Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом, у якому, на підставі ст.ст. 60, 61, 63, ч.1 ст. 69, ст. 70, ч.1 та ч.2 ст. 71 СК України, ст..377 ЦК України, ст.ст. 87, 88, 120, 125 ЗК України, просить постановити рішення, яким поділити майно, набуте [PERSON] за час шлюбу з [PERSON], виділивши їй та визнавши за нею право власності на ? ідеальну частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель по [ADDRESS], загальною площею 260, 5 кв.м., житловою площею 132 кв.м., та на ? ідеальну частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, загальною площею 0,1000га, яка розташована по [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], і стягнути з відповідача [PERSON] на її, позивача [PERSON] користь всі понесені нею судові витрати у справі. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 26 серпня 1989року, який розірвано у судовому порядку згідно рішення Бориславського міського суду Львівської області від 14 квітня 2017року. В шлюбі народилося двоє дітей: дочка [PERSON], [INFO], яка вже повнолітня та син [PERSON], [INFO], який проживає нею та повністю перебуває на її утриманні. За час шлюбу, тобто в період спільного подружнього проживання та за спільно зароблені кошти, позивач з відповідачем придбали ? ідеальну частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель по [ADDRESS]. Зокрема ? ідеальну частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель по [ADDRESS] було придбано ними згідно договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 16.05.2007року, укладеного між [PERSON], в інтересах якої діяла [PERSON], як продавцем, та [PERSON], як покупцем, який посвідчено приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Хоронжак О.Р. 16.05.2007 року та зареєстровано Дрогобицьким ДК МБТІ та ЕО 18.05.2007року за реєстраційним номером 18753960. Після купівлі ? ідеальної частини даного житлового будинку та реєстрації на ім'я відповіадча, як на голову сім»ї права власності на дану частину житлового будинку, вони разом з дітьми переїхали проживати у даний житловий будинок, де проживають по даний час. Проживаючи у даному житловому будинку всією сім'єю, її чоловік у 2009 році разом з іншим на той час співвласником даного житлового будинку [PERSON], згідно рішення Бориславської міської ради №923 від 09.04.2009року, приватизував земельну ділянку по [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд загальною площею 0,1000га. На підставі даного рішення на ім'я її чоловіка [PERSON] 14.04.2009 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, загальною площею 0,1000га, яка розташована по [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER]. У змісті даного державного акту зазначено, що співвласниками даної земельної ділянки є [PERSON] та [PERSON] Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.10.2010р. за №156, право власності на ? ідеальну частину даної земельної ділянки, яка належала [PERSON], перейшло до [PERSON]. У відповідності зі ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, тощо) самостійного заробітку (доходу). Кожна річ, набута за час шлюбу є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. А відповідно до вимог ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно із ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності і у разі його поділу частки дружини та чоловіка є рівними. Виходячи з цього, позивач запропонувала відповідачу добровільно поділити спільне майно, придбане ними за час шлюбу, передавши їй у власність ? частину житлового будинку [ADDRESS] та відповідну частину земельної ділянки для обслуговування даної частини будинку. Однак, відповідач від її пропозиції відмовився. У відповідності до ч.1 ст.71 Сімейного кодексу України майно, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно правового висновку Верховного Суду України у справі №6-1109цс15 - під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. А відповідно до ч.4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності. За нормою статті 87 ЗК України право спільної часткової власності на земельну ділянку, виникає, зокрема, при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; при прийнятті спадщини або за рішенням суду. Частиною першою статті 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Відповідно до частини четвертої статті 88 ЗК України учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. У випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку в набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. При цьому, у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності житлового будинку, будівлі або споруди. Відповідач [PERSON] отримав спірну земельну ділянку по [ADDRESS] у власність, будучи співвласником розташованого на ній спірного будинковолодіння на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 16.05.2007року. Враховуючи те, що позивачу [PERSON], згідно закону належить ? частина спірного житлового будинку, як спільно нажитого майна подружжя, та саме на таку частину спірного житлового будинку позивач просить суд визнати за нею право власності, відтак, згідно закону, позивач має право і на визнання за нею права власності на ? частину земельної ділянки, на якій розміщений спірний житловий будинок, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд. З урахуванням того, що добровільно дійти згоди позивач з відповідачем щодо поділу спільно нажитого майна подружжя не можуть, тому, позивач звернулася у суд з даним позовом. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, надала пояснення аналогічні змісту позовної заяви. Просить позов задоволити повністю, як у визнаній стороною відповідача частині позовних вимог щодо поділу спільного майна подружжя і визнання права власності за позивачем на ? частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд; так і в частині стягнення з відповідача [PERSON] на її, позивача [PERSON] користь, понесених судових витрат у справі, зокрема, документально підтвердженої сплати позивачем судового збору за звернення в суд з даним позовом у сумі 1310 грн.34коп., оскільки це передбачено вимогами ст.88 ЦПК України. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судове засідання не з»явилися, про причину неявки суду не повідомили, хоча належним чином були повідомленні про час і місце судового розгляду справи. У судовому засіданні 06.11.2017року представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги позивача [PERSON] визнав. Категорично заперечив щодо стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON], понесених нею судових витрат у справі, зокрема, за сплату позивачем судового збору за звернення в суд з даним позовом, оскільки вважає, що за це повинна платити саме позивач [PERSON], оскільки за її позовом відкрито провадження у даній справі. Вислухавши пояснення представника позивача [PERSON], дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 серпня 1989року, який розірвано у судовому порядку згідно рішення Бориславського міського суду Львівської області від 14 квітня 2017року у цивільній справі №438/1202/16-ц, провадження №2/438/126/2017. У шлюбі у сторін народилося двоє дітей: дочка [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO], що стверджується свідоцтвами про народження дітей. Згідно договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 16.05.2007року, укладеного між [PERSON], в інтересах якої діяла [PERSON], як продавцем, та [PERSON], як покупцем, який посвідчено приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Хоронжак О.Р. 16.05.2007року та зареєстровано Дрогобицьким ДК МБТІ та ЕО 18.05.2007року за реєстраційним номером 18753960., на ім'я відповідача придбано ? ідеальну частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель по [ADDRESS], під час перебування відповідача у шлюбі з позивачем. Згідно даних паспорта громадянина України [PERSON] та даних будинкової книги для прописки громадян, що проживають в житловому будинку [ADDRESS], сторони з 20.12.2007року зареєстровані та проживають за адресою спірного житлового будинку. Згідно рішення Бориславської міської ради №923 від 09.04.2009року, земельна ділянка по [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд загальною площею 0,1000га приватизована на ім'я відповідача [PERSON]. Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого 14.04.2009року на підставі рішення Бориславської міської ради №923 від 09.04.2009року, співвласниками земельної ділянки земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, загальною площею 0,1000га, яка розташована по [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER]. є відповідач [PERSON] та [PERSON] Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.10.2010р. за №156, право власності на ? ідеальну частину даної земельної ділянки, яка належала [PERSON], перейшло до [PERSON]. У відповідності зі ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, тощо) самостійного заробітку (доходу). Кожна річ, набута за час шлюбу є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. А відповідно до вимог ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За загальним правилом, згідно із ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності і у разі його поділу частки дружини та чоловіка є рівними. У відповідності до ч.1 ст.71 Сімейного кодексу України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно правового висновку Верховного Суду України у справі №6-1109цс15 - під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України). Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ч.1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. А відповідно до ч.4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності. (Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11.02.2015р. справа №6-2цс15, у постанові Верховного Суду України від 12.10.2016 року справа №559/2079/15-ц , у постанові Верховного Суду України від 12.10.2016 року справа №6-2225цс16). За нормою статті 87 ЗК України право спільної часткової власності на земельну ділянку, виникає, зокрема, при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; при прийнятті спадщини або за рішенням суду. Частиною першою статті 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Відповідно до частини четвертої статті 88 ЗК України учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. У випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку в набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. При цьому, у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності житлового будинку, будівлі або споруди. Відповідач отримав спірну земельну ділянку по [ADDRESS] у власність, будучи співвласником розташованого на ній спірного будинковолодіння на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 16.05.2007року. Враховуючи те, що позивачу [PERSON], згідно закону належить ? частина спірного житлового будинку, як спільно нажитого майна подружжя, та саме на таку частину спірного житлового будинку позивач просить суд визнати за нею право власності, тому суд приходить до висновку, що згідно вищенаведених норм закону, позивач має право і на визнання за нею права власності на ? частину земельної ділянки, на якій розміщений спірний житловий будинок, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Як було встановлено судом представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги позивача [PERSON] визнав та не заперечив проти задоволення вимог позивачки [PERSON] про поділ майна, набутого за час шлюбу з [PERSON], виділення їй та визнання за нею права власності на ? ідеальну частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель по [ADDRESS], загальною площею 260, 5 кв.м., житловою площею 132 кв.м. і права власності на ? ідеальну частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, загальною площею 0,1000га, яка розташована по [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER]. Оцінюючи досліджені докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що позов є підставним і підлягає до задоволення повністю. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При зверненні до суду з позовною заявою позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1310гривень 34 копійок. Таким чином, із відповідача [PERSON] слід стягнути на користь позивачки [PERSON] документально підтверджені судові витрати, що складаються із 1310 гривень 34 копійки судового збору. Враховуючи вищенаведене, к еруючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 209 ч. 3, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-

Outcome: approved