Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , мотивуючи його тим, що позивач є власником квартири за вказаною адресою, в якій зареєстрований, починаючи з 29.01.2020 р. колишній чоловік [PERSON] . Позивачеві, на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~ Право власності Позивача на Квартиру зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21.05.2019р. за № 31636327 і підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 167373563 від 21.05.2019. Зазначену Квартиру Позивачеві, було подаровано її батьком, [PERSON] , на підставі договору дарування квартири від 21.05.2019, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Тріфоновою Т.А. за реєстровим № 1927, під час перебування в шлюбі з Відповідачем. Тому, згідно п. 2 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України, Квартира є особистою приватною власністю Позивача, і на неї не розповсюджується режим спільної сумісної власності, визначений ст. 60 СКУ. Відповідач жодних прав на Квартиру не має. Водночас Відповідач зареєстрував своє місце проживання у Квартирі 29 січня 2020р. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26 травня 2021 року (справа № 759/6177/21, суддя Бабич Н.Д.) шлюб між Позивачем і Відповідачем було розірвано за заявою Відповідача. Факт (обставина) відсутності проживання Відповідача за місцем реєстрації у Квартирі з вересня 2020 р. визнаний особисто Відповідачем і встановлений рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26 травня 2021 р. у справі № 759/6177/21, що набрало законної сили, і тому не потребує доказування згідно ч. 1, 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України. З огляду на вищенаведене, позивач звернувся з позовом до суду. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21.10.2021 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Розгляд справи призначено на 14.12.2021 р. на 10-30 год. 14.12.2021 року до судового засідання позивач через канцелярію Києво-Святошинського районного суду Київської області подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач в судове засідання 14.12.2021 року не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином. Відзив на позов суду не надав. Суд, встановивши обставини справи, перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дослідивши письмові докази, оцінивши їх у сукупності, приходить до таких висновків. Відповідно до\~ст. 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Судом встановлено,\~що позивач\~є власником\~квартири,\~яка розташована\~за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 167373563. Тим самим, позивач [PERSON] , є єдиним власником вищевказаної квартири. Як вбачається з матеріалів справи, у вказаній квартирі зареєстрований відповідач [PERSON] , який являється колишнім чоловіком позивача. Факт (обставина) відсутності проживання Відповідача за місцем реєстрації у Квартирі з вересня 2020 р. визнаний особисто Відповідачем і встановлений рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26 травня 2021 р. у справі № 759/6177/21, що набрало законної сили, і тому не потребує доказування згідно ч. 1, 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України. Позивач посилається на те, що у зв`язку з не проживанням відповідача у квартирі та розірванням шлюбу, останній втратив право користування квартирою, оскільки він не являється власником чи співвласником вищевказаної квартири. Суд вважає, що такі доводи позивача ґрунтуються на законі. Відповідно до\~ст. 41 Конституції України,\~ст. 321 ЦК України, право власності позивача є непорушним. Згідно ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями ст. 317 ЦКУ визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦКУ, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 ст.\~321\~ЦКУ передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Приписами ст.\~379\~ЦКУ передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. Згідно положень ст. 405 ЦКУ, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки, як зазначалося вище, на день подання даної позовної заяви Відповідач понад один рік без поважних причин не проживає за зареєстрованим місцем проживання у Квартирі, власником якої є Позивач, шлюб між Позивачем і Відповідачем було розірвано, сімейні відносини між ними припинено, інші домовленості між Позивачем і Відповідачем, які б дозволяли Відповідачеві користуватися Квартирою, відсутні, то згідно ч. 2 ст. 405 ЦКУ Відповідач втратив право на користування Квартирою. Відповідно, більше немає підстав для того, щоб місце проживання Відповідача було зареєстроване в Квартирі, а сам факт реєстрації місця проживання Відповідача порушує право Позивача на вільне володіння, користування і розпорядження своїм майном (Квартирою). Відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦКУ, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 391 ЦКУ, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 72 Житлового кодексу Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На спростування доказів позивача відповідачем не подано жодного доказу. Оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає встановленим те, що відповідач, маючи об`єктивну можливість користування, не користується вищевказаним житлом без поважних причин більше року, добровільно знятись з реєстраційного обліку не бажає, чим перешкоджає позивачу, як єдиному власнику, повноцінно користуватися своєю власністю, порушуючи його законні права та інтереси, а тому права позивача підлягають судовому захисту. Враховуючи те, що відповідач не проживає у спірній квартирі без поважних причин понад рік, тому згідно ч. 2\~ст. 405 ЦК України\~він вважається таким, що втратив право на користування цим житлом. Наведене свідчить про те, що позивач, як власник житла, має право на реалізацію свого права власності, оскільки відповідачі в силу закону втратив право користування житлом. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки засновані на законі, є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. Судові витрати відповідно до\~статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

Outcome: approved