Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Зборівської центральної районної лікарні Тернопільської області про зміну формулювання причини звільнення. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що з 15.02.2013 року її було прийнято на роботу на посаду лікаря-психіатра Зборівської центральної районної лікарні Тернопільської області. У зв'язку зі зміною місця проживання, пов'язаного з переїздом у США 04.03.2015 року нею цінним листом була надіслана на адресу відповідача заява про звільнення з займаної посади за власним бажання згідно ч.3 ст.38 КЗпП України. Однак 10 березня 2015 року Зборівською ЦРЛ Тернопільської області за вих. номером 175, була надіслана письмова відповідь у якій її було повідомлено про те, що заява про звільнення з посади лікаря-психіатра Зборівської ЦРЛ за власним бажанням не підлягає задоволенню у зв'язку із тим, що вона не попередила за 2 тижні до звільнення, окрім цього, зазначено, що звільнення у період відпустки є неможливим, а також, що на підставі ст.39 КЗпП, Наказу МОЗ № 367 ВІД 25.12.1999р. «Про затвердження Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням» і Постанови КМУ №922 від 22.08.1996р. «Про Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснюється за державним замовленням» її не може бути звільнено за власним бажанням до закінчення 3-річного терміну, який вона має відпрацювати. 11.04.2015р. року родичами Позивача ( чоловіком Позивача) по місцю її прописки отримано лист датований 09.04.2015 року з долученими документами та наказу головного лікаря Зборівської ЦРЛ №25 від 08.04.2015 про звільнення її [PERSON] з займаної посади у зв'язку з прогулом без поважних причин на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Трудову книжку їй повернуто не було. Позивач вважає звільнення у зв'язку із прогулом незаконним, невмотивованим та необґрунтованим, оскільки в її діях відсутній факт вчинення прогулу, так як трудовий договір нею був розірваний за власним бажанням у зв'язку із переїздом до США на нове місце проживання та на підставі поданої 04.03.2015р. письмової заяви про звільнення з посади лікаря-психіатра Зборівської ЦРЛ за власним бажанням з 06.03.2015р. Тому просить зобов'язати Зборівську центральну районну лікарню змінити формулювання причини звільнення з посади лікаря психіатра, зазначеної у наказі головного лікаря № 25 від 08.04.2015 року з « у зв'язку з прогулом без поважних причин - п. 4 ст. 40 КЗпП України» на « у зв'язку із власним бажанням на підставі п. 1 ст. 38 КЗпП України», та зобов'язати відповідача внести зміни у трудову книжку, а саме змінити формулювання причини звільнення з посади лікаря психіатра, зазначеної у наказі головного лікаря № 25 від 08.04.2015 року з «у зв'язку з прогулом без поважних причин - п. 4 ст. 40 КЗпП України» на «у зв'язку із власним бажанням на підставі п. 1 ст. 38 КЗпП України». В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просить їх задовольнити в повному обсязі з викладених у позові підстав. Представник відповідача в судовому засіданні позову не визнав та суду пояснила, що згідно ст.39 КЗпП, Наказу МОЗ № 367 від 25.12.1999 «Про затвердження Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням» і Постанови КМУ №922 від 22.08.1996 «Про Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснюється за державним замовленням» [PERSON] не може бути звільнена за власним бажанням до закінчення 3-річного терміну, який вона має відпрацювати. Заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав: У червні 2011 року позивач - [PERSON] закінчила Тернопільський державний медичний університет ім. І.Я. Горбачевського за спеціальністю «Лікувальна справа» і згідно направлення на роботу №02010830/023 була направлена в розпорядження Зборівської ЦРЛ для роботи на посаді лікаря-психіатра. На підставі наказу Головного управління охорони здоров'я Тернопільської обласної державної адміністрації №76 від 04.07.2011р. випускницю Тернопільського державного медичного університету ім. І.Я. Горбачевського [PERSON] було зараховано в інтернатуру по спеціальності психіатрія на базі Тернопільської обласної комунальної психоневрологічної лікарні. В даному наказі було також зазначено, що після закінчення інтернатури [PERSON] звільняється з посади лікаря-інтерна з подальшим працевлаштуванням на роботу в Зборівську ЦРЛ Тернопільської області на посаду лікаря-психіатра. 15 лютого 2013 року [PERSON] на підставі поданої заяви прийнято на посаду лікаря-психіатра в Зборівську ЦРЛ. Згідно виписки з наказу №10 виданого 02.02.2015 року Центральною районною лікарнею м. Зборова лікарю-психіатру [PERSON] надано частину щорічної відпустки в період з 02.02.2015 року по 07.03.2015 року. Як вбачається з відмітки у паспорті для виїзду за кордон серії [NUMBER] виданого 03.15.2011 на ім'я [PERSON], [INFO], остання отримала 06.02.2015 року візу США. 04.03.2015 року позивачем [PERSON] цінним листом було надіслано на адресу відповідача Зборівської ЦРЛ Тернопільської області, заяву про звільнення починаючи з 06.03.2015 року з займаної посади за власним бажання згідно ч.3 ст.38 КЗпП України у зі зміною місця проживання. 10 березня 2015 року Зборівською ЦРЛ Тернопільської області за вих. номером 175 на адресу позивача [PERSON] була надіслана письмова відповідь у якій її було повідомлено про те, що її заява про звільнення з посади лікаря-психіатра Зборівської ЦРЛ за власним бажанням не підлягає задоволенню у зв'язку із тим, що вона не попередила за 2 тижні до звільнення, окрім цього, зазначено, що звільнення у період відпустки є неможливим, а також, що на підставі ст.39 КЗпП, Наказу МОЗ № 367 ВІД 25.12.1999р. «Про затвердження Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням» і Постанови КМУ №922 від 22.08.1996 «Про Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснюється за державним замовленням» її не може бути звільнено за власним бажанням до закінчення 3-річного терміну, який вона має відпрацювати. 