Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Свої позовні вимоги мотивує наступним. 27.01.2015 року приблизно о 15:00 год. по вул. М. Цвєтаєвої, 4, в м. Києві сталася ДТП за участю автомобілів, марок «ЗАЗ Sens», д.н.з. [NUMBER], який належить на праві власності позивачу [PERSON] та яким на підставі довіреності керував третя особа [PERSON] та «Audi», д.н.з. [NUMBER], під керуванням відповідача [PERSON], внаслідок чого автомобіль, марки «ЗАЗ Sens», д.н.з. [NUMBER], отримав механічні пошкодження. Відповідача [PERSON] визнано винуватим у вчиненні даного ДТП. З метою визначення вартості матеріального збитку, заподіяного внаслідок ДТП позивач звернулась до суб'єкта оціночної діяльності для проведення автотоварознавчої експертизи та понеслас витрати на її проведення в розмірі 810 грн. Відповідно до звіту №1078-1 від 17.02.2015 року, вартість матеріальних збитків, завданих автомобілю, марки «ЗАЗ Sens», д.н.з. [NUMBER], становить 64991,41 грн. Також, внаслідок ДТП позивачу було завдано моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв'язку з пошкодженням автомобіля та неможливості тривалого часу користуватися автомобілем за його призначенням, порушенням її нормальних життєвих зв'язків, певним ударом її престижу. У зв'язку з тим, що в результаті ДТП автомобіль позивача значний час знаходився в стані непридатному для користування, був порушений її нормальний життєвий ритм, через позбавлення можливості використовувати автомобіль для задоволення власних потреб у побуті вона постійно користувалася автомобілем, її зять [PERSON], третя особа по справі, відвозив її до лікарні, за покупками. Крім того, онука позивача дуже хвора і їй постійно потрібно відвідувати лікарів. Для цих цілей позивачу доводилось використовувати найманий транспорт. Тому позивач вважає, що відповідач своїми протиправними діями завдав їй моральної шкоди у зв'язку з порушенням її права користування автомобілем, яку вона оцінює у 7000 грн. Відповідно до прохальної частини позовної заяви, позивач просить суд: 1. Прийняти позовну заяву до розгляду. 2. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму матеріальних збитків у розмірі 65801,41 грн. 3. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму моральної шкоди у розмірі 7000 грн. 4. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в сумі 1209,23 грн. За клопотанням представника відповідача [PERSON] - [PERSON] ухвалою суду від 19.01.2017 року у даній справі було призначено судову авто товарознавчу експертизу та зупинено провадження по справі до одержання висновків експертизи (а.с. 137-138). Ухвалою суду від 09.06.2017 року провадження по справі було відновлено. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити в повному обсязі за викладених в позовній заяві обставин. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд про їх задоволення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала, пояснивши, що позивачем не доведено позовних вимог щодо розміру завданого їй збитку, оскільки за відсутності відомостей щодо вартості автомобіля позивача після ДТП, а також відомостей щодо розміру фактичних витрат, понесених позивачем на проведення відновлювального ремонту неможливо визначити розмір суми страхового відшкодування, від якого залежить визначення розміру збитків. Крім того, зазначила, що позивач після ДТП не зверталась ані до ПрАТ «СК «Україна» із заявою про страхове відшкодування, ані до аварійного комісара або експерта для визначення вартості відновлювального ремонту автомобіля. В судовому засіданні також був допитаний спеціаліст [PERSON], який склав звіт №1078-1 про оцінку КТЗ ЗАЗ Sens держномер [NUMBER] від 17.02.2017 року. Відповідно до наданих пояснень, висновки звіту підтримав. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне. Третя особа [PERSON] підтримав позовні вимоги за викладених у позовній заяві обставин та просив суд про їх задоволення у повному обсязі. Представник третьої особи ПрАТ «СК «Україна» в судове засідання не з?явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив. За даних обставин суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності нез?явившихся осіб. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши наявні у матеріалах справи докази, судом встановлено наступне. 27.01.2015 року о 15:00 год, по вул. М. Цвєтаєвої, 4, в м. Києві відповідач [PERSON], керуючи автомобілем, марки «Audi», д.н.з. [NUMBER], перед виїздом не перевірив технічний стан транспортного засобу, під час вибору безпечної швидкості руху не врахував дорожню обстановку та стан транспортного засобу, виїхав на узбіччя, де здійснив наїзд на стоячий автомобіль, марки «ЗАЗ», д.н.з. [NUMBER], яким керує водій [PERSON], та автомобіль, марки «Mitsubishi», д.н.з. [NUMBER], яким керує водій [PERSON], внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Автомобіль, марки «ЗАЗ Sens», д.н.з. [NUMBER], належить на праві приватної власності позивачу [PERSON], відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 133-134). Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 18.02.2017 року відповідача [PERSON] визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, за фактом спричинення даної ДТП (а.с. 6). Відповідно до звіту №1078-1 про оцінку КТЗ ЗАЗ Sens держномер [NUMBER] від 17.02.2017 року з додатками, вартість матеріального збитку, завданого власникові автомобіля, марки «ЗАЗ Sens», д.н.з. [NUMBER], складає 64991,41 грн. (а.с.8-40). Послуги суб?єкта оціночної діяльності щодо визначення вартості матеріального збитку оплачено позивачем в сумі 810 грн., що підтверджується квитанцією №QS000062740601 від 19.02.2017 року (а.с. 47). Аналізуючи встановлені по справі обставини в їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Щодо матеріальної шкоди. Пунктом 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01.03.2013, передбачено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні керуватися положеннями ст. 1166, 1187 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Виходячи зі змісту п. 4 вищезазначеної Постанови, шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Частиною 2 статті 1187 ЦК України, передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до п. 11 вищевказаної Постанови Пленуму ВССУ №4 від 01.03.2013 року, зазначено, що за вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред'явлена безпосередньо до винної особи, оскільки за змістом статті 1191 ЦК особа, яка відповідає за шкоду, завдану з вини іншої особи, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи, якщо за законом межі відповідальності останньої та особи, яка за неї відповідає, однакові. З моменту, коли сталася ДТП у позивача виникло право вимоги як до безпосереднього заподіювача шкоди, так і до страхової компанії, відповідальної за останнього, що спростовує доводи представника відповідача [PERSON] щодо необхідності звернення позивача [PERSON] до ПрАТ «СК «Україна» із заявою про страхове відшкодування. Аналогічна правова позиція висловлена колегією суддів Верховного Суду України у постанові від 11.11.2015 року по справі №6-309цс15, в якій зазначено, що право вимоги як до безпосереднього заподіювача шкоди, так і до страхової компанії, відповідальної за останнього виникає з моменту, коли сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої пошкоджено автомобіль позивача і йому завдано шкоди. Згідно з ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідачем не надано жодних доказів на спростування вартості відновлюваного ремонту транспортного засобу, позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди підлягають задоволенню в розмірі 64991,41 грн. та 810 грн. - вартість послуг суб?єкта оціночної діяльності за проведення автотоварознавчого дослідження. Щодо моральної шкоди, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4 (Постанова), передбачено, що моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3)в інших випадках, встановлених законом (частина 2 статті 1167 Цивільного кодексу України). До випадків, які містяться у ч.2 ст. 1167 Цивільного кодексу України, наведені позивачем у позові обставини не відносяться. Згідно з роз'ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», моральна шкода може полягати у порушені права власності, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Під моральною шкодою законодавець розуміє втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі. Пунктом 5 цієї Постанови визначено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, з'ясувати наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. З'ясувати чим підтверджується факт заподіяння шкоди, чи фізичних страждань, якими обставинами чи діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій формі позивач оцінює заподіяну шкоду, з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Пункт 9 Постанови вказує на те, що при визначенні судом розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди, враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Як на підставу вимог про відшкодування моральної шкоди позивач посилається на те, що вона має хвору онуку, надавши суду відповідні медичні довідки (а.с. 70-101), однак, позивач не надала суду жодних переконливих доказів на підтвердження причинного зв'язку між діями/бездіяльністю відповідача та завданням їй моральної шкоди. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обов'язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу, яка позивається із таким позовом. З огляду на вищезазначене, приймаючи до уваги те, що позивачем не надано суду достатніх доказів в обґрунтування завданої їй моральної шкоди, враховуючи той факт, що позивачем не понесено втрат, пов?язаних з нормальними життєвими зв?язками, суд приходить до переконання про те, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналізуючи положення вищезазначеної процесуальної норми, під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов?язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Відповідно до ч.2 ст. 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Враховуючи те, що обставини, на які посилалась сторона позивача у позовній заяві часткового знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а стороною відповідача не надано жодних доказів на підтвердження підстав своїх заперечень, суд приходить до переконання про можливість часткового задоволення позовних вимог. Відповідно до вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial