Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про звільнення з під арешту спадкового майна. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [INFO] у місті Ялта, АРК, Україна, померла мати позивача [PERSON] , [INFO] . 27.09.2018 року за заявою позивача про прийняття спадщини під № 132 Приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Забуранною А.А. була заведена спадкова справа № 55/2018 щодо майна померлої [PERSON] . Проте, було виявлено під час оформлення спадщини, що на усе майно померлої [PERSON] відповідачем в рамках виконавчого провадження № 57809024 було накладено арешт. Позивачем було направлено заяву до відповідача щодо зняття арешту з майна її померлої матері задля того, для того, щоб оформити свої права на спадщину. Проте листом за № 40107 від 05.05.2020 року відповідачем зазначено, що виконавче провадження по стягненню грошових коштів з матері позивача закінчено на підставі п. З ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження» та підстав для звільнення майна з-під арешту немає. Рекомендовано звернутись до суду. Просить суд зняти арешт зі всього майна [PERSON] , [INFO] , накладений в рамках виконавчого провадження № 57809024. Ухвалою суду від 09 липня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено розглядати справу в порядку загального позовного провадження. Сторони в судове засідання не з`явились. Від представника позивача [PERSON] - адвоката Новак А.М. надійшла заява про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити. Відповідач, Металургійний відділ Державної виконавчої служби у місті Кривому Розі, Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) отримавши копію позовної заяви з додатками та копію ухвали суду про відкриття провадження у справі, скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву. Відзив на позовну заяву про звільнення з під арешту спадкового майна відповідачем було подано до суду та зареєстровано канцелярією суду в межах процесуального строку, встановленого ухвалою суду. Зазначає, що дійсно, на виконанні в Металургійному відділі Державної виконавчої служби у місті Кривому Розі, Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) перебувало виконавче провадження № 57809024 з примусового виконання виконавчого листа №210/1425/18, 2/210/1108/18, виданого 05.07.2018 року Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «ПриватБанк» боргу в сумі 39 545,14 грн., яке 11.12.2018 завершено на підставі п.3 ч.1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження». В рамках виконавчого провадження винесено постанову про арешт майна боржника, про що внесено записи до відповідних реєстрів. Залишок заборгованості з урахуванням виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій по ВП№57809024 по примусовому виконанню виконавчого листа №210/1425/18, 2/210/1100/18 від 05.07.2018, виданого Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу про стягнення з [PERSON] на користь АТ «ПриватБанк» суми заборгованості в розмірі 39 545,14 грн. становить 43675,95 грн. тому підстав для зняття арешту відсутні. Відповідь на відзив позивачем до суду не подавалась. Представник третьої особи Приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Забуранна А.А. в судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи з поважних причин не надала. Крім того, хвалою суду від 09.07.2020 витребувано від приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Забуранної А.А. завірені належним чином копії спадкової справи №55/2018, заведеної за заявою [PERSON] щодо прийняття спадщини після смерті [PERSON] , які було надіслано на адресу суду 20.08.2020р. (а.с.14). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо, відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, доводи, викладені в позовній заяві, відзив на позовну заяву, з`ясувавши повно та всебічно обставини, факти та відповідні їм правовідносини, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України передбачена непорушність права власності, в тому чисті те, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї родини. Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що [INFO] померла мати позивача - [PERSON] , свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , актовий запис №296 (а.с. 6). Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить, зокрема, земельна ділянка в Херсонській області, Великоолександрівського району, Борозенської сільської ради, площею 1.3536 кадастровий номер 6520981000:05:002:0001, що належав спадкодавцеві на праві власності, державний акт від 05.03.2005 ЯБ 088828 (а.с. 31-32). Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру, спадкова справа після смерті [PERSON] відкрита [INFO] за номером у Спадковому реєстрі 63061463 (а.с.27). До приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Забуранної А.А. 31.03.2018 звернулася позивач [PERSON] з заявою про прийняття спадщини, [PERSON] з заявою про відмову від прийняття спадщини на користь [PERSON] , (прізвище позивача « [PERSON] » було змінено на « [PERSON] » після укладення шлюбу з [PERSON] ) (а.с. 7,8,23,28-зворот). Окрім того, з витягу Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області 05.07.2018 року винесено заочне рішення у справі №210/1425/18, яким задоволено частково позовні вимоги ПАТ «КБ «ПриватБанк» та стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором №б/н від 07 грудня 2010 року у розмірі 37783,14 та судовий збір в розмірі 1762,00 гривні. Дане рішення не скасовано та набрало законної сили 06.08.2018. Крім того, з відзиву представника відповідача Металургійного відділу Державної виконавчої служби у місті Кривому Розі, Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) вбачається, що на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05.07.2018 року на виконанні в Металургійному відділі Державної виконавчої служби у місті Кривому Розі, Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) перебувало виконавче провадження №57809024 з примусового виконання виконавчого листа №210/1425/18, 2/210/1108/18, виданого 05.07.2018 Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Приват Банк» боргу в сумі 39 545,14 грн., яке 11.12.2018 завершено на підставі п.3 ч.1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження». В рамках виконавчого провадження винесено постанову про арешт майна боржника, про що внесено записи до відповідних реєстрів (а.с.20). Крім того з відзиву відповідача вбачається, що залишок заборгованості з урахуванням виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій по ВП №57809024 становить 43 675,95 грн., а тому підстав для зняття арешту відсутні (а.с.20 зворот). Як вже судом було встановлено, державним виконавцем прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку зі смертю боржника. Так, згідно п.3 ч.1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження» - закінчення виконавчого провадження проводиться в тому випадку, а саме: припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника. Крім того, згідно ст.30 ч.1 ЗУ «Про виконавче провадження» наслідками закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа можуть бути: у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. А отже є всі підстави для зняття арешту з усього майна померлої [PERSON] для надання можливості права вступу в успадковане майно спадкоємців, в даному випадку [PERSON] . Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За змістом ст. 1218, ч. 3 ст. 1231 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. До спадкоємця переходить обов`язок сплатити неустойку (штраф, пеню), яка була присуджена судом кредиторові зі спадкодавця за життя спадкодавця. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1222 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст. 1261-1265 цього Кодексу (ч.1 ч. 2 ст. 1223 ЦК України). Коло спадкоємців за законом, черговість спадкування ними визначена статтями 1258, 1261-1255 ЦК України. У силу положень ч. ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України). Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Таким чином, прийнявши у визначеному законом порядку спадщину, яка відкрилася після смерті спадкодавця [PERSON] , [PERSON] набула права на спадщину, до складу якої входить, зокрема, земельна ділянка в Херсонській області, Великоолександрівського району, Борозенської сільської ради, площею 1.3536 кадастровий номер 6520981000:05:002:0001, що належав спадкодавцеві на праві власності, державний акт від 05.03.2005 ЯБ 08882. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна, у тому числі наявності чи відсутності податкової застави та інших застав за даними відповідних реєстрів. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з Реєстру прав власності. Якщо на спадкове майно накладено арешт судовими чи слідчими органами, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту. Отже, наявність арешту на майно спадкодавця [PERSON] перешкоджає позивачу, як спадкоємцю першої черги за законом, оформити спадщину на майно, яке остання успадкувала в порядку ст. 1268 ЦК України після смерті своєї матері та стало підставою для усної нотаріуса видати [PERSON] свідоцтво про право на спадщину. Згідно з ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі. Згідно з п. 3 ч. ч. 1-3 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII, виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання судового рішення; 2) затвердження судом мирової угоди, укладеної сторонами у процесі виконання рішення; 3) припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника; У випадках, передбачених пунктами 1-3, 5-7, 9-12, 14, 15 частини першої цієї статті, виконавчий документ надсилається до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав. Про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов`язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови може бути оскаржена. Наслідки закінчення виконавчого провадження визначені ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (у редакції закону, чинній на час закінчення виконавчого провадження), відповідно до ч. ч. 1, 2 якої, у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. Таким чином, на час прийняття державним виконавцем постанови від 11.12.2018 про закінчення виконавчого провадження щодо стягнення з [PERSON] грошових коштів на користь ПАТ «Приват Банк», на підставі п. 3 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції закону, чинній на час закінчення виконавчого провадження), обов`язковим наслідком такого рішення державного виконавця було зняття арешту з майна боржника. Разом з тим, у порушення вказаних норм закону, державний виконавець, закінчуючи постановою від 11.12.2018 виконавче провадження щодо боржника [PERSON] через смерть останньої, не вирішив питання про зняття арешту з належного боржникові майна, а позивач не є учасником виконавчого