Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини.В обґрунтування позову зазначено, що позивач знаходиться з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 17 серпня 2013 року. Від спільного життя мають малолітню дочку [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося, оскільки як виявилося після укладання шлюбу, у подружжя були зовсім протилежні погляди на сімейне життя. Вони намагалися зберегти сім»ю, однак ці спроби не дали жодних результатів. На даний час шлюб існує лише формально, оскільки фактичні шлюбні стосунки припинені, спільне господарство не ведеться, та сторони проживають окремо. Позивач вважає, що подальше спільне життя з відповідачем та збереження шлюбу є неможливим та буде суперечити її інтересам, а тому просить розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем [PERSON]. Разом з тим, позивач зазначає, що спільна дитина подружжя проживає разом з неюта знаходиться на її утриманні. Дитина відвідує дитячий садок санаторного типу, є учасницею дитячої хореографічної студії. Позивач всіляко намагається утримувати доньку, забезпечити належний фізичний, духовний і культурний розвиток дитини, але коштів для цього не вистачає, а тому просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі у розмірі 2000,00грн. щомісяця. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити. В обґрунтування позову надала суду пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві та зазначила, що фактично шлюбні стосунки між нею та відповідачем припинені, а тому шлюб існує лише формально. Наміру примиритися з відповідачем та відновити шлюбні стосунки, вона немає, оскільки вважає, що їх сім»я розпалася остаточно, а тому наполягає на розірванні шлюбу. На теперішній час вона вимушена працювати на двох роботах, у зв»язку з чим дитина два дні проживає з нею, а два дні знаходиться у відповідача. Стан здоров»я дитини є задовільним. Її дохід складається із заробітної плати та інших доходів вона немає. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги в частині розірвання шлюбу визнав у повному обсязі та не заперечував проти розірвання шлюбу. В частині стягнення аліментів на початку розгляду справи не визнав у повному обсязі та суду пояснив, що після припинення шлюбних стосунків з позивачем він продовжує опікуватися дитиною, яка два дні знаходиться з позивачем, а два дні з ним. Він проявляє до дитини батьківську турботу та утримує її. Вважає, що як він, так і позивач у рівних частках матеріально забезпечують дитину. Він раніше не працював, влаштувався на роботу лише 21.01.2019р., до цього ніяких доходів не мав.Стан його здоров»я є задовільним, інших неповнолітніх дітей та утриманців він немає. В подальшому відповідач змінив свою позицію, зазначивши, що не заперечує проти стягнення з нього аліментів у мінімальному розмірі. Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме, позовні вимоги в частині розірвання шлюбу підлягають задоволенню у повному обсязі, а в частині стягнення аліментів підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав. Нормами ст. 51 Конституції України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Наведеним конституційним принципам кореспондує положення ч.1 ст. 24 Сімейного Кодексу України, яким також визначено добровільність шлюбу та те, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Положеннями ч.1,3 ст. 55 СК України передбачено, що дружина та чоловік зобовязані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сімї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сімї за свою поведінку в ній. Статтею 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою користуються рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Частиною 3 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Згідно системного аналізу наведених норм права, примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно свідоцтву про шлюбсерії І-ЖС № 12281 сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 17 серпня2013 року, актовий запис №146(а.с.9).Відспільного життя сторони мають малолітню дитину дочку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ЖС №242218(а.с.10). Частиною 3 ст. 105 СК України визначено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання може бути пред?явлений одним із подружжя(ч.1 ст.110 СК України). Згідно до вимог ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В пункті 10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року зазначено, що проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Судом встановлено, що подружжя тривалий період часу спільно не проживають, шлюбних стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть. Позивач наполягає на розірванні шлюбу, вважає подальше спільне подружнє життя з відповідачем неможливим, так як це суперечить її інтересам. В судовому засіданні достовірно встановлені фактичні взаємовідносини подружжя і причини розірвання шлюбу - це фактичне припинення шлюбних відносин сторонами. Таким чином, суд приходить до переконання, що сімя розпалася остаточно і подальше спільне життя подружжя є неможливим, оскільки сторони протягом тривалого часу шлюбних стосунків не підтримують, спільне господарство не ведуть, проживають окремо, позивач втратиладо відповідача почуття любові та поваги, що перешкоджає збереженню шлюбу і суперечить інтересам позивача. Таким чином, на підставі вище викладеного, суд приходить до переконання, що зазначені обставини перешкоджають збереженню шлюбу і суперечать інтересам позивача, а томупозовні вимоги підлягають задоволенню, враховуючи також і позицію відповідача, який не заперечував проти розірвання шлюбу. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення аліментів, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХII(78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки та інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Положеннями ч.7,8,9 статті 7 Сімейного Кодексу України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім?ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст.3 вище вказаної Конвенції про права дитини встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобовязуються забезпечити дитини такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обовязки батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування(пункт 1 статті 18 цієї Конвенції). Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 51 Конституції України передбачено, що батьки зобовязані утримувати дітей до їх повноліття. Обовязок батьків щодо утримання дитини до досягнення нею повноліття також закріплений у статті 180 Сімейного кодексу України. Отже, діючим законодавством передбачений саме обовязок, а не право батьків утримувати свою неповнолітню дитину до досягнення повноліття і цей обовязок стосується обох батьків. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той з них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. З довідки ОСББ «Радіаторна 50», наданої позивачем, вбачається, що з вересня 2018 року малолітня дитина [PERSON], [INFO] проживає разом зі своєю матір»ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS](а.с44). Відповідно до довідок про доходи позивача [PERSON], її дохід за місцем роботи в ТОВ «ТЕРАГОЛД» за період з липня 2018р. по грудень 2018р. склав 2538,40грн., за місцем роботи в ТОВ «Мотор оіл» дохід за грудень 2018р. склав 1440,00грн.(а.с.45,47). Відповідно до довідки ПП Вуль дитина сторін [PERSON] відвідує хореографічну студію «Малятко» з 01 вересня 2017 року з помісячною оплатою 300грн.(а.с.11).Відповідно до довідки характеристики відповідач [PERSON] за місцем проживання характеризується позитивно(а.с.46). Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснив, що знає відповідача [PERSON]. протягом декількох років, спілкується з ним, як з сусідом та може охарактеризувати його лише з позитивної сторони. Часто бачить відповідача з дочкою, але йому невідомо чи постійно проживає з ним дитина. Відповідно до довідки від 05.02.2019 року, наданою ТОВ «Ліра» відповідач [PERSON] з 21.01.2019р. працює майстром ремонтно-оздоблюваних робіт будівель. Частиною 3 статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Положеннями ч.1 ст. 184 СК України також передбачена можливість визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі, і ця можливість повязується з наявністю про це заяви одержувача аліментів. У даному випадку позивач в уточненій позовній заяві просила визначити розмір аліментів саме у твердій грошовій сумі і це не суперечить вимогам ч. 1 ст. 184 СК України, оскільки на час розгляду справи діюче законодавство при визначені способу стягнення аліментів у частці від доходу або у твердій грошовій сумі не пов»язує це із фактом наявності у платника аліментів регулярного та стабільного доходу або нерегулярного та мінливого доходу. Право обрання способу стягнення аліментів належить позивачу, як майбутньому одержувачу аліментів без визначення будь-яких додаткових умов або обмежень. \~ \~Положеннями ч.\~2\~ст.182\~СК України\~передбачено,\~що розмір\~аліментів має\~бути необхідним\~та достатнім\~для забезпечення\~гармонійного розвитку\~дитини. Мінімальний\~гарантований розмір\~аліментів на\~одну дитину\~не може\~бути меншим,\~ніж 50\~відсотків прожиткового\~мінімуму для\~дитини відповідного\~віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» установлено прожитковий мінімум для основних соціальних і демографічних груп населення, а саме дітей віком до 6 років з 1 січня 2019 року - 1626грн., з 1 липня 1699грн.. Отже, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину віком до 6-ти років на час ухвалення рішення суду не може бути меншим 813,00грн.. Судом встановлено, що відповідач, окрім малолітньоїдочки [PERSON], інших утриманців не має, є особою працездатного віку, має задовільний стан здоровя та на час ухвалення рішення суду є працевлаштованим. При визначенні розміру аліментів, що підлягають стягненню з відповідача, суд у відповідності зі ст. 182 СК України враховує його матеріальне становище і стан здоровя, а також матеріальне становище і стан здоров'я дитини, відсутність у відповідача інших утриманців, наявність стабільного достатнього заробітку(доходу), а також враховує інші обставини, що мають істотне значення, зокрема, суд враховує ту обставину, що на даний час дитина періодично проживає з відповідачем, який також у добровільному порядку, як і позивач бере участь в утриманні дитини. Факт періодичного проживання дитини з відповідачем також був підтверджений в судовому засіданні позивачем. На підставі вище наведеного, суд приходить до переконання про необхідність часткового задоволення позову в частині стягнення аліментів та вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітньої дитини дочки [PERSON] у твердій грошовій сумі у розмірі 1000,00грн. щомісяця, починаючи стягнення з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття. Визначення аліментів у розмірі 1000,00грн. призведе до відповідності їх засадам справедливості, добросовісності та розумності, визначених ч.9 ст. 7 СК України. Згідно ч.2 ст. 184 СК України розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. Положеннями ч.1 ст. 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. У відповідності зі ст. 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути судовий збір на користь держави у розмірі 768,40грн., оскільки позивач була звільнена від сплати судового збору при подачі позову до суду в частині стягнення аліментів. \~ \~ \~ \~

Outcome: partial