Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] , [PERSON] , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про визнання особою такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивачем викладено обставини, що вона є власником квартири [ADDRESS] . Відповідачі більше року не проживають в квартирі, їх речі та майно відсутні, вони не беруть участі в утриманні житла та не вносять плату за комунальні послуги. Наявність реєстрації відповідачів, змушує позивача сплачувати за них кошти, в той час, коли вони не користуються та не проживають в даному житлі. У зв`язку із недосягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить визнати [PERSON] , [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . У судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав та обґрунтувань, викладених у ньому та просив його задовольнити. Відповідач [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явився, з невідомої суду причини, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки у судове засідання відповідач суду не повідомив та не подав клопотання про розгляд справи у його відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язанні повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суд про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Приймаючи до уваги вимоги ч. 4 ст. 223 ЦПК України, суд вважає, що відповідач повідомлений належним чином і повторно не з`явився у судове засідання, а тому суд може вирішувати справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] подали заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги визнають, однак з даної заява не встановлено особу [PERSON] та [PERSON] , а тому суд не бере вказані заяви до уваги. Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради у судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причин неявки у судове засідання суду не повідомили та не подали клопотання про розгляд справи у їх відсутності. Заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що власником квартири [ADDRESS] , являється [PERSON] , про що свідчать реєстраційне посвідчення від 22 червня 2006 року та свідоцтво про переміну прізвища, імені, по батькові серія [NUMBER] . Відповідно до довідки про склад сім`ї ДП «Фаворит3» №707 від 14.04.2016 р. та акту від 21.08.2019, вбачається, що [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , однак не проживають більше п`яти років, про що підтверджено допитаних у судовому засіданні свідками [PERSON] , [PERSON] . Суд не приймає до уваги як доказ свідоцтво про реєстрацію місця проживання, виданого міською радою Валенсії, оскільки воно належним чином не посвідчене. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом. Стаття 41 Конституції України визначає, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Статтею 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України гарантовано право громадянина на житло. Ніхто не може бути виселеним із займаного житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом. За правилами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 321 ЦК України установлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно із ч. 2 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] є дочкою позивача, однак без поважних причин не користується житлом, де вона зареєстрована, понад рік. Вказані доводи підтверджені дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами та показами свідка. За таких обставин, суд вважає, що права та інтереси позивача були порушенні відповідачем, і вказані порушенні права та інтереси підлягають захисту судом шляхом визнання [PERSON] , такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Згідно статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин, враховуючи, що ухвалою суду було відстрочено сплата судового збору, суд вважає, що підлягають стягненню з відповідача в користь держави судовий збір в розмір 768,40 грн.. Щодо позовних вимог до [PERSON] щодо втрати права на користування житловим приміщенням, суд вважає, що вони не підлягають до задоволення з огляду на наступне. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] є малолітньою дитиною та онукою позивача, не проживає більше року в квартирі [ADDRESS] . Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради не надало висновок органу опіки та піклування у зв`язку з неодноразовою неявкою сторін. Відповідно до частин третьої та четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України). Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Предметом доказування у даній справі, з урахуванням змісту позовних вимог до малолітньої дитини та правових підстав, за яких ці вимоги пред`явлено позивачем, є відсутність або непроживання дитини без поважних причин понад один рік в квартирі позивача. Враховуючи, що малолітня [PERSON] не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення її права користування житлом, у якому на законних підставах була зареєстрована її мати також права малолітньої дитини захищено положеннями Закону України «Про охорону дитинства», а тому відсутні передбачені частиною другою статті 405 ЦК України підстави для визнання [PERSON] , такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням. За таких обставин, суд вважає, що слід відмовити у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання особою такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. На підставі наведеного,

Outcome: partial