Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-04 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, який мотивує тим, що 29 квітня 2017 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, від якого у них народилася одна дитина, а саме син [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з нею та знаходиться на її повному утриманні. Однак, подружнє життя у них не склалося, так як вони мають різні характери та погляди на сімейне життя. Уже більше півроку сторони не проживають разом те не ведуть спільне господарство, а тому вважає, що їх шлюб існує лише формально і подальше збереження такого є неможливим. Крім цього, відповідач повністю самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, жодним чином не допомагає їй утримувати спільного сина, на її прохання щодо забезпечення дитини необхідними потребами, не реагує. За вищевикладених обставин, просить суд розірвати шлюб, зареєстрований 29 квітня 2017 року, після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « [PERSON] », та залишити сина [PERSON] , [INFO] , на подальшому проживанні при ній, а також просить стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання сина в розмірі 2 000 (дві тисячі) грн щомісячно до досягнення ним повноліття. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила такі задовольнити, посилаючись на обставини позову. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, разом з тим направив на електронну адресу суду заяву про відкладення розгляду справи на середину грудня 2019 року, оскільки відсутній за місцем проживання, а також має намір скористатися послугами вторинної правової допомоги для призначення йому адвоката. Позицію відносно позовних вимог не висловив. Оскільки суд позбавлений можливості відкласти розгляд справи на підставі ст. 223 ЦПК України, в межах строку встановленого ст. 210 цього Кодексу, а також з врахуванням того, що електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», то приходить до висновку, що дану справу слід розглянути на підставі наявних доказів в загальному порядку. Заслухавши пояснення позивача, яка поставила заяву відповідача під сумнів, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. У судовому засіданні встановлено, що 29 квітня 2017 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у виконавчому комітеті Кам`яницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, актовий запис № 27, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане того ж дня виконавчим комітетом Кам`яницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області (а. с. 9). Також встановлено, що від даного шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Перечинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області 08 серпня 2017 року (а. с. 10). Крім цього встановлено, що подружнє життя у сторін не склалося. Про це свідчать ті обставини, що позивач та відповідач сімейних стосунків не підтримують, спільно не проживають. Строк для примирення терміном у один місяць наданий подружжю згідно ухвали Перечинського районного суду від 25 липня 2019 року бажаного результату не дав. Наведене дозволяє суду зробити висновок про те, що сторони повністю втратили почуття поваги, любові та довіри один до одного і їх сім`я розпалася остаточно. Умови для їх примирення відсутні, а цей шлюб є формальним і подальше його збереження суперечить інтересам сторін. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи зі змісту ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість\~\~ і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст. 24 цього Кодексу шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу, згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 цього Кодексу, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам та інтересам їх неповнолітнього сина, суд вважає, що шлюб між ними слід розірвати. Крім цього, згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) (далі Конвенція) держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. В силу дії ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачується щомісячно. Так, позивач просила стягнути з відповідача на її користь на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 2 000 грн щомісячно до досягнення ним повноліття. Разом з цим, відповідно до ст. 182 СК України при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 3 ст. 184 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» у 2019 році установлено прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2019 року 1 626 гривень, з 1 липня 1 699 гривень, з 1 грудня 1 779 гривень. Отже, при визначенні розміру аліментів суд виходить з матеріального становища дитини, яка не має інших доходів, крім утримання батьків та водночас враховує відсутність відомостей про офіційне та постійне місце роботи та щомісячного доходу відповідача, а також відсутність у відповідача інших дітей чи непрацездатних батьків, стан його здоров`я, матеріальне становище відповідача, та матеріальне становище позивача, а відтак, з врахуванням вказаних положень закону і відсутності позиції відповідача щодо позовних вимог, вважає за необхідне визначити аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 1 000 грн щомісячно до досягнення сином повноліття. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що відповідає положенням ч. 1 ст. 141 ЦПК України. Тому,

Outcome: partial