Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася 14.09.2016 року до суду з вищезгаданим позовом, в якому просить надати їй дозвіл на зняття неповнолітнього сина - [PERSON] [INFO] з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] та на реєстрацію нового місця його проживання за адресою: [ADDRESS] без письмової згоди батька - [PERSON] В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що з відповідачем з 2001 року по 2008 рік перебувала в зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина [PERSON] [INFO]. У 2010 році вона уклала шлюб з [PERSON] та у теперішній час вона, син [PERSON], дитина від другого шлюбу - [PERSON] мешкають разом із її другим чоловіком за адресою [ADDRESS], однак продовжують бути зареєстровані за адресою [ADDRESS]. Вона має намір зареєструвати місце проживання сина за адресою другого чоловіка, однак без згоди батька дитини, який заперечує проти перереєстрації, не може цього зробити, тому змушена звернутися до суду з цим позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги, обґрунтовуючи обставинами, викладеними в позовній заяві, просила задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позову, пояснив, що місце реєстрації дитини не має значення, син може сам вирішити за якою адресою йому бути зареєстрованим після отримання паспорту. Представник третьої особи Служби у справах дітей виконкому Дзержинської районної у місті ради Козачук Л.В. в судовому засіданні присутньою не була, про час та місце розгляду справи повідомлена, про причину неявки суд не повідомила. Третя особа - [PERSON] в судовому засіданні присутнім не був, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності у зв'язку з службовим відрядженням, проти реєстрації дитини за адресою його проживання не заперечував. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. В силу ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень. Так, в судовому засіданні встановлено, що позивач перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 23.06.2001 року по 22.10.2008 року (а.с.6,7). Від шлюбу мають сина [PERSON] [INFO] (а.с.8), який зареєстрований за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою №148 Криворізької об'єднаної міської довідково-інформаційної служби «Новоком» від 13.09.2016 року (а.с.11). З 03.07.2010 року позивач перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] ( а.с.9)., який зареєстрований за адресою [ADDRESS] та є власником зазначеного житлового приміщення, що підтверджується довідкою №16 Криворізької об'єднаної міської довідково-інформаційної служби «Новоком» від 05.09.2016 року ( а.с.14); свідоцтвом про право власності на житло [NUMBER] від 16.12.1997 року, виданого Криворізьким Центральним гірничозбагачувальним комбінатом (а.с.15); рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 04.06.2008 року (а.с.16); витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №20059092 від 29.08.2008 року, видане КП ДОР «КБТІ» ( а.с.17). Згідно ч.3 ст.27-1 ЦПК України суд сприяє створенню належних мов для здійснення малолітньою або неповнолітньою особою її прав, визначених законом та передбачених міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Відповідно до ст.ст.141, 160 СК України мати, батько мають рівні права та обв'язки щодо дитини. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом ( ч.1 ст.29 ЦК України). Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна ( ч.2 ст.29 ЦК України). Конституцією України передбачено право кожного на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (ст.47). Відповідно до п.4 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» від 2 березня 2016 р. № 207 (надалі - Постанова КМУ) громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом 30 календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Реєстрація місця проживання/перебування або зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється в день подання особою або її представником документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена одночасно із зняттям з попереднього місця проживання. Стаття 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» містить аналогічну вимогу. Відповідно до п. 18 Постанови КМУ у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Пункт 24 Постанови КМУ передбачає, якщо після здійснення реєстрації місця проживання особи одночасно із зняттям з реєстрації попереднього місця проживання буде встановлено, що особа не повідомила про реєстрацію місця проживання разом з нею за попередньою адресою малолітніх дітей, обидві дії скасовуються на підставі письмово рішення органу реєстрації, про що письмове повідомляється особі. Статтею 27 Конвенції про права дитини (20 листопада 1989 року), ратифікованою Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91 встановлено, що Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини; держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. Відповідно до ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. За ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до ч. 4 ст. 156, ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу України, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина, діти і батьки. Таким чином, дитина позивача [PERSON] - [PERSON] мешкає з [PERSON] за однією адресою , він не заперечує проти реєстрації дитини за його адресою. Крім того, матір дитини має намір також зареєструвати своє місце проживання за зазначеною адресою. Отже, реєстрація дитини за адресою місця проживання матері не суперечить чинному законодавству. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки відповідачем не надано доказів, які б підтверджували незаконність вимог позивача або їх необґрунтованість, тому суд задовольняє позовні вимоги позивача. На підставі ст..88 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати у справі. На підставі викладеного,

Outcome: approved