Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом, в якому просить позбавити батьківських прав відповідача [PERSON], [INFO], відносно їх малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Позов обґрунтований тим, у період шлюбу у позивача та відповідача народився син [PERSON], [INFO] Відповідач [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню сина, долею дитини не цікавиться, матеріальної допомоги не надає, не піклується про фізичний, духовний та розумовий розвиток дитини. Крім того, малолітній [PERSON], [INFO], мешкає з позивачкою та перебуває на її повному утриманні. У зв'язку з невиконанням відповідачем своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини позивачка просить суд позбавити його батьківських прав. Ухвалою судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 24 липня 2018 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено підготовче засідання. Позивач [PERSON] в підготовче судове засідання не з'явилась, від її представника - [PERSON] надійшла заява, в якій він просить розгляд справи проводити за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги вони підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечують. Відповідач [PERSON] в підготовче судове засідання не прибув. Однак, від нього в матеріалах справи мається нотаріально засвідчена заява, в якій він відмовляється від батьківських прав відносно сина та просить розгляд справи проводити за його відсутності. Також, до суду від нього надійшла заява від 27.09.2018, в якій він просить розгляд справи проводити за його відсутності, з позовом згоден. Представник третьої особи (органу опіки та піклування) надав до суду заяву, в якій просить розгляд справи проводити без участі представника, з позовом згоден, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд має право ухвалити рішення у випадку визнання позову відповідачем. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню на наступних підставах. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ч. 8 ст. 7 Сімейного кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], є батьком малолітнього [PERSON], [INFO], згідно свідоцтва про народження [NUMBER], виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Мелітополю реєстраційної служби Мелітопольського міськрайонного управління юстиції Запорізької області від 06.09.2012 (а.с. 9). Дитина проживає разом з матір'ю (позивачкою) та знаходиться на її повному утриманні, що підтверджено довідкою про склад сім'ї від 25.04.2018 (а.с. 7). Згідно з заявою відповідача [PERSON], нотаріально засвідченої приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Мозгіною О.П. та зареєстрованої в реєстрі за № 531, він відмовляється від батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO] (а.с.4). Відповідно до висновку, складеного 26.07.2018 органом опіки та піклування - виконавчим комітетом Мелітопольської міської ради Запорізької області, є доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Згідно ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Такі ж обов'язки на батьків покладені статтею 150 Сімейного кодексу України. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Частиною 5 ст. 12 цього ж закону передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. Згідно п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Як роз'яснено в пункті 16 постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Суд вважає, що зібраними у справі доказами підтверджено, що відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків і не приймає жодної участі у вихованні свого малолітнього сина, що проявляється у відсутності спілкування з дитиною та інтересу щодо її життя і здоров'я, неприйняття участі у створенні дитині належних умов для її нормального та всебічного розвитку та матеріального забезпечення. Ухилення відповідача від виховання дитини суперечить її інтересам, перешкоджає її нормальному вихованню в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї родини і сім'ї. Будь-яких доказів на спростування позовних вимог відповідачем надано не було. З урахуванням викладеного суд вважає, що захист прав малолітньої дитини шляхом позбавлення відповідача батьківських прав є виправданим заходом впливу і буде відповідати інтересам дитини. Крім того, у відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України суд враховує визнання позивачем позову, що не суперечить закону і не порушує прав та інтересів інших осіб. На підставі викладеного та

Outcome: approved