Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя, та просила суд постановити рішення, яким в порядку поділу майна подружжя визнати за нею - [PERSON] право власності на ? частину виробничого будинку за адресою : [ADDRESS], площею 89,1 кв.м. та на ? частину виробничого будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] площею 26,5 кв.м., та визнати за [PERSON] право власності на ? частину виробничого будинку за адресою : [ADDRESS], площею 89,1 кв.м. та на ? частину виробничого будинку що знаходиться за адресою: [ADDRESS] площею 26,5 кв.м. Відповідно до ухвали суду від 18.09.2015 р. до участі в справі залучено в якості співвідповідача [PERSON]. 06.10.2015 р. [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про визнання права власності та просила суд постановити рішення, яким визнати за нею, [PERSON] право власності на виробничий будинок за адресою : [ADDRESS], площею 89,1 кв.м. та на виробничий будинок що знаходиться за адресою: [ADDRESS] площею 26,5 кв.м., а також на виробичий будинок ( СТО з адміністративними приміщеннями) по [ADDRESS], загальною площею 403,9 кв.м. Відповідно до ухвали Святошинського районного суду м.Києва від 16.10.2015 р. за клопотанням [PERSON] заявлені нею вимоги основного позову залишені без розгляду. Заявлені [PERSON] позовні вимоги до [PERSON], про визнання за нею, [PERSON] право власності на виробничий будинок за адресою : [ADDRESS], площею 89,1 кв.м. та на виробничий будинок що знаходиться за адресою: [ADDRESS] площею 26,5 кв.м., а також на виробичий будинок ( СТО з адміністративними приміщеннями) по [ADDRESS], загальною площею 403,9 кв.м. остання мотивувала тим, що вказані об»єкти нерухомого майна придбані та побудовані особисто нею, за належні їй особисті кошти на підставі договору про спільну діяльність від 21.01.2013 р. Відповідно до п. 1.1. вказаного договору сторони зобов'язуються шляхом об'єднання майна та зусиль спільно діяти для досягнення наступної спільної цілі з будівництва господарським способом нерухомого майна, а саме: виробничого будинку за адресою : [ADDRESS], площею 89,1 кв.м. та виробничого будинку що знаходиться за адресою: [ADDRESS] площею 26,5 кв.м., та виробничого будинку загальною площею 403,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Згідно Додатку № 1 до Договору про спільну діяльність №б/н від 21 січня 2013 року, вартість ремонтно-будівельних робіт становить 550 000 грн., які вона - [PERSON] сплатила в той же день [PERSON] в присутності [PERSON] Відповідно до п. 4.1.3. Договору про спільну діяльність №б/н від 21 січня 2013 року, строком завершення ремонтно-будівельних робіт є 20 жовтня 2013 року. Вказувала, що укладаючи Договір про спільну діяльність №б/н від 21 січня 2013 року сторони мали на меті вчинення певної сукупності дій, що в кінцевому наслідку повинні були призвести до виникнення у неї - [PERSON] права власності на спірні об'єкти нерухомості. Відповідно до п. 10.2. Договору про спільну діяльність №б/н від 21 січня 2013 року, [PERSON] погодився із тим, що власником після проведення будівельних робіт будуть [PERSON] та [PERSON] однак, в той же час між нею-[PERSON]. та [PERSON] було погоджено, що право власності на об»єкти нерухомості виникатиме у них відповідно до розміру внесених коштів. Оскільки здача об'єктів будівництва відбулась 20 жовтня 2013 року, разом із підписанням Сторонами Акту виконаних робіт до договору про спільну діяльність, об'єкт побудовано за її- позивача особисті гроші, то саме я є власником вказаного вище спірного нерухомого майна з 20 жовтня 2013 року. Однак, на даний час в зв»язку з існуванням спорів з відповідачами вона вимушена звернутись до суду з вказаним позовом та на підставі ст.ст. 15,16, 328, 392, 526 ЦК України просила заявлені позовні вимоги задовольнити. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з»явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, направила до суду свого представника з належним чином оформленими повноваженнями, т ому суд вважає можливим розглянути справу в її відсутності. Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені [PERSON] позовні вимоги та просив їх задовольнити посилаючись на обставини справи викладені в позовній заяві. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з»явилась, через канцелярію суду подала заяву з проханням розгляду справи в її відсутності, в якій крім іншого вказувала, що факти викладені в позові [PERSON] відповідають дійсним обставинам справи, враховуючи наведене та вислухавши думку представника позивача, суд вважає можливим розглянути справу в відсутності відповідачки. Суд, заслухавши надані в ході судового розгляду справи пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку: Судом встановлено, що [PERSON] народилась [INFO]. в с.Кам»янка Попільнянського району Житомирської області, ідентифікаційний код [NUMBER], та зареєстрована в [ADDRESS]. Відповідно до технічного паспорту на громадський ( виробничий ) будинок ( приміщення) СТО та офіс [ADDRESS] виготовленого 01.11.2013 р. за [PERSON] зареєстровано нежитлове приміщення громадського (виробничого) будинку, приміщення СТО та офіс під літерою «А» за адресою: [ADDRESS] загальною площею 403,9 кв.м. Відповідно до декларації про початок виконання будівельних робіт « Будівництво СТО з адміністративними приміщеннями по [ADDRESS] » [PERSON] замовлено будівництво вказаного об»єкта проектна документація розроблена ФОП [PERSON] та затверджена замовником 18.02.2013 р. Містобудівні умови та обстеження земельної ідолянки видані Головним управлінням містобудування та архітектури виконавчого органу Київради (КМДА) № 9587/0/18/09-12 від 12.06.2012 р. Земельна ділянка використовується для будівництва на підставі договору оренди земельної ділянки від 04.03.2011 р. зареєстрованого головним Управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) за № 60-6-00484 від 11.05.2011 р. з визначенням загальної площі будівлі відповідно до проектної документації 403,9 кв.м. Вказана декларація зареєстрована в Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м.Києві 16.10.2013 р. Відповідно до декларації про готовність об»єкта до експлуатації « Будівництво СТО з адміністративними приміщеннями по [ADDRESS] » зареєстровано в Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м.Києві 29.10.2013 р. об»єкт вважається закінчений будівництвом та готовим до експлуатації. Відповідно до п. 1.1. договору про спільну діяльність укладеному 21.01.2013 р. між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] сторони зобов'язуються шляхом об'єднання майна та зусиль спільно діяти для досягнення наступної спільної цілі з будівництва господарським способом нерухомого майна, а саме: виробничого будинку за адресою : [ADDRESS], площею 89,1 кв.м. та виробничого будинку що знаходиться за адресою: [ADDRESS] площею 26,5 кв.м., та виробничого будинку загальною площею 403,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Згідно Додатку № 1 до Договору про спільну діяльність №б/н від 21 січня 2013 року, вартість ремонтно-будівельних робіт становить 550 000 грн., які вона - [PERSON] сплатила в той же день [PERSON] в присутності [PERSON] Відповідно до п. 4.1.3. Договору про спільну діяльність №б/н від 21 січня 2013 року, строком завершення ремонтно-будівельних робіт є 20 жовтня 2014 року. Як вказує [PERSON] і в даному випадку судом не здобуто доказів які спростовували дане твердження, укладаючи Договір про спільну діяльність №б/н від 21 січня 2013 року сторони мали на меті вчинення певної сукупності дій, що в кінцевому наслідку повинні були призвести до виникнення у неї - [PERSON] права власності на спірні об'єкти нерухомості. Відповідно до п. 10.2. Договору про спільну діяльність №б/н від 21 січня 2013 року, [PERSON] погодився із тим, що власником після проведення будівельних робіт будуть [PERSON] та [PERSON] однак, в той же час між нею-[PERSON]. та [PERSON] було погоджено, що право власності на об»єкти нерухомості виникатиме у них відповідно до розміру внесених коштів. Даних про порушення прав інших осіб при будівництві спірного об'єкту СТО з адміністративними приміщеннями по [ADDRESS], передбачених ст. 376 ЦК України, які б перешкоджали [PERSON] набути право власності на нього, суд не вбачає. Проте у позивача [PERSON] на даний час відсутній правовстановлюючий документ, який би прямо підтверджував її право власності на нежитлову будівлю об'єкту СТО з адміністративними приміщеннями по [ADDRESS], що не дає позивачу зареєструвати своє право власності, а також створює ситуацію, за якою треті особи, у даному випадку відповідач [PERSON] можуть заперечувати право власності [PERSON] на нежитлову будівлю спірного об'єкту СТО з адміністративними приміщеннями по [ADDRESS], що унеможливлює використання позивачем своїх повноважень як власника, а саме повноважень щодо розпорядження належним йому майном. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Конституцією України ( ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997р. відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції»від 17.07.1997р. №475\\97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316,317,319,321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16,386,391 ЦК України. Відповідно до ст. 876 Цивільного кодексу України власником об'єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором. Відповідно до ст. 331 Цивільного кодексу України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. А особа, яка виготовила (створила) річ зі свої матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Статтею 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним, власник не може бути позбавлений чи обмежений у здійсненні права власності, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 328 Цивільного кодексу України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобіганню такому порушенню. Статтею 392 Цивільного кодексу України встановлено, що власник може пред'явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. У відповідності до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України визнання права власності на майно є одним із способів захисту права власності. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що належність [PERSON] права власності на нежитлову будівлю об'єкту СТО з адміністративними приміщеннями по [ADDRESS], підтверджується зібраними по справі доказами: технічним паспортом на громадський ( виробничий ) будинок ( приміщення) СТО та офіс [ADDRESS] виготовленим 01.11.2013 р. відповідно до якого вбачається що за [PERSON] зареєстровано нежитлове приміщення громадського (виробничого) будинку, приміщення СТО та офіс під літерою «А» за адресою: [ADDRESS] загальною площею 403,9 кв.м., деклараціями про початок виконання будівельних робіт « Будівництво СТО з адміністративними приміщеннями по [ADDRESS] » з яких вбачається що [PERSON] замовлено будівництво вказаного об»єкта проектна документація розроблена ФОП [PERSON] та затверджена замовником 18.02.2013 р. Містобудівні умови та обстеження земельної ідолянки видані Головним управлінням містобудування та архітектури виконавчого органу Київради (КМДА) № 9587/0/18/09-12 від 12.06.2012 р. Земельна ділянка використовується для будівництва на підставі договору оренди земельної ділянки від 04.03.2011 р. зареєстрованого головним Управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) за № 60-6-00484 від 11.05.2011 р. з визначенням загальної площі будівлі відповідно до проектної документації 403,9 кв.м. Вказана декларація зареєстрована в Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м.Києві 16.10.2013 р. та договором про спільну діяльність від 21 січня 2013 р. з додатком №1, а тому заявлені позивачем [PERSON] вимоги про визнання права власності на нежитлову будівлю об'єкту СТО з адміністративними приміщеннями по [ADDRESS], є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. В іншій частині позовних вимог, а саме щодо визнання за [PERSON] суд вважає за необхідне відмовити, оскільки зібрані по справі докази в частині позовних вимог про визнання за позивачем права власності на виробничий будинок за адресою : [ADDRESS], площею 89,1 кв.м. та на виробничий будинок що знаходиться за адресою: [ADDRESS] площею 26,5 кв.м., є недостатніми, позивач не надав суду жодних належних і достовірних доказів про будівництво нежилої будівлі, а також доказів про належність йому земельної ділянки за вказаною адресою на відповідній правовій підставі, тобто не довів ті обставин, на які посилався. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто, підставами для захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає доцільним стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати у розмірі 5500 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial