Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування житлом та зняття їх з реєстрації. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS], згідно договору купівлі-продажу від 02.07.2002 року. З 2002 року по вищезазначеній адресі зареєстрований син позивачки [PERSON] Крім того, позивач надала свою згоду на тимчасову реєстрацію дружини свого сина [PERSON] та її дочки [PERSON] З квітня 2012 року [PERSON] переїхала жити в орендовану квартиру, у серпні 2013 року [PERSON] також переїхала проживати в інше місце. 23.05.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Позивач не бажає сплачувати комунальні платежі за [PERSON] та [PERSON], вважає що відповідачі втратили право користування даним житлом, у зв'язку з чим і звернулась до суду для захисту своїх прав, як власника вищезазначеної квартири. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали свій позов і просили суд про його задоволення. Відповідач [PERSON] про розгляд справи була повідомлена належним чином, у судове засідання не з'явилася, надіславши до суду заяву про визнання позову. Відповідач [PERSON] та її представник проти задоволення позову заперечували у повному обсязі та подали зустрічний позов до [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою, визнання права власності на 1/3 частину квартири. [PERSON] свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона з 1995 по 2014 роки перебувала у шлюбі з [PERSON], який є сином позивача [PERSON] В 2002 році [PERSON] вирішила допомогти з придбанням квартири сім'ї свого сина [PERSON], у зв'язку з чим [PERSON] надав [PERSON] 3 000 доларів США і остання придбала квартиру [ADDRESS] за 12 000 доларів США, яка згідно договору купівлі-продажу одноособово належить [PERSON] Крім того, позивачкою за зустрічним позовом з [PERSON] у вищезазначеній квартирі був зроблений ремонт з переплануванням, вартість якого станом на 2002 рік становила 15 000 доларів США, також були придбані меблі та техніка, після чого подружжя [PERSON] почали постійно проживати у даній квартирі. Влітку 2013 року, після образ з боку чоловіка [PERSON], [PERSON] забравши свої деякі речі пішла з квартири в орендоване житло. В грудні 2013 року [PERSON] намагалася налагодити відносини зі своїм чоловіком, приїхавши до квартири [ADDRESS], але замки у вхідних дверях квартири були змінені. [PERSON] добровільно не покидала місце проживання, оскільки [PERSON] робив неможливим для неї та її дочки проживання з ним в одній квартирі. Вважає спірну квартиру спільною сумісною власністю, набутою у результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї та просить суд визнати за нею, [PERSON] право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] і зобов'язати відповідачів за зустрічним позовом припинити чинити дії, які перешкоджають [PERSON] реалізовувати своє право щодо користування вищезазначеною квартирою. Третя особа за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом - [PERSON] первісний позов підтримав, проти задоволення зустрічного заперечував, пояснивши, що дійсно з 1995 по 2014 роки перебував у шлюбі з [PERSON] В 2002 році його матір'ю було придбано квартиру по [ADDRESS], яку вона надала його сім'ї для проживання, ніяких коштів він матері на придбання квартири не надавав. Так як, вся їх сім'я займається ремонтними роботами, зусиллями усіх було зроблено ремонт у даній квартирі та він, його дружина та дочка дружини почали проживати у ній. В 2012 році дочка дружини - [PERSON] переїхала проживати на іншу квартиру, а влітку 2013 року [PERSON] забравши свої речі також з'їхала з квартири. 23.05.2014 року заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва шлюб було розірвано. [PERSON] виїхала з квартири по власній ініціативі, перешкоджань з його боку у проживанні останньої не було. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що первісний позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України та ч.ч. 1,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до договору купівлі-продажу від 02.07.2002 року, [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] (а.с.6). В спірній квартирі, відповідно до довідки форми № 3 від 25.12.2014 року по вищезазначеній адресі зареєстрований син власниці - [PERSON], його колишня дружина - [PERSON] та її дочка [PERSON] (а.с.7). 23.05.2014 року рішення Деснянського районного суду м.Києва шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано ( а.с.13). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Проживання та реєстрація сторонніх осіб в квартирі є перешкодою для власника здійснювати свої передбачені законом права власності в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Частиною другою пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01.11.1996 року зазначено, що «При розгляді справ про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги ст. 33 Конституції України, яка гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна. Факт, що відповідачі не проживають у [ADDRESS] підтверджується актами з ЖБК «Автотранспортник-4» від 14.01.2014 року (а.с.8-10). Допитаний в якості свідка [PERSON] суду пояснив, що він проживає у квартирі [ADDRESS]. З подружжям [PERSON] знайомий, як зі своїми сусідами, останні два роки [PERSON] він не бачив, йому відомо, що остання у квартирі [ADDRESS] не проживає. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року з наступними змінами, у справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки, у разі їх поважності, суд може продовжити пропущений строк. Аналізуючи причини не проживання відповідачів, останні жодного разу не ставили питання про вселення до спірної квартири, квартплату не сплачували. Згідно з вимогами ст.71 ЖК України за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім'ї зберігається право на житло протягом шести місяців. Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати 6 - ти місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення перериває строк тимчасової відсутності. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила 6 - ти місяців. Частиною 2 ст. 71 ЖК України передбачено, якщо наймач або члени його сім»ї були відсутні з поважних причин понад 6 місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Приймаючи до уваги викладене, враховуючи той факт, що відповідачі в квартирі не проживають понад встановлений законом строк, суд визнає вимоги первісного позову обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється за заявою особи, запиту органу реєстрації, остаточного рішення суду, свідоцтва про смерть. Таким чином, виходячи зі змісту зазначеного закону, прийняте рішення суду відповідно є підставою для зняття цієї особи з реєстрації, тому додатково зобов'язувати реєстраційні органи вчиняти ці дії не має потреби. Щодо зустрічного позову [PERSON], суд, вислухавши позивача, її представника, відповідачів, їх представника, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що зустрічний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, згідно з вимогами ч. 3 ст. 10 ЦПК України та ч.ч. 1,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Вимога позивача за зустрічним позовом про визнання права власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] -Б у м. Києві є безпідставною і такою, що не підлягає задоволенню, оскільки ні позивачкою, ні її представником, суду не надано жодного доказу того, що вищезазначена спірна квартира є майном, набутим у результаті спільної праці та за спільні кошти членів сім'ї. Відповідно до трудової книжки позивачки за зустрічним позовом, остання була звільнена за власним бажанням з ТОВ «Кленовий лист» у 1999 році (а.с.73-75). Згідно довідки від 14.10.2014 року [PERSON] та [PERSON] працювали у бригаді малярів-штукатурів ТОВ «ІНТРО ГРУП», у період з грудня 2013 року по лютий 2014 року, тобто три місяці (а.с.72). Інших доказів спільної праці членів сім'ї, внаслідок яких була придбана в 2002 році квартира [ADDRESS] суду не надано, у зв'язку з чим, підстав для визнання за [PERSON] права власності на 1/3 вищезазначеної квартири суд не вбачає. Щодо вимоги позивача за зустрічним позовом про зобов'язання відповідачів припинити чинити дії, які перешкоджають [PERSON] реалізувати своє право щодо користування квартирою [ADDRESS] суд також вважає її безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. Так, у судовому засіданні встановлено, що [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] з 1995 року. З 2002 року родина [PERSON] проживала у [ADDRESS]. Як пояснила позивач по зустрічному позову [PERSON], у серпні 2013 року, після образ з боку чоловіка, зібравши свої деякі речі переїхала на квартиру [ADDRESS], про що свідчить договір найму жилого приміщення від 04.08.2013 року (а.с.71). Зі слів позивачки, остання у грудні 2013 року намагалася налагодити відносини зі своїм чоловіком, але останній відмовився. В грудні 2013 року [PERSON] стало відомо, що замки у дверях спірної квартири поміняні. Доказів, щодо перешкод з боку [PERSON] та [PERSON] у користуванні квартирою [ADDRESS] позивачем не надано. В травні 2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвано. До звернення [PERSON] до Деснянського РУ ГУ МВС України у м. Києві 30.12.2014 року та 08.01.2015 року з приводу перешкод з боку колишнього чоловіка [PERSON] потрапити до спірної квартири, суд ставиться критично, оскільки дані звернення [PERSON] були здійснені до міліції після того, як у проваджені Деснянського районного суду м. Києва з вересня 2014 року перебувала справа з приводу цивільно-правових відносин [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.76-78). Інших доказів з приводу того, що зі спірної квартири [PERSON] виїхала не добровільно та з боку відповідачів за зустрічним позовом чинились перешкоди у користуванні квартирою судом не надано. В зв'язку з чим, суд прийшов до висновку у недоведенності та необгрунтованості вимог позивача за зустрічним позовом і відсутності підстав для задоволення даних позовних вимог.

Outcome: partial