Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання права власності на частку у праві спільної сумісної власності. Позовні вимоги мотивує тим, що 31.03.1989 р. між сторонами зареєстровано шлюб, який рішенням Шевченківського районного народного суду м. Києва від 27.03.1992 року розірвано. У відповідності до свідоцтва про розірвання шлюбу, реєстрація розірвання шлюбу відбулась 28.09.2010 року. 01.04.1993 року відповідачу на підставі ордеру було надано [ADDRESS]. Вказаний ордер було видано на нього та членів його сім»ї: дружину [PERSON] та доньку [PERSON] Відповідач [PERSON] став власником вказаної квартири сплативши суму пайового внеску за неї та в 2012 році зареєстрував право власності на квартиру лише на себе. Враховуючи вказане, позивач є власником 1/2 частини спірної квартири, оскільки вона набута сторонами під час перебуванні в шлюбі. 06.04.2018 р. до суду зі сторони відповідача надійшов відзив, у відповідності до якого вимоги позову не визнає, посилаючись на те, що відповідач одноособово сплатив суму пайового внеску за спірну квартиру, оскільки з 27.03.1992 року сторони по справі не вели спільне господарство та спільний бюджет. Крім вказаного, останнім подано до суду заяву про застосування строків позовної давності. 26.06.2018 р. до суду зі сторони позивача надійшла відповідь на відзив, у відповідності до якої позивач, вказуючи на ст. 22 та ст. 44 КЗпШС , зазначила про те, що спільна квартира набута сторонами під час шлюбу, оскільки його розірвання зареєстровано в 2010 році, а сума пайових внесків за квартиру сплачена в 1993 році. Зазначила про те, що до 2017 року не знала та не могла знати про те, що спірна квартира зареєстрована на праві власності лише за відповідачем. Позивач та її представник в судовому засіданні вимоги позову підтримали в повному обсязі, посилаючись на викладене в ньому. Вказали на те, що сторони по справі проживали та проживають разом в спірній квартирі, пайові внески сплачували разом, документи на квартиру в БТІ забирав особисто відповідач. Про реєстрацію права власності відповідачем лише на себе, [PERSON] дізналась в 2017 році, отримавши довідку Ф-3. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували щодо вимог позову в повному обсязі, посилаючись на викладене в відзиві. Вказували на те, що з 1992 року сторони по справі не ведуть спільний бюджет, пайові внески за квартиру сплачувались особисто відповідачем [PERSON] Документи на приватизацію квартири збирались позивачем, проте саме відповідач забирав документи на квартиру в БТІ. Посилались, також, на пропуск позивачем строків позовної давності. Вивчивши матеріали позовної заяви, заслухавши пояснення сторін та їх представників та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне. 31.03.1989 р. між сторонами [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, а/з 516. (а.с. 9) Рішенням Шевченківського районного народного суд м. Києва від 27.03.1992 р. шлюб між сторонами розірвано. (а.с. 10) У відповідності до свідоцтва про розірвання шлюбу, 28.09.2010 р. було зареєстровано розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON], а/з 896. (а.с. 11). На підставі ордеру від 01.04.1993 р. № [NUMBER] відповідачу надано житлове приміщення, а саме [ADDRESS]. Вказана квартира надана відповідачу на нього та членів його сім»ї: дружину [PERSON] та доньку [PERSON] (а.с. 12) У відповідності до довідки ЖБК «Мотозаводець-10» від 05.04.2017 р. в квітні 1993 року за спірну квартиру сплачено суму пайового внеску в повному обсязі. (а.с. 13) На даний час в квартирі зареєстровані сторони по справі та їх донька [PERSON] (а.с.14). У відповідності до свідоцтва про право власності від 29.10.2012 р. право власності на спірну квартиру зареєстровано за відповідачем [PERSON] Згідно зі ст. 19-1 Закону України «Про кооперацію», член житлового - будівельного, дачно - будівельного, гаражно - будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу має право володіння, користування, а за згодою кооперативу - і розпорядження квартирою, дачею, гаражем, іншою будівлею, спорудою або приміщенням кооперативу, якщо він не викупив це майно. У разі викупу квартири, дачі, гаража, іншої будівлі, споруди або приміщення член житлово - будівельного, дачно - будівельного, гаражно - будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна. Відповідно до ч. 1 ст. 22 КЗпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 28 КЗпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Статтею 15 Закону України «Про власність», в редакції, чинній на час виплати пайових внесків за квартиру, установлено, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, гараж, іншу будівлю чи приміщення, надані йому в користування, набуває право власності на це майно. Момент погашення ним пайових внесків є водночас і моментом виникнення у цієї особи права власності, а врешті, якщо ця особа перебуває в шлюбі - то водночас і права спільної сумісної власності подружжя (за умови, що первісні й наступні пайові внески робилися в період шлюбу). У відповідності до ст. 44 КЗпШС шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану Враховуючи, що спірна квартира була отримана [PERSON] у період коли шлюб між сторонами не було припинено, пайові внески за неї були сплачені в зазначений період, доказів сплати вказаних внесків з особистих коштів [PERSON] не надано, спірна квартира є спільною власністю позивача [PERSON] та [PERSON] При цьому вбачається, що сторони по праві зареєстровані та проживають в спірній квартирі з моменту її отримання. Щодо заяви сторони відповідача про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне. Як наголошує ч.3, ст.29 КЗпШС України для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Відповідно до ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України). Тобто визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що міститься в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знала про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернулась за його захистом до суду є недостатньою. Вказаний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 16.11.2016 р. у справі № 6-2469цс16. Враховуючи те, що позивач була обізнана про сплату пайових внесків за спірну квартиру в 1993 році, та про реєстрацію розірвання шлюбу з відповідачем в 2010 році, остання мала об'єктивну можливість дізнатись про порушення своїх прав в 2012 році, оскільки, вважала себе власником частини спірної квартири з моменту сплати пайових внесків. При цьому, в судовому засіданні [PERSON] вказувала на те, що їй було відомо про те, що в 2012 році особисто позивач забирав документ на спірну квартиру в БТІ. Отже, факт того, що [PERSON] не цікавилась правовими аспектами реєстрації права власності на спірну квартиру до 2017 року не впливає на її здатність та обов'язок дізнатись про порушення своїх прав в 2012 році. Як передбачено ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про те, що позивачем пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову. На підставі ст.ст.1-18, 76, 77-81, 95, 141, 228, 229, 235, 241, 244, 245, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, ст.ст. 22, 29, 44 КЗпШС, ст. 72 СК України, ст. 267 ЦК України, суд -

Outcome: dismissed