провадження № 57809024, стягувач, ПАТ «Приват Банк», не вчинив будь-яких дій щодо оскарження рішень (дій) державного виконавця щодо закінчення виконавчого провадження, заміни боржника у виконавчому провадженні його спадкоємцем, що не заперечувалося останнім у судовому засіданні, тому, суд вважає, що наявні підстави для зняття арешту зі спірного нерухомого майна. Окрім того, суд враховує, що ПАТ «Приват Банк», зверталося до суду з позовом до [PERSON] та просило стягнути з неї заборгованості за кредитним договором 29.03.2018 року, однак рішення щодо стягнення заборгованості з останньої було винесено 05.07.2018 року в той час, як боржник вже значилась померлою, а саме 31.03.2018 року. Крім того, суд також наголошує на тому, що вищезазначене заочне рішення суду набрало законної сили в той період, коли боржник [PERSON] вже була померлою, а отже не могла отримати вищезазначене рішення та звернутись до суду з метою його перегляду або оскарження. Крім того, суд наголошує, що згідно зі ст. 232 ЦПК заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого ЦПК. Відповідно до ст. 223 ЦПК рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Згідно ст. 289 ЦПК України заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи. Заочне рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, який починає перебігати з моменту отримання стороною, що не була присутня у судовому засіданні, копії заочного рішення. Виходячи з вищевикладеного можливо лише зробити висновки, що державним виконавцем в ході відкриття виконавчого провадження та винесення постанови про накладення арешту на все майно боржника [PERSON] не витребовувалася інформація щодо місця проживання відповідача (боржника). Таким чином, виконавець не з`ясував факт смерті боржника в ході відкриття виконавчого провадження та накладенні арешту. Недотримання вказаних вище вимог в ході відкриття виконавчого провадження призвело до того, що відносно померлої особи було відкрито провадження, а в подальшому накладено арешт на майно. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, встановленими судом обставинами справи підтверджено належність [PERSON] майна, як спадкоємцю за законом після смерті її матері [PERSON] , арешт на яке позбавляє спадкоємця можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно. Тобто, підставою подання позову у справі є спричинення порушення однієї із складових права власності, визначеної ч. 1 ст. 317 ЦК України. За таких обставин, із закінченням виконавчого провадження, арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому, втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого закінченням виконавчого провадження. Арешт майна боржника [PERSON] , у такому разі, із заходу забезпечення виконання рішення суду, перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном. Відповідно до ст. 16 ЦК України, загальним способом захисту порушених цивільних прав є припинення дій, які порушують право, та відновлення становища, яке існувало до порушення. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Оцінивши дані правовідносини, суд дійшов висновку, що вони виникли із виконання рішення суду у цивільній справі, які підпадають під правове регулювання відповідних норм Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до частини 5 статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України. Згідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Умови і порядок виконання рішень судів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, чітко визначені Законом України «Про виконавче провадження». Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. У відповідності до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Згідно ст.. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Пункт 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» від 27.08.1976 №6(в редакції від 30.06.1978 №5) надані роз`яснення, що вимоги особи, які ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Нормами ч.1,2 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку встановленому законом. Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін. Згідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час виникнення правовідносин), арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Відповідно до ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Згідно з ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. З урахуванням викладеного, а також, за відсутності обґрунтованих заперечень щодо права позивача на арештоване майно, враховуючи, що наявність обтяження перешкоджає позивачу в повній мірі реалізувати своє право власності на таке майно, зважаючи на відсутність відкритих виконавчих проваджень, у тому числі, щодо стягнення виконавчого збору та витрат з [PERSON] у провадженні Металургійного відділу Державної виконавчої служби у місті Кривому Розі, Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), отже суд вважає, що правові підстави для арешту майна відсутні, а його наявність порушує права позивача, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, згідно зі ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 840,80 грн. у рахунок відшкодування судового збору (а.с. 4). На підставі ст. 129 Конституції України, ст. ст. 15, 16 ЦК України, Закон України «Про виконавче провадження», ст. ст. ст. 4, 5, 10-13, 19, 76-81, 89, 95, 133, 141, 142, 206, 247, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved