Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON], в якому просить суд визнати за нею в порядку набувальної давності право власності на 53/100 частин квартири [ADDRESS] на загальну суму 243711 грн. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що їй на підставі договору дарування від 17.02.2003 року належить 47/100 частин квартири [ADDRESS]. Зазначена квартира є комунальною та складається із 4 жилих кімнат житловою площею 54,8 кв.м. При цьому 53/100 частин зазначеної квартири за допомогою позивача приватизовані [PERSON], якій 20.11.2003 року видано свідоцтво про право власності на житло. За проханням відповідача [PERSON] в період хвороби [PERSON] позивач надавала останній допомогу, в тому числі і матеріальну, мала добрі стосунки як з [PERSON], так і з відповідачем [PERSON] [INFO] року [PERSON] померла і витрати на поховання взяла на себе позивач, оскільки відповідач від цього відмовилась і на похоронах заявила, що вступати у спадщину після смерті сестри і користуватись її квартирою не бажає. Після похорон [PERSON] позивач заволоділа її квартирою, з травня 2008 року почала оплачувати комунальні послуги, зробила косметичний ремонт, добросовісно та безперервно володіє квартирою більше 10 років, у зв'язку з чим, посилаючись на ст. 344 ЦК України позивач звернулась до суду з даним позовом і просить визнати за нею в порядку набувальної давності право власності на 53/100 частин квартири [ADDRESS], яка складається з 2 жилих кімнат: 2- площею 9,5 кв.м, 3 - площею 20,1 кв.м, в загальній сумісній площі: коридор 1 - площею 4,0 кв.м., кухня 6 - площею 11,9 кв.м, вбиральня 7 - площею 4,8 кв.м на загальну суму 243711 грн. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 01.08.2018 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю - прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання. Під час підготовчого засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали, заявили клопотання про витребування доказів, яке задоволено ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 28.08.2018 року. Крім того, разом з позовом позивачем [PERSON] подана заява про виклик свідків [PERSON] та [PERSON]. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 28.09.2018 року заява про виклик свідків задоволена, закрито підготовче провадження, справа призначена до судового розгляду по суті. Відповідачем [PERSON] подано відзив на позов, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позову. Відповідач зазначає, зокрема, що в будинку [ADDRESS] тривалий час мешкала її родина. Мати відповідача [PERSON] ще в сорокових роках займала одну з кімнат в зазначеному будинку, після війни їй надали дві кімнати на 1 поверсі будинку в квартирі №3. Відповідач народилась [INFO] року, її сестра [PERSON] народилась в 1938 році, вони втрьох мешкали в зазначеній квартирі. 09.08.1975 року відповідач уклала шлюб з [PERSON] і вони в 1979 році переїхали в його батьківський будинок по [ADDRESS] де відповідач мешкає і нині. В спірній квартирі мешкали матір та сестра відповідача, яка захворіла і за нею доглядала матір. [INFO] року матір померла, після її смерті сестра залишилась мешкати одна, за собою сама доглядала, жали на пенсію по інвалідності, відповідач навідувала сестру, приносила їй продукти харчування і ліки. В квітні 2008 року [PERSON] потрапила до лікарні, де їй ампутували ногу, в лікарні за нею доглядала жінка, яку найняла відповідач. В кінці квітня відповідач забрала сестру додому, [INFO] року сестра померла, позивач допомагала оформити свідоцтво про смерть сестри. Як зазначає відповідач, про те, що сестра приватизувала 20.11.2003 року частину квартири [ADDRESS] їй не було відомо. Відповідач дізналась про це вже отримавши даний позов, після чого звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Після смерті сестри відповідач до квартири не приходила, вважала, що квартиру держава віддала іншим особам. Враховуючи викладене, відповідач вважає, що спірна квартира не може належати позивачу в порядку набувальної давності, оскільки позивач недобросовісно заволоділа кімнатами, безпідставно ними володіє, не маючи права сплачувати комунальні платежі, оскільки особовий рахунок відкрито на ім'я сестри відповідача. Таким чином, зазначена частин квартири - спадкове майно, яке не може набуватись в порядку набувальної давності. Крім того позивач зареєструвалась у спірній квартирі лише 03.02.2015 року, що вбачається з її паспортних даних. Позивачем подано відповідь на відзив, в якому [PERSON] стверджує про обізнаність відповідача про приватизацію спірної квартири, оскільки відповідач отримала від позивача 11000 гривень, про що склала розписку, в якій зазначила, що претензій з приводу квартири до позивача не має, таким чином був оформлений завдаток, а після оформлення спадщини і укладення договору купівлі-продажу позивач обіцяла сплатити суму, що залишилась. Це відбувалось ще до смерті власниці частини квартири [PERSON], після смерті якої відповідач відмовилась її хоронити, а також на численні прохання позивача відмовилась подавати заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини, незважаючи на те, що позивач розпочала користуватись спірною квартирою, сплачувати за комунальні послуги. Таким чином, позивач вважає, що відповідач своїми діями визнала право позивача на спірну квартиру. Відповідач [PERSON] подала заперечення, в яких зауважила, що про наявність розписки позивач вперше зазначила у відповіді на відзив, тому [PERSON] наполягає на тому, що про приватизацію квартири сестрою їй нічого відомо не було, тому вона тільки 22.11.2018 року звернулась із заявою про прийняття спадщини і постановою від 22.11.2018 року їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Тому відповідач вважає, що зазначені позивачем підстави позову виключають можливість визнання за нею права власності в порядку набувальної давності. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позові та відповіді на відзив. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] проти задоволення позову заперечували з підстав, викладених у відзиві та запереченнях. Суд, заслухавши вступне слово учасників справи, показання свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові докази, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, враховуючи наступне. Спірною є частина квартири під номером 3, що знаходиться в будинку [ADDRESS] Згідно звіту про оцінку майна від 15.05.2018 року №1036873 комунального підприємства «ХМБТІ» Харківської міської ради оціночна вартість зазначеної 4 кімнатної комунальної квартири становить 459833 грн., в тому числі вартість 47/100 частини 216122 грн. (а.с.13). Позивачу [PERSON] на підставі договору дарування від 17.02.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Саутенко Н.В., зареєстрованого в реєстрі за №454, належить на праві власності 47/100 часток квартири під номером 3, що знаходиться в будинку [ADDRESS] Зазначена квартира в цілому складається з чотирьох жилих кімнат житловою площею 54, 8 кв. м, загальною площею 76,7 кв.м., корисною площею 76, 7 кв. м. Зазначені обставини підтверджуються копією договору дарування, копією технічного паспорту і копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 8,9, 12, 14). 53/100 часток квартири під номером 3, що знаходиться в будинку [ADDRESS] належали на праві приватної власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20.11.2003 року, реєстраційний №6-03-223001, що підтверджується копією відповідного свідоцтва, копією технічного паспорту (а.с.11, 15-16). В довідках дільниці №66 Жовтневої філії Комунального підприємства «Жилкомсервіс» від 20.05.2008 року та від 06.06.2017 року зазначено, що [PERSON] [ADDRESS] сумісно проживала з гр. [PERSON] та вела з нею сумісне господарство, поховала її за власний рахунок, зі слів мешканців (а.с. 17-18). Разом з тим, інформацію, викладену в зазначених довідках, суд оцінює критично, оскільки форма довідки передбачає підтвердження лише факту проживання та реєстрації осіб за певною адресою. [PERSON] народилась [INFO] року, її батьками були [PERSON] та [PERSON]. 09.08.1975 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], дружині присвоєно прізвище [PERSON], що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження та укладення шлюбу (а.с.59-60). Згідно з копією свідоцтва про смерть матір відповідача [PERSON] - [PERSON] померла [INFO] року у віці 91 років (а.с.62). [PERSON] померла [INFO] року у віці 70 років, що вбачається з копії свідоцтва про смерть, виданого 13.05.2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову №4 Харківського міського управління юстиції, актовий запис №7314 (а.с.10). Згідно з відповіддю на ухвалу суду П'ятої Харківської державної нотаріальної контори від 07.09.2018 року після померлої [INFO] року [PERSON] заяви про прийняття та про відмову від прийняття спадщини не подавались, спадкова справа не заводилась (а.с.42-44). Разом з тим 22.11.2018 року на підставі заяви [PERSON] П'ятою Харківською нотаріальною конторою після смерті [PERSON], померлої [INFO] року, заведена спадкова справа 581/2018, однак постановою від 22.11.2018 року державного нотаріуса П'ятої Харківської нотаріальної контори Абеленцевої Г.В. відмовлено [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] у зв'язку з відсутністю факту прийняття нею спадщини, відсутністю факту родинних відносин та відсутністю правового документу на вищезазначене спадкове майно (а.с.76-77). Позивачем надана розписка від 21.04.2008 року, відповідно до якої [PERSON], що проживає за адресою: [ADDRESS], підтверджує, що отримала гроші у кількості 11000 гривень від [PERSON] за квартиру за адресою: [ADDRESS], претензій до [PERSON] не має (а.с.73). Свідки [PERSON], [PERSON] сусіди позивача, які також знають відповідача як колишню сусідку, в судовому засіданні пояснили, що [PERSON] весь час до смерті [PERSON] допомагала останній, відвідувала її у лікарні, допомагала у побуті, а після смерті - займалась похованням. Після смерті [PERSON] [PERSON] зайняла належні останній кімнати в комунальній квартирі, зробила там ремонт і користується на даний час, сплачує комунальні послуги. Відповідач [PERSON] відвідувала [PERSON] не дуже часто, після смерті останньої у спірному помешканні свідки відповідача не бачили. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 12 ЦПК України та згідно з ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною 2 статті 78 ЦПК України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути зокрема визнання права. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Як на правову підставу звернення до суду позивач посилається на ст. 344 ЦК України. У частині першій статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном. Як роз'яснено у п. 13 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 5 від 7 лютого 2014 року, можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини 4 статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності. Згідно з п.п. 9, 11, постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; -володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. Добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. При цьому слід враховувати, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Позивачі, як незаконні володільці, протягом всього часу володіння майном повинні бути впевнені, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випадку при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності слід виходити з того, що задоволення таких вимог можливе лише за наявності необхідних умов, а саме: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Отже, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, виходячи зі змісту вказаної правової норми, цей спосіб набуття права власності встановлюється на сукупності обставин, зазначених у цій статті, а саме тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном, як своїм власним. При цьому тривалість означає, що повинен закінчитися передбачений у законі строк, добросовісність означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно, відкритість означає, що володіння є відкритим, безперерервність означає, що на протязі зазначеного у законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'явлено позовів про повернення майна. За положеннями статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, що не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, або на майно, що придбано добросовісним набувачем і у витребуванні якого власнику було відмовлено. За змістом роз'яснень пункту 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року №3 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі, а також на безхазяйну річ. Таким чином, в даному випадку позивач користується спірною частиною квартири відкрито, тривалий час, але не добросовісно, оскільки знає, що власник частини квартири [PERSON] померла, відповідач [PERSON] спадщину не прийняла, тому дана спадщина може бути визнана відумерлою у встановленому законом порядку, однак позивач не повідомила про це відповідні органи, з її слів, продовжувала сплачувати за комунальні послуги на особовий рахунок, що відкритий на померлу [PERSON], позов заявила не до належного відповідача, яким повинна бути в даному випадку Харківська міська рада, навіть надала розписку, складену відповідачем, яка свідчить про зовсім інший характер правовідносин між сторонами ніж набувальна давність, тому суд приходить до висновку про те, що в даному випадку передбачені законом підстави для визнання за позивачем в судовому порядку права власності на 53/100 частин квартири [ADDRESS] на підставі ст. 344 ЦК України - відсутні. Крім того, на думку суду застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння, а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною обрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли. Обравши спосіб захисту права, передбачений ст. 344 ЦК України, позивач не надала суду доказів існування передбачених цією нормою підстав для визнання за нею права власності на 53/100 частин квартири [ADDRESS] саме за набувальною давністю, а обставини, встановлені при дослідженні доказів, серед яких велика увага приділена позивачем доказуванню фактів догляду за померлою власницею, а також факту надання нею грошової суми відповідачу за спірну частину квартири, суперечать обраному позивачем способу захисту права. Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, встановлених обставин справи, системного аналізу положень чинного законодавства та досліджених в судовому засіданні доказів, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає в повному обсязі. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в повному обсязі суд на підставі ст. 141 ЦПК України покладає судові витрати на позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed