинг/ або майно,спеціально придбане лізингодавцем у продавця/постачальника/ відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов/непрямий лізинг/ на певний строк і за встановлену плату/лізинговий платіж/ До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм/оренду/ з урахуванням особливостей,встановлених цим параграфом та законом. Як встановлено судом позивач [PERSON] 28.02.2017 року уклала з ТзОВ «Автотехнікс Україна» договір №170577 з додатками, за умовами якої ТзОВ зобов'язувалось придбати у власність, отримати право власності на предмет лізингу та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбаченим цим договором. Лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах даного Договору фінансового лізингу та згідно з положеннями чинного законодавства. Предметом фінансового лізингу по даному договору є транспортний засіб, а саме автомобіль моделі марки ВАЗ - 2190 Granta, комплектація/модифікація 21907-027-42, об»єм двигуна 1,6, тип КПП МТ, привід 4х2. Предмет лізингу належить лізингодавцю до моменту переоформлення права власності та передачі його за актом приймання-передачі, що не має бути більшим 120 днів з моменту сплати адміністративного платежу,авансового платежу,комісії за передачу предмету лізингу. Строк дії договору 78 місяців, але в будь-якому випадку - до повного виконання зобов»язання. Згідно п.1.4. товариство не відповідає за якість,комплектність,справність тощо предмету лізингу. За вищеназваними зобов»язаннями відповідає продавець. Відповідно до вимог п.5.1 договору з дати підписання акту приймання-передачі лізингоодержувач має право користуватися предметом лізингу згідно звичайного призначення. У спірному договорі обмежені права лізингоодержувача-позивача, як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним зобов»язання,передбаченого договором. Звужені обов»язки лізингодавця. Він не відповідає за невиконання будь-якого зобов»язання щодо якості,комплектності,справності предмета лізингу,його заміни,введення в експлуатацію,усунення несправностей протягом гарантійного строку своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог,монтажу тощо,що не узгоджується з вимогами ст.808 ЦК України.Крім того непрозоро та несправедливо виписано в договорі значення адміністративного платежу, що це сума,яка не являється авансом і не входить у суму вартості предмету лізингу. Разом з тим, за ч.1 ст.18 Закону «Про захист прав споживачів» виконавець послуг не повинен включати у договори із споживачем умови,які є несправедливими,тобто такі,що суперечать принципу добросовісності,його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов»язків на шкоду споживача,зокрема встановлення жорстких обов»язків споживача,тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Відповідно до п.2 ч.1,п.7 ч.3 ст.19 означеного вище Закону забороняється нечесна підприємницька практика,яка включає будь-яку діяльність,що вводить споживача в оману,або є агресивною, діяльність по утворенню,експлуатації або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів такої системи,а не за рахунок продажу або споживання продукції. Верховний Суд України 23 травня 2012 року по справі №6-35 цс 12/, опираючись на вимоги ч.1 п.7 ч.3 ч.6 ст.19 Закону України « Про захист прав споживачів» виклав правову позицію по справі, з якої вбачається,що правочини,здійснені з використанням нечесної підприємницької діяльності,направленої на утворення,експлуатацію або сприяння розвитку пірамідальних схем,коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації,яка надається за рахунок залучення інших споживачів, а не за рахунок продажу або споживання продукції,є недійсними. Відповідно до ст. 2 Закону 723/97- ВР відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Спірний договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи не був нотаріально посвідчений. У звязку з укладенням договору фінансового лізингу між позивачем та відповідачем виникли правовідносини, які регулюються (окрім положень Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку) Законом України «Про захист прав споживачів», так як вказаний Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживача, а також визначає механізм. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України. Відповідно до ч. 3ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін, або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Ч. 1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Суд вважає умови укладеного договору несправедливими, тому що всупереч принципу добросовісності встановлений істотний дисбаланс договірних прав та обовязків сторін договору на шкоду споживачу. Так п.12.1 договору не відповідає ст.18 ч.3 п.п.4 Закону України «Про захист прав споживачів», тому що в порушення прав споживача надає відповідачу право не повертати комісію за організацію угоди. Частиною 2ст.16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» визначено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Виходячи із положень, викладених в п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18.01.2017 року у справі № 6-648цс16, а саме, що згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Укладений між сторонами договір фінансового лізінгу, предметом якого визначений транспортний засіб, є змішаним договором, тому що містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, але в порушення ст.799 ЦК України не був нотаріально посвідчений. Таким чином, суд вважає, що укладений між сторонами договір фінансового лізінгу є нікчемним. Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ч. 1 ст. 236 ЦК України). Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. На підставі викладеного слід позовні вимоги задовольнити, стягнути з відповідача на користь позивача сплачений авансовий платіж, судовий збір 640,00 грн., оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved