Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом до відповідача. В обґрунтування позову зазначає, що вона з 20 грудня 1993 року перебувала в шлюбі з [PERSON] , який помер [INFO] . Під час шлюбу сторони за спільні кошти побудували житловий будинок по [ADDRESS] . За життя чоловіка будинок в експлуатацію зданий не був, тому правовстановлюючий документ на ім`я чоловіка не видавався. Земельна ділянка по вул. [ADDRESS] площею 0 , 25 га належала чоловіку згідно державного акту на право приватної власності на землю. За життя чоловік залишив заповіт, яким все своє майно заповів дочці - відповідачу [PERSON] . У даний час позивачу стало відомо, що право власності на належне їй та покійному чоловіку нерухоме майно - житловий будинок та земельну ділянку - після його смерті зареєстроване на праві власності за донькою [PERSON] . Внаслідок такої реєстрації порушене право позивача на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, поскільки майно набуте за час її шлюбу з [PERSON] , тому є спільною сумісною власністю подружжя, а частка в спільній сумісній власності того з подружжя, хто пережив спадкодавця, не входить до складу спадщини і не включається до спадкового майна після смерті іншого подружжя. Право власності позивача на частку у праві спільної сумісної власності подружжя порушено внаслідок реєстрації спірного нерухомого майна за відповідачем [PERSON] , тому позивач [PERSON] просить суд визнати, що нерухоме майно по [ADDRESS] , яке складається з будинку загальною площею 208,8 кв.м, житловою 65,8 кв.м, підвалу, сараю, погребу, навісу, вбиральні, прибудови, огорожі хвіртки, воріт, ганку, тамбуру, навісу є об`єктом спільної сумісної власності позивача та [PERSON] , померлого [INFO] , визначивши, що частка померлого в праві спільної сумісної власності на вказане нерухоме майно становила 1/2, припинивши право власності відповідача на вказану частку нерухомого майна; визнати за нею право на 1/2 частину перерахованого нерухомого майна по [ADDRESS] та на 1/2 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га по [ADDRESS] , припинивши право власності відповідача на вказану частку земельної ділянки. Відповідач [PERSON] позов до неї не визнала, оскільки будинок починала будувати та фактично будувала її бабуся [PERSON] , яка була замовником даного будинку, виділяла кошти, а батько допомагав як син. Після завершення будівництва у 1995 році першою почала проживати в будинку саме бабуся, потім через рік до неї переїхали проживати батьки відповідачки. В 1999 році батько приватизував земельну ділянку під будинком, який ще не був повністю побудований. Між батьком та бабусею була домовленість про те, що пізніше батько оформить весь будинок на себе. Бабуся померла в 2006 році і після її смерті батько не встиг оформити право власності. Крім того, батьки відповідачки фактично припинили шлюбні відносини в 2003 році, тому жодним чином позивачка до майна, набутого батьком після 2003 року, відношення не має. Тому відповідач [PERSON] просить суд відмовити в задоволенні позову. В судових засіданнях по справі позивач та її представник позов підтримали і просили задовольнити, поскільки спірне майно набуте позивачем та її чоловіком за час шлюбу, і тому фактично є спільною сумісною власністю подружжя, при цьому сам факт спільного проживання у шлюбі не є обов`язковим, шлюб за життя спадкодавця не був розірваний. Таким чином, до складу спадщини [PERSON] увійшла тільки 1/2 частина спільного майна подружжя - будинку і присадибної земельної ділянки - і том у до складу спадщини [PERSON] ввійшла тільки 1/2 частина спільного майна, тому відповідач згідно заповіту мала право тільки на 1/2 частину майна після смерті батька. В судових засіданнях по справі відповідач та її представник позов не визнали, поскільки після того, як позивач перестала спільно проживати з [PERSON] , він значно добудував будинок, вдосконалив умови проживання у ньому, купував в будинок меблі, посуд. крім того, земельна ділянка під будівництво надавалась матері [PERSON] , вона була забудовником, його мати також давала кошти на будівництво. Крім того, в планах [PERSON] було оформити будинок на свою матір, але він не встиг, так як вона померла. Тому будинок ніяк не може бути спільною сумісною власністю подружжя. Згідно протоколу розподілу від 12.03.2018 року справа розподілена судді Косенко Ю.Л. Ухвалою від 19.03.2018 року позовну заяву [PERSON] було прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання на 17 квітня 2018 року, яке було відкладено на 15 травня 2018 року, так як були відсутні відомості про вручення відповідачу судового виклику. Ухвалою від 15 травня 2018 року проведення підготовчого судового засідання відкладено на 12 червня 2018 року за клопотанням відповідача. Ухвалою підготовчого судового засідання від 12 червня 2018 року призначено судовий розгляд справи на 02 липня 2018 року, яке відкладено на 18 липня 2018 року, відкладено за клопотанням представника відповідача на 31 липня 2018 року. Ухвалою від 31 липня 2018 року розпочато процедура врегулювання спору за участю судді строком 30 днів, провадження по справі зупинено. Ухвалою від 22 серпня 2018 року процедура врегулювання спору за участю судді припинена, справа передана до канцелярії для її перерозподілу. Згідно протоколу розподілу від 22 серпня 2018 року справа розподілена судді Тіщенко Л.В. Ухвалою від 22 серпня 2018 року справа прийнята суддею до свого провадження та призначено судове засідання на 26 вересня 2018 року, яке відкладено протокольною ухвалою на 19 жовтня 2018 року. У зазначений день розгляд справи не відбувся у зв`язку з перебуванням головуючої судді на лікарняному, ухвалою від 24 жовтня 2018 року розгляд справи призначено на 13 листопада 2018 року, який було відкладено за клопотанням представника відповідача від 12.11.2018 року на 05 грудня 2018 року. У судовому засіданні по справі 05 грудня 2018 року оголошено перерву до 28 грудня 2018 року, повідомлено відповідача [PERSON] через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України. У судовому засіданні 28 грудня 2018 року оголошено перерву до 22 січня 2019 року, яке було відкладено у звязку з відсутністю відомостей належного повідомлення відповідача про дату судового розгляду на 12 березня 2019 року. У судовому засіданні 12 березня 2019 року оголошено перерву до 16 травня 2019 року, яке було відкладено за заявою представника відповідача від 16.05.2019 року на 07 червня 2019 року. У судовому засіданні 07 червня 2019 року оголошено перерву до 12 серпня 2019 року, яке було відкладено за клопотанням представника відповідача від 12.08.2019 року на 18 вересня 2019 року, у якому оголошено перерву за клопотанням представника відповідача від 18.09.2019 року до 25 жовтня 2019 року. У судовому засіданні 25 жовтня 2019 року витребувано докази за клопотанням представника відповідача та оголошено перерву до 22 листопада 2019 року. У судовому засіданні по справі 22 листопада 2019 року оголошено перерву до 21 грудня 2019 року. Судове засідання 21 грудня 2019 року не відбулось у зв`язку з технічними проблемами, відкладено на 17 лютого 2020 року, про що учасники справи повідомлені належним чином. В судове засідання по справі 17 лютого 2020 року представник відповідача не з`явився, хоча був повідомлений належним чином, ухвалою від 17.02.2020 року вирішено розглядати справу без участі представника відповідача (т.2 а.с. 33-34). Крім того при подачі позову до суду позивачем заявлялось клопотання про витребування в нотаріальній конторі відомостей про спадкову справу після смерті [PERSON] та із Центру надання адміністративних послуг Чернігівської районної державної адміністрації копій документів, на підставі яких до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про реєстрацію права власності за [PERSON] на нерухоме майно по [ADDRESS] (т.1, а.с.7). Зазначені клопотання задоволені та витребувані необхідні документи (т.1, а.с.31-32). Також представником позивача заявлялось клопотання про витребування з Прилуцького МБТІ матеріалів інвентаризаційної справи на нерухоме майно по [ADDRESS] (а.с.92-93). Зазначене клопотання задоволено та витребувано з Прилуцького МБТІ зазначену інвентаризаційну справу (т.1, а.с.97). В ході розгляду справи представник відповідача заявляв клопотання про виклик в судове засідання свідків (т.1, а.с.137), яке було задоволене та зазначені свідки викликані в судове засідання. Також представник відповідача заявляв клопотання про витребування доказів по справі, так як самостійно отримати дані докази він не зміг (т.1, а.с.222-229). Клопотання задоволені ухвалою від 25.10.2019 року та витребувано зазначені в них докази. (т.1, а.с. 230-231). Крім того, представником відповідача неодноразово заявлялись клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції з Охтирським міськрайонним судом Сумської області, які задовольнялись судом. У задоволенні клопотання представника відповідача від 17.02.2020 року про проведення судового засідання 17 лютого 2020 року в режимі відеоконференції з Краснопільським районним судом Сумської області було відмовлено ухвалою від 17.02.2020 року з підстав, викладених в ухвалі (а.с.33-34). Також ухвалою суду від 17.02.2020 року було відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про призначення по справі судової почеркознавчої експертизи з підстав, викладених в ухвалі (т.2, а.с.35-35). В судове засідання по справі 17 лютого 2020 року представник відповідача не з`явився, хоча був повідомлений належним чином, ухвалою від 17.02.2020 року вирішено розглядати справу без участі представника відповідача (т.2 а.с. 33-34). Судом встановлені наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин, і зазначений висновок суду ґрунтується на доказах досліджених в судовому засіданні. Так, судом встановлено, що спадкодавець [PERSON] помер [INFO] у віці 64 роки, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 17.03.2015 р. (т.1 а.с.9). Згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 20.12.1993 року [PERSON] і [PERSON] уклали шлюб 20 грудня 1993 року, після укладення шлюбу присвоєно прізвище дружині [PERSON] (т.1 а.с.8). Згідно з копією технічного паспорту на житловий будинок по [ADDRESS] від 23.05.2015 року власником будинку із зазначеними в паспорті надвірними будівлями являється [PERSON] (т.1 а.с.10-13). Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 26.01.2018 року, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] та земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га зареєстровано право власності з розміром частки 1 за [PERSON] . Реєстрація права власності на будинок проведена 06.10.2017 року державним реєстратором Чернігівської районної державної адміністрації Ананком К.М. на підставі технічного паспорту від 04.10.2017 року, виданого ТОВ «Експертна компанія «ІТЕО». Державна реєстрація права власності на земельну ділянку проведена державним нотаріусом Прилуцької районної державної нотаріальної контори на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27.10.2016 року (т.1 а.с. 14-15). Факт наявності у спадкодавця [PERSON] спадкового майна у вигляді земельної ділянки підтверджується копією Державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ЧН № 008591 від 04.02.1999 року, згідно з яким [PERSON] передається у приватну власність земельна ділянка площею 0, 5816 га в межах згідно з планом, зокрема, для будівництва і обслуговування житлових будівель та господарських споруд - 0, 2500 га (т.1, а.с.16-16 зв.). Згідно звіту про оцінку майна від 01.02.2018 року, проведеного ПП «Роменекс - Л» вартість об`єкта оцінки - житлового будинку з господарськими будівлями по [ADDRESS] - 205 504 грн, вартість 1/2 частки будинку - 102 752 грн, вартість 1/ 2 частки земельної ділянки площею 0, 5816 га - 17 6798 грн. (т.1, а.с.17-18). Згідно довідки Харківської сільської ради від 21.02.2018 року згідно даних погосподарського обліку Харківської сільської ради за [PERSON] обліковується житловий будинок 1995 року будівництва по [ADDRESS] (т.1, а.с.19). З дослідженої в судовому засіданні копії спадкової справи після смерті [PERSON] 10.09.2015 року [PERSON] подала заяву до нотаріальної контори про прийняттям спадщини після смерті батька [PERSON] , який залишив заповіт на її ім`я (т.1, а.с.36). З дослідженої в судовому засіданні копії заповіту від 11 серпня 1997 року вбачається, що [PERSON] на випадок своєї смерті все своє майно, яке на день смерті буде йому належати, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і на що він за законом матиме право, заповів [PERSON] (т.1, а.с.42). Даний заповіт посвідчений державним нотаріусом Талалаївської районної ДНК за № 827. Спадкоємиці за заповітом [PERSON] видавались свідоцтва про справо на спадщину за заповітом на частку в статутному фонді ФГ «Фесака Василя Петровича» (т.1, а.с.44), на земельну ділянку площею 0,2500 га по [ADDRESS] (т.1, а.с.47), на земельні ділянки площею 0, 3316 га, 3, 900 га, 1, 6600 га, 5, 6152 га (т.1, а.с.49, а.с.51, а.с.53, а.с.55). Згідно повідомлення начальника відділу державної реєстрації Чернігівської районної державної адміністрації від 10.04.2018 року [PERSON] 06.10.2017 року подала заяву про державну реєстрацію права власності на житловий будинок по [ADDRESS] , та надала документи - технічний паспорт на житловий будинок від 04.10.2017 року, інвентаризаційна справа № 0110/17, виготовлений ТОВ «Експертна компанія «ІТЕО» (т.1, а.с.58). На підставі зазначених документів державним реєстратором 10 жовтня 2017 року прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (т.1, а.с.59). Копія технічного паспорту, на підставі якого проведена державна реєстрація права власності, знаходиться в матіералах справи і була досліджена в судовому засіданні (а.с.60-62). В судовому засіданні за клопотанням позивача та відповідача були допитані свідки на підтвердження позовних вимог та заперечень проти позову, їхні покази оцінені судом з точки зору об`єктивності достовірності та у взаємозв`язку з іншими доказами, дослідженими в судовому засіданні. Так допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона є рідною сестрою позивачки, і їй відомо, що у 1994 році позивачка з чоловіком почали будувати хату, а жили в квартирі позивачки. У 1995 році забрали матір чоловіка, яка жила в будинку, будівництво продовжувалось, наймалась будівельна бригада. Позивачка готувала обіди тим, хто будував, і разом доглядала дитину - відповідачку, якій було десь пів-року. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що позивач разом з чоловіком проживала в квартирі, і почали будувати будинок десь в 1994 році, у 1995 році перейшли туди жити, пізніше забрали матір чоловіка з села, вона також жила в будинку. Там вже був будинок готовий і сарай на то й час, все будували за спільні кошти. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що будинок будував [PERSON] який був директором господарства, номер відкривався на його матір, і сам він говорив свідку, що будинок це матері. Свідок допомагав у будівництві, і йому відомо, що після того, як позивач пішла від чоловіка, то там ще упорядковувався другий поверх, працювала бригада із Житомира. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що будинок почав будувати [PERSON] , коштами допомагала його мати, яка отримала компенсаційні виплати з Німеччини, десь приблизно у 1994 році мати перейшла жити в будинок. Коли позивачка пішла від чоловіка, то забрала меблі, посуд, в будинку нічого не було, свідок допомагав [PERSON] купувати нові меблі та завозив їх. Другий поверх в будинку був на той час, але умов для життя там ніяких не було, [PERSON] робив все сам. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона була першою дружиною [PERSON] . Коли [PERSON] почав будувати будинок в с. Харкове, то будинок, в якому жила його мати в с. Чернецьке, він продав і кошти використав для будівництва будинку в с. Харкове, його мати деякий час жила разом з свідком в с. Чернецьке. Свідку також відомо, що мати [PERSON] коли отримала кошти як остарбайтер, то віддала їх сину на будівництво. Коли від [PERSON] пішла дружина, то він деякий час разом з дочкою жив у с. Чернецьке у неї, вона і зараз спілкується з [PERSON] . Також свідку відомо, що [PERSON] шукав бригади, які будували та облаштовували його будинок в с. Харкове, сам оплачував їх послуги. Матір свою [PERSON] забрав в с. Харкове в листопаді 1995 року. Свідку також відомо, що всі кошти, які були в бабусі, вона віддала сину на будівництво, також допомагала продуктами для працівників, які будували. Коли мати [PERSON] померла, то [PERSON] не було на похороні. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона давно товаришувала з [PERSON] і їй відомо, що його дружина - позивач [PERSON] - пішла від нього, дитина була ще мала, [PERSON] залишилась проживати разом з батьком, він доглядав її сам. Коли позивач не проживала в будинку, то там було зроблено вихід на другий поверх та облаштовував його для проживання, була облаштована кухня, так як там нічого не було, позивач забрала все. [PERSON] купляв меблі, посуд, також облаштовував ванну кімнату в будинку, посадив сад. Там працювала бригада, роботу якої оплачував [PERSON] , також свідок готувала харчування робітникам, все це оплачував [PERSON] . Свідку відомо, що кошти на будівництво давала мати [PERSON] . Квартиру позивачу також купив [PERSON] зробив у ній ремонт та облаштував її за свої кошти, також він купив квартиру сину позивачки в м. Чернігів. Ще за життя він говорив, що все своє майно відпише дочці [PERSON] , так як з дружиною у нього не склалося. Коли [PERSON] зробили операцію на серці у м. Києві, то [PERSON] його навіть не провідувала в лікарні. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що після того, як дружина пішла від [PERSON] , то він зробив огорожу, посадив сад, облаштував підвал та другий поверх в будинку, санвузол, поклав плитку в дворі, утеплював стіни будинку, поставив дров`яний котел, зробив каналізацію, водогін. Його дочка весь цей час проживала разом з ним. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що коли [PERSON] пішла від [PERSON] , забрала з собою меблі, посуд, не залишилось нічого. Він багато чого зробив тоді у будинку - облаштував другий поверх, ванну, кухню, купив нові меблі в будинок, зробив огорожу, облаштував підвал, посадив сад, дитина проживала разом з ним. Свідку також відомо, що [PERSON] був забудовником, а земля під забудову виділялась його матері, все це вирішувалось на сесії сільської ради, а свідок була тоді депутатом. Оцінивши надані учасниками справи докази, подані на підтвердження своїх вимог та заперечень, суд приходить до висновку, що між учасниками справи склались правовідносини з приводу спадкування та режиму майна спільної сумісної власності подружжя, які регулюються як загальними нормами Цивільного кодексу України, так і спеціальними нормами Сімейного Кодексу України та підзаконними нормативно-правовими актами. При розгляді справи судом враховується положення цивільного процесуального законодавства щодо підстав звернення до суду та меж судового розгляду, зокрема, положення ст. 13 ЦПК України, яка встановлює, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду цивільної справи № 654/1790/16-ц (постанова від 18.12.2018), за статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З огляду на викладене правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Що стосується встановленої під час розгляду справи обставини спадкових правовідносин між сторонами, то суд вважає за необхідне заначити наступне. Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Згідно зі статтею 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. З урахуванням положень статей 1296-1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Аналогічні висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 2-6322/04 (провадження № № 61-29037 св 18). Відповідно до ч.4 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову. Таким чином, передумовою звернення до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав є наявність постанови нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду в позовному провадженні. В протилежному випадку дії нотаріуса можуть бути оскаржені в передбаченому законом порядку. Крім того, пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування», яка є чинною на даний час, зазначено, що при розгляді цих справ слід перевіряти наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися виключно у випадках, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, та за умови відмови нотаріусом у вчиненні відповідної нотаріальної дії, а саме у видачі спадкоємцеві свідоцтва про право на спадщину. Але під час розгляду справи було встановлено, що нотаріусом не виносилася постанова про відмову позивачу [PERSON] видачі свідоцтва про право на спадщину на частку у спільному майні після смерті чоловіка. Про те, що її дочка займається оформленням спадщини за заповітом після смерті батька позивачу [PERSON] стало відомо з інших джерел, і на її думку це можливо потягне в подальшому порушення її права на спадщину, як дружини спадкодавця на частку у спільному майні, і тому вона вирішила звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Аналізуючи встановлену в судовому засіданні обставину, суд вважає за необхідне заначити наступне. Порядок видачі свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя врегульовано статтею 71 Закону України «Про нотаріат», Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, яка була чинною на час відкриття спадщини та подання позивачем заяви про видачу свідоцтва у спільному сумісному майні подружжя, Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який є чинним на час розгляду справи судом. Частинами 2 та 3 статті 71 Закону України «Про нотаріат» визначено, що на підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з них видається нотаріусом за місцем відкриття спадщини. Підпунктом 4.21 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 визначено, що при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на 1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Підпунктами 1.1.-1.4. включно пункту 1 глави 11 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з подальшим повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. У повідомленні, що надсилається спадкоємцям померлого, які прийняли спадщину, зазначається склад спільного майна подружжя, на частку якого другий із подружжя, що є живим, просить видати свідоцтво про право власності, а також роз`яснюється право звернення до суду у випадку оспорювання спадкоємцями майнових вимог того з подружжя, що залишився живим. Повідомлення надсилається поштою, а спадкоємці, які прибули до нотаріальної контори, повідомляються нотаріусом усно, про що робиться відмітка на заяві того з подружжя, що залишився живим. Така відмітка підписується спадкоємцями. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. З огляду на вказане, позивач в силу статті 71 Закону України «Про нотаріат» мала законне право на звернення із заявою до нотаріуса для отримання свідоцтва про право власності на частку в спільному з [PERSON] майні. Позивач [PERSON] , вважаючи, що вона має частку у спільній сумісні власності подружжя, не була позбавлена можливості звернутися до нотаріуса із відповідною заявою, чого нею зроблено не було. Відмови нотаріуса в оформленні її спадкових прав після смерті чоловіка матеріали справи не містять, жодних дій для прийняття спадщини нею здійснено не було. Прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій, чого позивачем зроблено не було. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частина 6 ст. 81 ЦПК передбачає, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Як неодноразово визначалось у судових рішеннях судів вищих інстанцій вирішуючи спір, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулась з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем, відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, яка може вимагати виконання такого обов`язку від інших осіб. Отже лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність, чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно приймає рішення про захист порушеного права, або відмовляє позивачу у захисті встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог, але позивач не вказала, яке її право не порушено, а тому не встановивши, яке право не порушено, суд не має право його захистити. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Позивачем не підтверджена належними доказами те, що вона зверталась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину і їй було відмовлено, тобто відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя. Як вказувалося вище, постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріусом не приймалась, тому на даний час права позивача, як спадкоємця не порушені, таким чином заявлені нею вимоги про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на 1/2 частину спільного сумісного майна та на 1/2 частину земельної ділянки. Крім того, поскільки в ході розгляду справи суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, тому у суду відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача понесених судових витрат у відповідності до положень п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України, яка передбачає, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed