Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-05 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: стягнути з [PERSON] на її користь на утримання сина [PERSON], [INFO], аліменти у розмірі ? частини з усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з дня подання заяви і до повноліття дитини [PERSON]; стягнути з відповідача аліменти на її користь на її утримання у розмірі ? частини з усіх видів заробітку щомісячно починаючи з дня подання заяви і до досягнення їх сином [PERSON], трьох років. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 08 жовтня 2011 року Віділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві був зареєстрований шлюб між нею та відповідачем [PERSON], актовий запис № 1596. Перебуваючи в цьому шлюбі у них народився син: [PERSON], [INFO], який проживає разом з нею і перебуває на її утриманні. З відповідачем по справі вони не проживають разом з квітня 2012 року. Коли народилась дитина, відповідач, через сім днів після її народження, зібрав речі та пішов від них, аргументуючи це тим, що не витримує напруження в зв'язку з турботами, які виникають по догляду за немовлям. Після того, як [PERSON] покинув її разом з сином, він добровільно виплачував їй аліменти, але не кожного місяця. На утримання дитини, та її особисто, цих коштів катастрофічно не вистачало, саме тому вона пішла працювати, коли дитині виповнився один рік і шість місяців. Так, як дитина ще маленька, з дитсадочком виникла проблема влаштування, її мати погодилася доглядати за ним, та звільнилась з роботи. Дитина прописана в її квартирі, сплата кожного місяця за яку, в середньому складає 600 гривень в місяць, а також міський телефон, електроенергія і телебачення складають ще приблизно 200 гривень в місяць. Перебуваючи в дуже скрутному матеріальному становищі 1,6 року, вона не мала змоги систематично сплачувати за комунальні послуги, наслідком цього за квартиру набіг борг, який складає близько 8000 гривень. Вона повинна сама забезпечувати свого сина та мати, яка з ним перебуває, в той час коли вона на роботі, та сплачувати за квартиру. Відповідач по справі свідомо самоусунувся від виховання сина, не бажає сплачувати аліменти в добровільному порядку та не приймає участі у додаткових витратах на нього. Відповідач по справі може надавати їй матеріальну допомогу, оскільки працює в м. Києві у Вищому спеціалізованому суді України на посаді юрисконсульта. Аліменти відповідач нікому не платить. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві, просила позов задовольнити. Додатково пояснила суду, що через скрутне матеріальне становище вимушена була вийти з декретної відпустки, при цьому її мати звільнилася з роботи та доглядає їх з відповідачем сина. Коштів, які відповідач надає на утримання дитини, не вистачає, при цьому будь-якої допомоги на її утримання він не надає. Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково, з підстав викладених у письмових поясненнях, які долучено до матеріалів справи. Додатково пояснив суду, що 11 грудня 2013 року шлюб між ним та позивачем за рішенням суду був розірваний. Дитина на даний час проживає з позивачем, однак питання щодо її місця проживання в установленому законом порядку не вирішено. На утримання дитини він добровільно надавав кошти у розмірі приблизно 500 гривень, а також купував дитині одяг та продукти харчування. Він офіційно працює на посаді головного консультанта апарату суду Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та його заробітна плата становить приблизно 7000 гривень. Також, він сплачує кредит та допомагає своїм батькам, у зв`язку з чим вважає, що розмір аліментів на утримання їх сина має становити 1/6 частини від його заробітку. Щодо вимог позивача про стягнення аліментів на її утримання то вважає, що дані вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивач працює та не потребує такої допомоги. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного. Судом встановлено, що 08 жовтня 2011 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON]. Прізвище чоловіка та дружини після реєстрації шлюбу - [PERSON]. [INFO] народився [PERSON], батьками якого є [PERSON] та [PERSON]. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11 грудня 2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до довідки форми №3а від 08 листопада 2013 року [PERSON] зареєстрована та проживає з малолітнім сином в квартирі [ADDRESS]. Відповідач зареєстрований та проживає в квартирі [ADDRESS] Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Частиною 9 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно з вимогами ст. 181 Сімейного кодексу України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій або натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При визначені розміру аліментів, який буде стягуватись на утримання дитини, суд з урахуванням положень ст. 182 Сімейного кодексу України, враховує як матеріальне становище позивача, яка працює, утримує та проживає з дитиною, так і матеріальне становище відповідача, який також працює, є особою працездатного віку, непрацездатних осіб на утриманні не має, стягнень за виконавчими документами з відповідача не проводиться. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Частиною 9 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ч.2 ст. 182 Сімейного кодексу України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітнього сина в розмірі ? частини з усіх видів заробітку відповідача, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, у зв`язку з чим суд присуджує до стягненню з відповідача на користь позивача на утримання малолітнього сина аліменти в розмірі ? частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача на її утримання аліменти у розмірі ? частини з усіх видів заробітку щомісячно, то суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1, 2, 4 ст. 76 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Якщо у зв'язку з вихованням дитини, веденням домашнього господарства, піклуванням про членів сім'ї, хворобою або іншими обставинами, що мають істотне значення, один із подружжя не мав можливості одержати освіту, працювати, зайняти відповідну посаду, він має право на утримання у зв'язку з розірванням шлюбу і тоді, якщо є працездатним, за умови, що потребує матеріальної допомоги і що колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання у цьому випадку триває протягом трьох років від дня розірвання шлюбу. Частиною другою, четвертою статті 84 Сімейного кодексу України визначено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. В той же час, судом встановлено, що позивач працює в Дочірньому підприємстві ДК «Укрспецекспорт» на посаді помічника директора та її дохід в середньому становить 9000 гривень. Відповідач працює у Вищому Спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ на посаді головного консультанта та його дохід в середньому становить 7000 гривень, що не заперечувалось сторонами в судовому засіданні. За умови стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання малолітньої дитини, у розмірі ? частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, дохід останнього буде значно меншим ніж дохід позивача, що на думку суду поставить відповідача у скрутне матеріальне становище. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивач не довела в судовому засіданні свої позовні вимоги в частині стягнення з відповідача аліментів на її утримання, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Згідно ч.1 ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 367 Цивільного процесуального кодексу України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Крім того, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір, від сплати якого була звільнена позивач при зверненні до суду. На підставі викладеного,

Outcome: partial