Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-26 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулась до суду із названої позовною заявою, якою просила суд визнати за [PERSON] право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS], згідно її внеску у вартість спірної квартири, визнавши тим самим частково недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири від 14 жовтня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С.І., за номером 1956. В обґрунтування заявлених вимог позивачем вказано про те, що 14.10.2016 року позивач із сином, відповідачем по даній справі, придбали трикімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 66, 30 кв.м., житловою площею 42, 60 кв.м., яка була зареєстрована на ім'я відповідача згідно його прохання. Вартість квартири склала еквівалент 40 800 доларів США, з яких позивачем сплачено продавцям суму, еквівалентну 27 500 доларів США, які вона отримала після продажу належної їй на праві власності однокімнатної квартири. Відповідач не мав коштів для придбання квартири та для отримання позики просив оформити право власності на квартиру на його ім'я, тому, згідно договору купівлі-продажу від 14.10.2016 власником квартири [ADDRESS] був зазначений син позивача, відповідач по даній справі. В травні 2017 року, в зв'язку з тим, що в спірній квартирі між позивачем та невісткою (дружиною відповідача) стали виникати непорозуміння і конфлікти, яка стала виганяти позивача та її матір похилого віку і доньку, вчить онука негативно відноситися до позивача і її матері. Через конфлікт, позивач звернулась до відповідача з проханням вирішити цю ситуацію і уникати конфліктів і нагадала про нашу з відповідачем домовленість подарувати їй 2/3 частини квартири, за яку вона фактично заплатила гроші. З договору купівлі-продажу від 14.10.2016 позивач дізналась про те, що спірна квартира була придбана за 412652, 64 грн., разом із тим, дійсна вартість спірної квартири в розмірі 40800 доларів США, дійсна на момент купівлі- продажу, підтверджується оголошенням в газеті «Прем'єр». Позивач у судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи за її відсутності. Належним чином повідомлений відповідач у судове засідання не з'явився, про причини неявки у судове засідання відповідача суд не повідомлений, відзив на позовну заяву або заперечення на позовну заяву не подавав, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи. Представник третьої особи в судове засідання також не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Справа у відповідності до положень п.9 ч.1 ст.1 Розділу ХІІІ ЦПК України в редакції, встановленій Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII розглянута за правилами чинного ЦПК України з урахуванням вимог до заяви, в редакції ЦПК України, що діяли до набрання чинності Законом України № 2147-VIII. Згідно з ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. За договором купівлі продажу, відповідно до ст.655 ЦК України, одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За оскаржуваним договором купівлі-продажу квартири від 14 жовтня 2016 року [PERSON] і [PERSON] передали у власність відповідача трикімнатну квартиру [ADDRESS], продаж квартири вчинено за суму 412 652, 64 грн., що є еквівалентом 16 000 доларів США. Як вбачається із розписки (а.с. 9), [PERSON] отримала від продажу квартири 27 500 доларів США від [PERSON]. Як стверджує позивач, вказані кошти вона отримала від продажу належної їй однокімнатної квартири на підставі договору від 11 жовтня 2016 року (а.с. 7-8). Зважаючи на рівень звичайних цін на аналогічне майно, розписку продавця про отримання коштів від позивача та надану фотокопію газети від 24.10.2016 року із оголошеннями про продаж нерухомості, суд дійшов висновку про те, що у оскаржуваному договорі занижено вартість майна, яке виступало предметом договору. Відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Відповідно до абзацу 2 ч. 1ст. 218 ЦК України, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтею 328 ЦК України передбачено що, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом статті 210, частини третьої статті 640 ЦК України у випадках, встановлених законом, правочин підлягає державній реєстрації. Договір, який підлягає і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, є укладеним з моменту державної реєстрації. Відповідно дост.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права. Як встановлено ст. 316 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ст. 317 ЦК України тільки власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України). За ч.2 ст.328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Зважаючи на викладене, суд вважає доведеним факт сплати позивачем продавцю за договором купівлі-продажу, укладеному [PERSON] і [PERSON] з одного боку та [PERSON] - з іншого, 2/3 частин вартості квартири та факт правомірного користування придбаним майном позивачем, у зв'язку із чим позов підлягає задоволенню. Долю судових витрат суд вирішує в порядку ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved