Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю належній їй квартирою [ADDRESS], шляхом вселення до вказаного житлового приміщення. В позові позивач зазначила, що вона є власником квартири [ADDRESS], на підставі договору довічного утримання від 03.08.2006 року укладеного між нею та [PERSON]. [INFO] [PERSON] померла. Крім того, в спірній квартири зареєстрований та проживає чоловік [PERSON] - відповідач [PERSON], спірна квартира не є спільною сумісною власність подружжя [PERSON] та право власності у відповідача ні з яких правових підстав не виникло, договором довічного утримання яких не будь застережень або додаткових умов про догляд відповідача або надання йому довічного проживання в квартирі не передбачене. Але відповідач, вважаючи себе власником квартири, з 2010 року створює їй перешкоди у користуванні належним їй майном, яке необхідне їй для власного проживання та проживання членів її родини, позбавив її доступу до житла, змінив замки на вхідних дверях, відмовляється дати ключі від квартирі, у зв'язку з чим вона просить вселити її в квартиру. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, підтвердили викладені обставини, просили про задоволення позову. В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив їх задоволенні відмовити у зв'язку з безпідставністю та необґрунтованістю посилаючись на те, що позивачем не надано доказів щодо створення їй перешкод в користуванні спірною квартирою. Підтвердила, що в спірній квартирі проживає відповідач, який в неї зареєстрований вже тривалий час та його син, який здійснює за ним догляд. Дійсно відповідач змінив замки на вхідних дверях, оскільки після лікарня не зміг потрапити до квартири, у зв'язку з тим, що позивач змінила вхідні двері, але позивач проживає за кордоном, тому не має можливості фізично вселитися в квартиру, вона та хто не будь з її родичів до відповідача за ключами не зверталися. Заслухавши пояснення сторін, свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного: Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до ст. 150 ЖК України, ст. 383 ЦК України громадяни, що мають у приватній власності квартиру (будинок) користуються нею для особистого проживання та проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Як встановлено судом, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], на підставі договору довічного утримання від 03.08.2006 року укладеного між нею та [PERSON], який вказана квартира належала на праві власності: 1/2 частка на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30.09.1994 року та 1/2 частка в порядку спадкування після смерті її матері [PERSON], на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 04.07.2005 року. Договір зареєстрований в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 13.09.2006 року. [INFO] [PERSON] померла, згідно повторного свідоцтва про смерть, виданого 15.07.2010 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис №1601 від 02.04.2007 р. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 12.03.2015 року у задоволенні позову [PERSON] про визнання недійсним договору довічного утримання від 03.08.2006 року укладеного [PERSON] та [PERSON] Крім того, в спірній квартири зареєстрований та проживає чоловік [PERSON] - відповідач [PERSON], спірна квартира не є спільною сумісною власність подружжя [PERSON] та право власності у відповідача ні з яких правових підстав не виникло, договором довічного утримання яких не будь застережень або додаткових умов про догляд відповідача або надання йому довічного проживання в квартирі не передбачене. Проте, відповідач з 2010 року створює позивачу перешкоди у користуванні належним їй на праві власності майном, позбавивши її доступу до житла, змінив замки на вхідних дверях, що не заперечував в судовому засіданні і представник відповідача, ключ від квартири позивачу не надав. Вказані обставини підтверджуються показами свідка [PERSON] надані нею в судовому засіданні. Проте, за ст.ст. 317, 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 155 ЖК України, ст. 321 ЦК України, громадянин не може бути протиправно позбавлений права власності на своє майно чи обмежений в його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, судом встановлено що для позивача [PERSON] створені перешкоди у праві користування жилим приміщенням квартири [ADDRESS], що є істотним обмеженням її права власності та позбавляє її права мирно володіти своїм майном, яке передбачене ст. 41 Конституції України та ст.1 Протоколу до конвенції про захист прав людини та основних свобод. За таких обставин, порушене право позивачки на користування жилим приміщенням підлягає відновленню шляхом вселення її у квартиру [ADDRESS]. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних або юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Суд оцінює критично заперечення представника відповідача стосовно того, що відповідач ніяким чином не чинить перешкод позивачу в користуванні спірною квартирою, оскільки ні позивач ні її родичі не зверталися до [PERSON] щодо отримання ключа від вхідної двері, оскільки ним не надано жодного та допустимого доказу на підтвердження своїх заперечень, відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України. Одночасно, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню документально підтверджені витрати по сплаті судового збору у розмірі 243,60 грн.

Outcome: approved