Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про стягнення з останніх боргу за договором позики в сумі 688 719,32 грн., з яких основна сума боргу 509 695,28 грн., 3 відсотки річних від простроченої суми - 8198 грн., індекс інфляції за весь час прострочення - 42 282,59 грн. та пеня в сумі 128 543,45 грн. Також просить стягнути з відповідачів моральну шкоду в розмірі 50 000 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 09.10.2014р. між нею та відповідачами укладено договір позики на суму 20 000 доларів США, які останні зобов'язались повертати щоквартально у рівних частинах у сумі, еквівалентній 2 000 доларів США з кінцевою датою повернення коштів - 10.07.2017р. Після закінчення терміну сплати першого платежу - 10.01.2015р. зверталась до відповідачів з проханням повернути кошти, проте останні ігнорували її дзвінки та почали уникати зустрічі з нею. Претензії від 14.12.2015р. та від 16.02.2016р. про повернення суми боргу відповідачі не виконали. У зв'язку з допущеним простроченням повернення чергової частини боргу, просить в судовому порядку достроково стягнути заборгованість за договором позики в сумі 20 000 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно 509 695,28 грн., три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов'язання в сумі 8198 грн., інфляційні втрати в сумі 42 282,59 грн. та пеню в сумі 128 543,45 грн. Внаслідок порушення відповідачами грошового зобов'язання, зазнала моральних страждань, що виразились в погіршенні сну, підвищеній нервозності, конфліктності, порушенні нормальних життєвих зв'язків. Моральні збитки оцінює до розміру 50 000 грн., які також просить стягнути з відповідачів в примусовому порядку. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] пред'явили позов до [PERSON] про визнання договору позики від 09.10.2014р. недійсним. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 23.11.2016р. вказані позови об'єднано в одне провадження. В обґрунтування цих позовних вимог покликаються на те, що дійсно, 09.10.2014р. між сторонами укладено договір позики на суму 260 000 грн., що на момент укладення договору еквівалентно 20 000 доларів США. Проте, укладенню цього договору передували важкі для них сімейні обставини, пов'язані з їхнім сином [PERSON], до якого ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 04.12.2015р. вжито примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації у психіатричний заклад з посиленим наглядом. В процесі досудового слідства встановлено, що їхній син [PERSON], будучи в стані неосудності, 07.10.2014р. вчинив підпал квартири, що належить [PERSON], чим спричинив потерпілій матеріальної шкоди на суму 260 000 грн. За правилами чинного законодавства, шкода завдана фізичною особою, яка в момент її завдання не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, не відшкодовується. Незважаючи на це, ними було взято на себе зобов'язання повернути відповідачу завдані матеріальні збитки в сумі 260 000 грн., які по факту від відповідача не отримувались, а мають бути повернуті як відшкодування завданих їхнім сином збитків. Такий договір укладався при вкрай тяжких для них обставинах і на невигідних умовах. Зокрема, відповідачем чинився психологічний тиск. Через емоційний стрес, пов'язаний із станом їхнього сина та його важкою хворою, погодились підписати спірний договір позики. Вважають його таким, що укладений під впливом тяжкої обставини на вкрай невигідних умовах і тому, просять визнати його недійсним в судовому порядку. Натомість, погоджуються відшкодувати відповідачу збитки в сумі 260 000 грн. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] згідно угоди про надання правової допомоги від 11.10.2016р. - адвокат Мартиневич Ю.О. вимоги своєї довірительки підтримав. Дав пояснення аналогічні вищенаведеним та просить позов задовольнити. Проти обґрунтованості позову [PERSON], [PERSON] заперечив, оскільки правовідносини сторін є цивільно-правовими, та не є пов'язані із кримінальним провадженням. Договір позики є безвідсотковим, через що тяжких обставин немає. Тому, в задоволенні такого позову просить відмовити. Представник відповідачів згідно належних довіреностей від 15.08.2016р. [PERSON] проти обґрунтованості позову [PERSON] заперечив, вважаючи договір позики від 09.10.2014р. недійсним з підстав, викладених в позовній заяві його довірителів. Крім цього, вважає неправомірним нарахування процентів за договором позики, оскільки за його умовами проценти не нараховуються і не сплачуються. Так само, умовами договору не передбачено нарахування пені в якості забезпечення виконання грошового зобов'язання. Вимогу про стягнення моральної шкоди вважає недоведеною. Тому, в задоволенні такого позову просить відмовити. Вимогу позову [PERSON] та [PERSON] підтримав та просить її задовольнити. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає до задоволення частково, а в задоволенні позову [PERSON], [PERSON] належить відмовити виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 09.10.2014р. між сторонами укладено договір позики (а.с.10-13), за умовами якого [PERSON] передала у власність [PERSON] та [PERSON] грошові кошти в сумі 260 000 грн., що на момент укладення договору позики еквівалентно 20 000 доларів США. Згідно п. 4.2 договору позики, сторони домовились, що повернення позики буде здійснюватись у рівних частинах у сумі, еквівалентній по 2 000 доларів США щоквартально. Перший платіж - до 10.01.2015р. Останній - до 10.07.2017р. Відповідно до п. 2.2, за цим договором проценти не нараховуються і не сплачуються. На підтвердження факту отримання грошових коштів відповідачі надали позивачу власноручно написані розписки від 09.10.2014р., копії яких долучено до матеріалів справи (а.с.45, 46), а оригінали досліджено в судовому засіданні. Згідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Договір позики є одним з його видів. За змістом ст. 1046 ЦК України - за договором позики, одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду або такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначеними родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики може бути представлена розписка. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для його виконання сторонами. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України регламентовано, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Верховний Суд України під час розгляду цивільної справи № 6-63цс13 сформулював правову позицію від 18.09.2013р., згідно з якою роз'яснив, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Під час розгляду іншої цивільної справи № 6-1103цс16 Верховний Суд України зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За змістом частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Разом з тим, тяжкі обставини слід розуміти як не будь-яке несприятливе матеріальне, соціальне чи інше становище, а як його крайні форми, для усунення чи пом'якшення яких необхідно терміново укласти цей правочин. Відповідно до змісту ухвали Галицького районного суду м. Львова від 04.12.2015р. (а.с.54-56), син відповідачів [PERSON], 07.10.2014р. приблизно о 16.10 год. перебуваючи в квартирі [ADDRESS], діючи умисно шляхом внесення джерела запалювання вчинив підпал вказаної квартири, що належить [PERSON] пошкодивши таким чином житлове приміщення та знищивши майно, яке у ньому знаходилось, чим спричинив потерпілій матеріальну шкоду на суму 260 000 грн. На момент вчинення вказаного суспільно-небезпечного діяння [PERSON] страждав хронічним психічним захворюванням у формі параноїдальної шизофренії, у зв'язку з чим не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Можливість оспорювання договору позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором визначено в ст. 1051 ЦК України. Відповідно до абзацу 2 ч. 1 цієї статті, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Згідно з ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Отже, особа яка оскаржує правочин повинна довести, що грошові кошти насправді не були одержані нею, а укладенню спірного договору передувала тяжка обставина, що змусила сторону укласти цей договір на вкрай невигідних для неї умовах. Всупереч цьому, стороною відповідачів не надано жодного доказу на підтвердження того, що грошові кошти ними по факту не отримувались, тоді як протилежне підтверджується власноручними розписками останніх, які є самодостатнім доказом передачі грошових коштів позичальникам. Оскільки договір позики є безпроцентним, а повернення коштів за домовленістю сторін відбувається щоквартально, він не може вважатись таким, що укладений на вкрай невигідних умовах. Більше того, сторони у справі не оспорюють, що взаємних претензій з приводу відшкодування шкоди, завданої внаслідок пошкодження майна сином відповідачів, між ними немає. Вказане в сукупності свідчить про те, що між сторонами з приводу повернення коштів не може існувати деліктних правовідносин. Такі правовідносини є виключно договірними, внаслідок чого відповідальність також є договірною. Посилання сторони відповідачів на приписи ч. 1 ст. 1186 ЦК України за якою шкода, завдана фізичною особою, яка в момент її завдання не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, не відшкодовується, не можуть спростовувати згаданих вище висновків, оскільки в ч. 2 цієї статті міститься виняток із загального правила, відповідно до якої така шкода відшкодовується в тому числі батьками, якщо вони проживали разом з цією особою, знали про її психічний розлад або недоумство, але не вжили заходів щодо запобігання шкоді. Відтак, мотиви зустрічного позову про те, що відповідачі не будучи зобов'язаними добровільно погодились відшкодувати завдану шкоду шляхом підписання спірного договору не може вважатись доказом укладення договору під впливом тяжкої обставини, чим в загальному, виключається можливість задоволення позовних вимог про визнання такого договору недійсним. Позов про стягнення грошових коштів за договором позики в такому випадку слід визнати обґрунтованим. За правилами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу - ч. 1 ст. 1050 ЦК України. Сторонами у справі не оспорюється, що грошові кошти за договором позики відповідачами не повернуті. З огляду на те, що грошове зобов'язання між сторонами виражено в іноземній валюті, до стягнення підлягає сума боргу в еквіваленті до національної валюти, що відповідає приписам ст. ст. 192, 524, 533 ЦК України. Сума боргу - 20 000 доларів США згідно офіційного курсу НБУ станом на дату звернення до суду становить 509 695,28 грн. і тому, дану вимогу слід задовольнити в повному обсязі. Поряд з цим, обґрунтованою є вимога про стягнення 3 відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов'язання. Право кредитора на стягнення трьох відсотків річних, як особливої міри відповідальності боржника за порушення грошового зобов'язання, регламентовано ч. 2 ст. 625 ЦК України. Згідно розрахунку трьох відсотків річних, які проведені позивачем (а.с.14-18) і які перевірені та прийняті судом як такі, що зроблені фахово, загальний розмір трьох відсотків за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 10.01.2015р. по 19.04.2016р. становить 8198 грн. Дану суму також слід стягнути в примусовому порядку. Що стосується вимоги про стягнення інфляційних втрат, пені та моральної шкоди, такі не підлягають до задоволення. Як передбачено нормами Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні. Оскільки в справі яка слухається, боргові зобов'язання виражені в іноземній валюті, положення ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо стягнення інфляційних втрат не застосовуються. Аналогічно, не підлягає до задоволення вимога про стягнення пені в сумі 128 543,45 грн. За правилами ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України). Оскільки спірним договором та законом не передбачено відповідальності боржника у виді сплати неустойки за прострочення виконання грошового зобов'язання, проведений позивачем розрахунок є безпідставним. Так само, слід залишити без задоволення вимогу первісного позову про стягнення моральної шкоди. Згідно приписів ст. 611 ЦПК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди. Оскільки договором не передбачено права позикодавця на стягнення моральної шкоди, чого також не передбачено нормами закону, які регулюють правовідносини у сфері позики, дана вимога не підлягає задоволенню. Таким чином, позов [PERSON] слід задовольнити частково, а позов [PERSON] та [PERSON] залишити без задоволення. На підставі наведеного та

Outcome: partial