Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-20 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: стягнути з [PERSON] пеню за прострочення сплати аліментів за період з лютого 2016 року по 01 липня 2020 року в сумі 153 957,37 грн., несплачений борг, який утворився станом на 01 липня 2020 року, як різниця між фактично нарахованими сумами грошей виконавчою службою та грішми фактично сплаченими [PERSON] у розмірі 17 108,57 грн., та борг за недоплачені аліменти, який утворився внаслідок шахрайських дій відповідача та протиправного рішення державної виконавчої служби Шевченківського району м. Києва станом на 01 липня 2020 року у розмірі 20 353,01 грн. А також просить судові витрати покласти на відповідача. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26.02.2016 року по справі № 755/22470/15-ц стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку (доходу) [PERSON] щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17.12.2015 року і до досягнення [PERSON] повноліття (до 08 січня 2021 року). Однак, відповідач рішення Дніпровського районного суду м. Києва не виконує, аліменти сплачує не в повному розмірі, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість по сплаті аліментів. Отже з моменту утворення заборгованості по сплаті аліментів в позивача виникло право про стягнення з відповідачі пені за прострочення сплати аліментів за період з лютого 2016 року по 01 липня 2020 року в сумі 153 957,37 грн. Крім того, утворився несплачений борг, станом на 01 липня 2020 року, як різниця між фактично нарахованими сумами грошей виконавчою службою та грішми фактично сплаченими [PERSON] у розмірі 17 108,57, грн., та борг за недоплачені аліменти, який утворився внаслідок шахрайських дій відповідача та протиправного рішення державної виконавчої служби Шевченківського району м. Києва станом на 01 липня 2020 року у розмірі 20 353,01 грн. 20 липня 2020 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито провадження в справі за правилами спрощеного провадження, без повідомлення сторін. Відповідачем копію ухвали про відкриття провадження у справі, копію позовної заяви з доданими до неї документами було отримано 30 вересня 2020 року, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення. Відповідачем до Дніпровського районного суду м. Києва було направлено відзив на позовну заяву, в якому останній просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з підстав викладених у ньому. Позивачем до суду направлено відповідь на відзив відповідача, в якому позивач просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, з підстав викладених у ній. Крім того, просить суд не брати до уваги спроби відповідача уникнути відповідальності. Відповідачем до суду подано заперечення на відповідь на відзив, в яких останній підтримав мотиви викладені у відзиві на позовну заяву та наполягав на відмові у задоволенні позовних вимог. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. В судовому засіданні встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20.01.2016 року по справі № 755/22470/15-ц, шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління м. Києва 25 грудня 2002 року, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 1985 - розірвано та стягнуто з [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Могилів-Подільській Вінницької області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , проживаючого за адресою: [ADDRESS] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку (доходу) [PERSON] щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17.12.2015 року і до досягнення [PERSON] повноліття (до [INFO] ). На підставі даного рішення Дніпровським районним судом м. Києва було видано 26 лютого 2016 року виконавчий лист № 755/22470/15-ц про стягнення з [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Могилів-Подільській Вінницької області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , проживаючого за адресою: [ADDRESS] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку (доходу) [PERSON] щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17.12.2015 року і до досягнення [PERSON] повноліття (до [INFO] ). Зазначений виконавчий лист було пред`явлено на виконання до органів державної виконавчої служби. Як встановлено в ході судового розгляду та вбачається з матеріалів справи, виконавчий лист № 755/22470/15-ц виданий 26 лютого 2016 року Дніпровським районним судом м. Києва перебуває на виконанні у Дніпровському районному відділі державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ), яким відкрито виконавче провадження № 56038853. Спірні правовідносини сторін виникли з приводу стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. Згідно ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. В порядку ст. 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом. Відповідно до ст.196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання, її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Отже загальна сума пені за несплату або несвоєчасну сплату аліментів має розраховуватися за формулою: ?p=(A1?1%?Q1)+(A2?1%?Q2)+……….(An?1%?Qn), де: ?p - загальна сума пені за несплату або прострочення сплати аліментів, обраховується позивачем на момент подачі позову; A1 - нарахована сума аліментів за перший місяць; Q1 - кількість днів прострочення сплати суми аліментів за перший місяць; A2 - нарахована сума аліментів за другий місяць; Q2- кількість днів прострочення сплати аліментів за другий місяць; An- нарахована сума аліментів за останній місяць перед подачею позову; Qn- кількість днів прострочення сплати аліментів за останній місяць. Пеня за заборгованість по сплаті аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Вказаний висновок, який викладеній у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року по справі № 572/1762/15-ц (провадження № 14-37цс18), враховується судом в порядку ч.4ст.263 ЦПК України. Як вбачається з матеріалів справи. стороною позивача було надано розрахунок пені за прострочення сплати аліментів відповідачем за період з лютого 2016 року по 01 липня 2020 року по виконанню виконавчого листа № 755/22470/15-ц виданого 26 лютого 2016 року Дніпровським районним судом м. Києва, що становить 153 957,37 грн. Однак, суд критично ставиться до наданого розрахунку пені за прострочення сплати аліментів наданого стороною позивача, оскільки даний розрахунок проведений з порушенням та сума пені, яка визначена на суму заборгованості по аліментам не відповідає дійсності. Як встановлено в ході судового розгляду, заборгованість відповідача перед позивачем по сплаті аліментів за виконавчим листом № 755/22470/15-ц виданим 26 лютого 2016 року Дніпровським районним судом м. Києва відсутня, що підтверджується копією Інформаційної довідки про виконавче провадження від 17 серпня 2020 року, відповідно до якої виконавчий лист № 755/22470/15-ц виданий 26 лютого 2016 року Дніпровським районним судом м. Києва перебуває на виконанні у Дніпровському районному відділі державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ), яким відкрито виконавче провадження № 56038853, та сума грошових коштів, яка підлягає стягненню за виконавчим листом дорівнює нулю. Окрім того, відсутність заборгованості по аліментами відповідача підтверджується раніше виданими довідками про наявність заборгованості зі сплати аліментів від 25.10.2018 року № 1089/15.30-25/12 та від 20.03.2019 року за № 309/15.30-25/12 Могилів-Подільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби. А також, наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості від 05 лютого 2020 року державного виконавця Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Львів) Гаврилюка Н.Т. підтведжує відсутність боргу за виконавчим листом 755/22470/15-ц виданим 26 лютого 2016 року Дніпровським районним судом м. Києва. Сторона позивача на підтвердження, своїх доводів викладених у позовній заяві та відповіді на відзив не надала суду належних доказів наявності заборгованості відповідача за виконавчим листом 755/22470/15-ц виданим 26 лютого 2016 року Дніпровським районним судом м. Києва. Таким чином, суд вважає доводи позивача про стягнення пені за прострочення сплати аліментів відповідачем за період з лютого 2016 року по 01 липня 2020 року по виконанню виконавчого листа № 755/22470/15-ц виданого 26 лютого 2016 року Дніпровським районним судом м. Києва, у розмірі 153 957,37 грн., надуманими та такими, що не відповідають вимогам закону, оскільки у відповідності до ст. 196 СК України одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду у разі виникнення заборгованості. В свою чергу, заборгованість по сплаті аліментів була відсутня у відповідача на момент подачі позову, що не дає підстав нарахувати неустойку (пеню) на суму заборгованості. Посилання позивача на вчинення шахрайських дій та обману з боку відповідача в період виплати аліментів, судом не беруться до уваги, оскільки з матеріалів справи не містять належних доказів, які встановлюють факт наявності вчинення зазначених дій. Разом з тим, щодо вимог позивача про стягнення несплаченого боргу, який утворився станом на 01 липня 2020 року, як різниця між фактично нарахованими сумами грошей виконавчою службою та грішми фактично сплаченими [PERSON] у розмірі 17 108,57 грн., та боргу за недоплачені аліменти, який утворився внаслідок шахрайських дій відповідача та протиправного рішення державної виконавчої служби Шевченківського району м. Києва станом на 01 липня 2020 року у розмірі 20 353,01 грн., та дані вимоги не підлягають задоволенню, оскільки не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, стягнення боргу по аліментам і пені на цей борг. З огляду на те, що суд відмовляє у позові, а судові витрати понесені лише позивачем, на підставі статті 141 ЦПК України їх розподіл не здійснюється. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed