Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із вищевказаним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої смертю її сина 275000,00 грн. без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 22 серпня 1996 року у 22-45 год. на [PERSON] заводі, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Арселор Міттал Кривий Ріг», під час виконання трудових обов`язків помічника машиніста тепловозу, у віці 27 років помер її син - [PERSON] . За результатом спеціального розслідування даного нещасного випадку комісією було складено 03.09.1996 року Акт № 12 про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, форми Н-1. Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого 23 серпня 1996 року Дзержинським № 038432 смерть сина настала внаслідок нещасного випадку у зв`язку з підприємством. Багаточисленні несполучені з життям пошкодження скелету та внутрішніх органів. Смерть рідної людини, це не відновлювальна втрата. Встановити ціну людського життя, повернути близьку людину неможливо. Моральну шкоду не можна відшкодувати у повному обсязі, так як не має, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Звістка про смерть єдиного сина призвела позивача у великий розпач, так як я не знала як жити далі, втратила рідну їй людину, яку дуже любила, свою опору та підтримку. Смерть сина призвела до того, що позивач зазнала сильного нервового потрясіння, до теперішнього часу постійно перебуває у напруженому психічному стані, адже думки про смерть єдиного сина не залишають навіть до теперішнього часу. Після смерті сина залишилася без матеріальної підтримки. Негативні зміни у сім`ї є незворотними, оскільки сина вже не повернути до життя. Таким чином, факт моральних страждань є очевидним, доведеним і не потребує доказування іншими засобами доказування. Ухвалою суду від 26.07.2021 року вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін за наявними у справі матеріалами за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Відповідно до ч. 5\~ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. В судове засідання сторони не викликалися, клопотання учасників провадження до суду про розгляд справи з викликом сторін до судового засідання не надходило. Суд проводить судове засідання без фіксування технічними засобами, що буде відповідати вимогам\~ст. 247 ЦПК України. Відповідач - ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг»,\~отримавши копію позовної заяви з додатками та копію ухвали суду про відкриття провадження у справі, про що свідчить розписка представника, долучена до матеріалів справи, скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву. Відзив на позовну заяву про відшкодування моральної шкоди відповідачем було подано до суду та зареєстровано канцелярією суду за вх. №21608/21, 10.08.2021 року, тобто в межах процесуального строку, встановленого ухвалою суду від 26.07.2021 року, відповідно до якого відповідач заперечує проти позову в повному обсязі, просить відмовити у його задоволенні. В обґрунтування своєї позиції вказує, що предметом позовних вимог [PERSON] є відшкодування моральної шкоди спричиненої смертю її сина - [PERSON] , який помер [INFO] , про що був складений Акт №12 про нещасний випадок від 03.09.1996р. (форма Н-1). Як вбачається з доданих документів, а саме, з Акту №12 про нещасний випадок від 03.09.1996р. (форма Н-1) у пункті 11. 3. причини зазначено: 1. Порушення вимог безпеки при експлуатації транспортних засобів. 2. Незадовільна організація робіт, порушення трудової і виробничої дисципліни, викликані особистими факторами і у стадії сп`яніння. Крім того, оскільки нещасний випадок стався 22.08.1996 року, тому просив врахувати позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 17.06.2020 року у справі №210/57/19. Так, станом на 22.08.1996 року діяли Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України № 472 від 23 червня 1993 року, якими не передбачалося право членів сім`ї потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю особи на виробництві. Так, частиною 1 ст.440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, передбачено, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Дана правова норма не може бути застосована до врегулювання спірних правовідносин, оскільки нею було передбачено загальні підстави відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, а правовідносини сторін в рамках даної справи виникли з приводу відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок смерті. Таким чином, вказані вище положення діючого на момент виникнення спірних правовідносин законодавства не містили норм, які б регламентували відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, або смертю фізичної особи членам його родини. А тому до вказаних правовідносин не може бути застосована ст. 440-1 ЦК УРСР в редакції 1963 року. В спірних правовідносинах не було встановлено вчинення з боку відповідача будь-яких неправомірних дій, що могли б призвести до настання смертельного випадку з батьком позивача, отже відсутня одна з обов`язкових передумов для відшкодування моральної шкоди, просив у позові відмовити. Дослідивши матеріали справи та оцінивши у сукупності докази, подані в обґрунтування позову, суд вважає, що\~позовні вимоги\~підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В силу ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено,\~що син позивача [PERSON] працював на [PERSON] заводі, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «АрселорМіттал Кривий Ріг», помічником машиніста тепловозу. Відповідачем, вказаний факт не оспорюється. Відповідно до Акту про нещасний випадок від 03.09.1996 року 22.08.1996 року з [PERSON] стався нещасний випадок у виді дорожньо-транспортної пригоди (а.с. 8-9). Причиною нещасного випадку визначено порушення вимог безпеки при експлуатації транспортних засобів; незадовільна організація робіт, порушення трудової і виробничої дисципліни, викликані особистими факторами і у стадії сп`яніння (а.с. 8 зворот). [PERSON] помер [INFO] у віці 27 років, про що в книзі реєстрації актів про смерть 23.08.1996 року зроблено запис №1404. Причиною смерті вказано нещасний випадок у зв`язку з підприємство, багато численні несполучені з життям пошкодження скелету та внутрішніх органів (а.с. 7). Відповідно до Свідоцтва про народження серії [NUMBER] , позивач - [PERSON] , є матір`ю [PERSON] (а.с. 10). Отже, в судовому засіданні встановлено, що нещасний випадок на виробництві стався з вини відповідача, смерть [PERSON] настала від нещасного випадку у зв`язку з виробництвом. У відповідності до ст.4 ЗУ «Про охорону праці» державна політика в області охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань. Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини - є головним обов`язком держави. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку з між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. На час виникнення правовідносин між сторонами відшкодування моральної (немайнової) шкода було врегульовано статтею 440-1 ЦК Української РСР ( в редакції 1963 року). Згідно\~статті 6 ЦК\~Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом шляхом компенсації моральної шкоди. З 01 січня 2004 року набрав чинності ЦК України, статтями 1167,1168 якого передбачено відшкодування моральної шкоди завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, або смертю фізичної особи членам родини померлого. Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що він починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп,\~\~\~\~ від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001,\~\~ від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012). Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Події, які породили цивільне право позивача на відшкодування моральної шкоди та стали підставою для звернення до суду з позовними вимогами, мали місце до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності ЦК України, тому з огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року. У відповідності до статті 440-1\~ЦК\~Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Необхідною умовою виникнення зобов`язання по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди, є заподіяння цієї шкоди. Під шкодою в праві прийнято розуміти всяке применшення блага, що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною (немайновою). Вказуючи на моральну (немайнову) шкоду, що підлягає відшкодуванню, частина перша статті 440-1\~ЦК\~Української РСР не визначає її поняття. Визначення цього поняття міститься в правових нормах спеціальних законів, що регулюють певні види суспільних відносин і передбачають право громадян та організацій на відшкодування моральної (немайнової) шкоди (наприклад, статті\~1,\~33,\~34 Закону «Про зовнішньоекономічну діяльність»,\~стаття 10 Закону «Про режим іноземного інвестування»,\~стаття 24 Закону «Про захист прав споживачів»,\~стаття 44 Закону «Про авторське право і суміжні права»,\~стаття 12 Закону «Про охорону праці»\~та ін.). Разом з тим, враховуючи особливості правового регулювання суспільних відносин цими законодавчими актами, у відповідних нормах про поняття моральної (немайнової) шкоди, встановлюються і різні її критерії. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Стаття 440-1\~ЦК\~Української РСР не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Отже, відповідно до статті 440-1\~ЦК\~Української РСР фізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. У вказаній статті міститься пряма вказівка на те, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянинові або організації діяннями іншої особи, і порушила їх законні права, відшкодовується особою, що заподіяла шкоду. Порушення законних прав, указаних в законі осіб, завжди є протиправним. Отже, неправомірна поведінка заподіювача моральної (немайнової) шкоди є необхідною умовою відповідальності, тому суд при розгляді справ цієї категорії зобов`язаний з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних або фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні. У статті 440-1\~ЦК\~Української РСР виявляється дія принципу генерального делікту, закріпленого в\~статті 440 ЦК\~Української РСР, в силу якого заподіяння шкоди признається протиправним, якщо особа не була управоважена на її заподіяння. Стаття 440-1 ЦК Української РСР є загальною нормою, такою, що регулює деліктні правовідносини. Оскільки моральна шкода, завдана позивачу у зв`язку зі смертю його батька в результаті нещасного випадку на виробництві, не відшкодовується ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ні Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 427, така моральна шкода за наявності для цього підстав повинна виплачуватись особою, яка її заподіяла, на підставі статті 440-1 чинного на час виникнення спірних правовідносин ЦК Української РСР 1963 року. Як роз`яснено в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України\~\~ від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень, у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 Цивільного кодексу Української РСР та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Така правова позиція висвітлена в Постанові Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 61-4983св18. Суд не бере до уваги посилання представника позивача на позицію Верховного Суду, викладену у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2020 року справа № 210/57/19 (провадження № 61-16622св19), прийнятої за наслідками розгляду справи з аналогічних правовідносин, в якій зазначено, що у судів були відсутні правові підстави для задоволення позову позивача доньки загиблого, оскільки нещасний випадок на виробництві з особою батьком позивача, стався у вересні 1998 року, порядок відшкодування моральної шкоди на час виникнення спірних правовідносин регулювався статтею 440-1 ЦК Української РСР, статтею 12 Закону України «Про охорону праці» (в редакції, чинній на момент настання нещасного випадку) та Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України № 472 від 23 червня 1993 року, якими не передбачалося право членів сім`ї потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю особи на виробництві. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Разом з тим, Верховний Суд у складі суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові № 213/4098/18 від 29 листопада 2019 року дійшов протилежного висновку. Так, залишаючи без змін касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», касаційний суд зазначив про те, що ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для покладення на роботодавця - ПрАТ «ІнГЗК» обов`язку з відшкодування позивачці, як дочці загиблого внаслідок нещасного випадку на виробництві працівника відповідача, завданої моральної шкоди з підстав, визначених статтею 440-1 ЦК Української РСР. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 червня 2019 року (справа № 212/2904/17) та у постанові від 15 травня 2019 року (справа № 212/7779/17). Також, Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що моральна шкода членам його сім`ї загиблого , за наявності для цього підстав, повинна виплачуватись роботодавцем відповідно до статті 440-1 чинного на час виникнення спірних правовідносин\~\~ ЦК Української РСР 1963 року (постанова від 14.12.2020 року у справі № 210/2271/19 провадження № 61-19033сво19 ). Отже, смерть\~\~сина позивача [PERSON] сталася внаслідок нещасного випадку на виробництві, вина підприємства доведена актом про нещасний випадок. Позивач є матір`ю [PERSON] , а відтак є особою, яка перебувала на його утриманні на час смерті, переносить тяжкі моральні страждання, оскільки втратила рідну їй людину, яку дуже любила, свою опору та підтримку. Смерть сина призвела до того, що позивач зазнала сильного нервового потрясіння, до теперішнього часу постійно перебуває у напруженому психічному стані, адже думки про смерть єдиного сина не залишають її навіть до теперішнього часу. Після смерті сина залишилася без матеріальної підтримки. Негативні зміни у сім`ї є незворотними, оскільки сина вже не повернути до життя. Позивач оцінює моральну шкоду, заподіяну їй в наслідок загибелі її сина, у 275 000,00 грн. Визначаючи розмір відшкодування, суд, приходить до висновку, що внаслідок незабезпечення підприємством дотримання працівниками техніки безпеки, позивач залишилася без сина, втратила рідну їй людину, яку дуже любила, свою опору та підтримку. Враховуючи ступінь фізичних і моральних страждань позивача, їх тривалість і тяжкість, незворотність втрати, а також з урахуванням конкретних обставин справи, і наслідків, що наступили, виходячи, з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що стягненню з ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» на користь позивача у відшкодування моральної шкоди, завданої загибеллю сина, підлягає 475 000,00 грн., що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які позивач пережив та переносить на теперішній час. При зверненні до суду із позовом позивач звільнений від сплати судового збору на\~підставі положення п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Так, відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь\~осіб,\~які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи\~відхиленої\~частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно з п.1 ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою або фізичною особою-підприємцем ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. Відтак, відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір», пропорційно до задоволених вимог, суд стягує з відповідача ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» в дохід держави судовий збір в сумі 2750,00. (275 000,00х1%=2750,00).

Outcome: approved