Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області, Перша Київська обласна державна нотаріальна контора, про визнання удаваним правочином договір дарування, визнання покупцем за договором купівлі-продажу і визнання права власності на земельну ділянку, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, посилаючись на те, що 11 березня 2003 року державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори був посвідчений Договір дарування земельної ділянки загальною площею 0,1194 га, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Бузова, вул. Дніпровська, який зареєстрований в реєстрі за № 4-750. За умовами даного договору дарування відповідач [PERSON] подарував, а відповідач [PERSON] прийняла в дар зазначену земельну ділянку. Реєстрація права власності на земельну ділянку була проведена в Бюро технічної інвентаризації. На підставі договору дарування від 11 березня 2003 року Бузівською сільською радою Києво-Святошинського району Київської області року відповідачу [PERSON] був виданий Державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку від 18.11.2004 року серії ВК № 000397. Оскаржуваний Договір дарування земельної ділянки, укладений 11.03.2003 року між [PERSON] та [PERSON], є удаваним правочином, оскільки фактично цю земельну ділянку придбала вона у [PERSON] за договором купівлі-продажу за свої особисті кошти за наступних обставин, а саме відповідачу [PERSON] до березня 2003 року на праві приватної власності влежала земельна ділянка площею 0,1194 га, розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Бузова, вул. Дніпровська. Вона в цей час проживала в приватизованій трикімнатній квартирі у місті Києві разом зі своєю старою матір»ю, повнолітньою дочкою і малолітнім внуком. Її син з родиною проживав у гуртожитку. Вона хотіла переїхати жити в сільську місцевість і залишити сину та дочці трикімнатну квартиру у м. Києві, тому вирішила купити земельну ділянку для подальшого будівництва на ній будинку. На початку 2003 року вона відповідно до оголошень підшукала спірну земельну ділянку в с. Бузова, Києво-Святошинського району, Київської області, яка належала [PERSON], а потім усно домовилась з [PERSON] оформити земельну ділянку за договором дарування на свою дочку - відповідачку у справі [PERSON]. Будучи необізнаною в юридичних питаннях, вона вважала, що оформивши земельну ділянку на дочку, яка була матір»ю-одиначкою, вони будуть мати певні пільги. У [PERSON] також був інтерес оформити ділянку договором дарування, щоб уникнути матеріальних претензій своїх родичів. З дочкою вони домовились, що земельна ділянка буде належати їй, як фактичному покупцю, і на придбаній земельній ділянці вона побудує будинок, в який переїде жити, а трикімнатну квартиру у м. Києві залишить дочці і сину. 11 березня 2003 року в приміщенні Першої Київської обласної державної нотаріальної контори, яка раніше знаходилась в приміщенні Києво-Святошинського районного суду по вулиці Янтарній у місті Києві, державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори був посвідчений договір дарування спірної земельної ділянки між [PERSON] та [PERSON]. Перед підписанням зазначеного договору дарування від 11.03.2003 року [PERSON] отримав від неї грошові кошти в розмірі 1 200 доларів США, що складало в гривневому еквіваленті 6 401,40 грн. по курсу НБУ на час продажу майна. Грошові кошти, якими вона розрахувалась з продавцем [PERSON] за ділянку, належали їй особисто. За нотаріальні послуги вона також розраховувалася своїми особистими коштами. Отримавши від [PERSON] спірну земельну ділянку у своє володіння, у 2006 році вона за власні кошти побудувала на ній будинок. З 2009 року вона почала в будинку постійно проживати разом зі своєю старою матір»ю, залишивши, як і обіцяла, трикімнатну квартиру у м. Києві дочці і сину. З моменту купівлі спірної земельної ділянки по теперішній час вона за власні кошти утримує земельну ділянку і будинок. В лютому 2010 року дочка [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON]. З цього часу почалися суперечки щодо права власності на земельну ділянку. Чоловік дочки [PERSON], дізнавшись, що земельна ділянка офіційно оформлена не на неї, а на її дочку, всіляко став перешкоджати їй в користуванні її майном, вчинив 01.03.2014 року та 31.05.2015 року посягання на її житло та на її життя. Разом з тим, її дочка [PERSON], перебуваючи під впливом свого чоловіка, в день виниклого конфлікту 31 травня 2015 року висловилась з погрозами продажу земельної ділянки, таким чином показавши, що не визнає її майнового права на земельну ділянку. Вказані обставини примусили її звернутися з відповідними заявами до міліції. Проте, повідомленням начальника Києво-Святошинського PB ГУ МВС України в Київській області за №14853 від 16.06.2015 року їй було роз»яснено, що за захистом свого особистого майнового права вона може звернутися до суду на підставі вимог ст. 16 Цивільного кодексу України. Позивач [PERSON] вважала, що її право, як фактичного покупця прихованого правочину купівлі-продажу земельної ділянки почало порушуватися з цього часу, тобто з моменту невизнання її майнового права на земельну ділянку відповідачем [PERSON]. Оскаржуваний договір дарування укладено 11.03.2003 року, а отже правовідносини між сторонами регулюються не нормами ЦК України, що набув чинності 1 січня 2004 року, а нормами діючого на час укладення договору ЦК Української PCP 1963 року. Оскільки між нею і [PERSON] виникла домовленість саме про купівлю-продаж земельної ділянки, яка була оформлена договором дарування, цей договір відповідно до ст. 58 ЦК УРСР (1963 року) є удаваним. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 58 ЦК Української PCP 1963 року, якщо угода, укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Відповідно до вимог ст. 224 ЦК Української PCP 1963 року, за договором купівлі-продажу продавець зобов»язується передати майно у власність покупцеві, а покупець приймає або зобов»язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до вимог ст. 153 ЦК УРСР 1963 року договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Таким чином, оскільки відповідно до вимог цивільного законодавства головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то в даному випадку позивач вважала встановленим юридичним фактом ті обставини, що між нею і [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, про що свідчить оплата нею коштів продавцю земельної ділянки-Антощуку М.Є., а також отримання земельної ділянки нею від продавця в натурі. Удаваність договору дарування підтверджується вказаними вище обставинами, а також фактом узгодження між нею і [PERSON] прихованого договору купівлі-продажу земельної ділянки, наявністю волі сторін на укладення саме договору купівлі-продажу, а не дарування, а також виконання продавцем та покупцем всіх вимог, передбачених Цивільним кодексом УРСР (1963 року) при укладенні договору купівлі-продажу. Відповідно до вимог ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства порушує цивільні права або інтереси. Згідно з ч. ч. 1-2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до вимог ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно вимог ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист усіх суб»єктів права власності. Відповідно до вимог ст. 392 ЦК України власник майна може пред»явити позов про визнання його власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи викладене, позивач [PERSON] просила визнати недійсним Договір дарування земельної ділянки, розташованої за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Бузова, вул. Дніпровська, який був укладений 11.03.2003 року між відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON], як удавану угоду, встановивши, що фактично між нею і [PERSON] укладено договір купівлі-продажу; визнати її покупцем зазначеної земельної ділянки за договором купівлі-продажу, укладеним 11.03.2003 року між нею і відповідачем [PERSON]; визнати за нею право власності на земельну ділянку загальною площею 0,1194 га, розташовану за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Бузова, вул. Дніпровська, 54; визнати недійсним державний акт серії КВ №000397 на право власності на зазначену земельну ділянку від 18.11.2004 року, виданий [PERSON]. В поданій до суду заяві про визнання поважними причини пропущеного строку для звернення до суду та його поновлення позивач [PERSON] вказувала, що в лютому 2010 року її дочка [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON]. З цього часу почалися суперечки щодо власності на земельну ділянку. Чоловік дочки [PERSON], дізнавшись, що земельна ділянка офіційно оформлена не на неї, а на її дочку, всіляко став перешкоджати їй в користуванні її майном, вчинив 01 березня 2014 року та 31 травня 2015 року посягання на її життя і її житло. Разом з тим, її дочка [PERSON]В,. потрапивши під вплив чоловіка, висловилась з погрозами продажу земельної ділянки. В зв»язку з цим вона звернулась з відповідними заявами до міліції. Проте, повідомленням начальника Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області № 14853 від 16 червня 2015 року їй було роз»яснено, що за захистом свого особистого майнового права вона може звернутись до суду на підставі вимог ст. 16 ЦК України. Позивач [PERSON] вважала, що її право, як фактичного покупця прихованого правочину купівлі-продажу земельної ділянки почало порушуватись з цього часу, тобто з моменту невизнання її майнового права на земельну ділянку відповідачкою [PERSON]. Оскаржуваний договір укладено 11 березня 2003 року, а отже, правовідносини між сторонами регулюються не нормами ЦК України, що набув чинності 1 січня 2004 року, а нормами діючого на час укладення договору ЦК Української РСР 1963 року. Оскільки її право, як покупця і власника земельної ділянки, почало порушуватись з моменту невизнання її майнового права на земельну ділянку [PERSON], тобто з березня 2014 року, тому позивач [PERSON] вважала, що термін позовної давності почав перебіг з цього часу. Враховуючи вищевказані обставини щодо моменту невизнання відповідачем [PERSON] за нею права покупця, та враховуючи, що договір дарування, укладений 11 березня 2003 року, є удаваною угодою, і фактично є договором купівлі-продажу, згідно з яким нею була придбана у власність зазначена земельна ділянка, а вона є фактичним покупцем за договором, а також

Outcome: dismissed