11.04.2015 року родичами позивача по місцю останньої отримано лист датований 09.04.2015 року з долученими документами та наказу головного лікаря Зборівської ЦРЛ №25 від 08.04.2015р. про звільнення [PERSON] з займаної посади у зв'язку з прогулом без поважних причин на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. 10.03.2015 року завідуючою поліклініки Зборівської ЦРЛ в письмовій формі доведено до відома головного лікаря що лікар-психіатр [PERSON] 10.03.2015 року до 12.00 год. не приступила до виконання службових обов'язків. Актами про відсутність працівника на роботі та табелем використання робочого часу, складених працівниками відповідача, підтверджують відсутність позивача на робочому місці в робочі дні в період з 11.03.2015 року по 07.04.2015 року. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За умовами ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст.43 Конституції України закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Згідно ч.1 п.2 , ч.2 ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути укладений на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Частинами 1, 3 статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Згідно п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 ст.23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Згідно ч.1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Конвенція Міжнародної організації праці № 29 «Про примусову чи обов'язкову працю», що набула чинності для України з серпня 1956 року, зобов'язує держави не допускати примусової праці. Згідно зі ст. 1 Міжнародної Конвенції «Про скасування примусової праці»№ 105, що ратифікована Законом України від 05 жовтня 2000 року № 202І-ІІІ, держава зобов'язується скасувати обов'язкову працю і не вдаватися до будь-якої її форми як метод мобілізації і використання робочої сили для потреб економічного розвитку. Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту» від 23 травня 1991 року, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України № 992 від 22 серпня 1996 року затверджено Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням (далі - Порядок). Пункт 14 вказаного Порядку встановлює, що у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років, випускник зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Відповідно до п.1 ч.1 ст.26 Закону України «Про вищу освіту» від липня 2014 року основним завданням, що стоїть перед вищим навчальним закладом, є провадження на високому рівні освітньої діяльності, яка забезпечує здобуття особами вищої освіти відповідного ступеня за обраними ними спеціальностями. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.64 Закону України «Про вищу освіту» держава у співпраці з роботодавцями забезпечує створення умов для реалізації випускниками вищих навчальних закладів права на працю, гарантує створення рівних можливостей для вибору місця роботи, виду трудової діяльності з урахуванням здобутої вищої освіти та суспільних потреб. Таким чином, відповідно до Закону України «Про вищу освіту» основним завданням, що стоїть перед вищими навчальними закладами, є здійснення освітньої діяльності, яка забезпечує підготовку фахівців відповідних освітньо-кваліфікаційних рівнів для надання їм можливості заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58, у випадку звільнення працівника з роботи за власним бажанням з поважної причини у трудовій книжці робиться запис з зазначенням цієї причини. Тобто у випадку звільнення особи за власним бажанням у зв'язку з переїздом на нове місце проживання, роботодавець вказує цю причину звільнення у трудовій книжці працівника. Відповідно до ч.3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Частиною 1 ст. 360-7 ЦПК України визначено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 31 жовтня 2012 року № 6-120 цс 12 у цивільній справі за позовом про зміну формулювання причин звільнення з роботи, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні Верховний Суд України виклав правовий висновок про те, що за змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. Таким чином чинним законодавством та правовою позицією Верховного Суду України закріплено безумовне право працівника розірвати трудові відносини з роботодавцем в будь-який час. Відповідно до п. 10, п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю. Прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 р.). Стаття 36 Кодексу законів про працю України встановлює підстави розірвання трудового договору в т.ч. з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Згідно ст. 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) працівника без поважних причин. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] подала відповідачу заяву про звільнення її з займаної посади за власним бажання згідно ч.3 ст.38 КЗпП України у зв'язку зі зміною місця проживання та проханням припинити трудові відносини у вказаний нею строк, однак відповідачем в порушення трудового законодавства та конституційних прав позивача відмовлено останній у звільненні за власним бажанням та безпідставно було звільнено [PERSON] з роботи за прогул за ч.4 ст. 40 КЗпП України в період коли трудові відносини з відповідачем як роботодавцем було розірвано з ініціативи позивача. Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Виходячи з вищевикладеного, судом встановлено, що формулювання причин звільнення позивача не відповідає фактичним обставинам та чинному законодавству України. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що права позивача порушено відповідачем, позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому їх слід задовольнити та зобов'язати Зборівську центральну районну лікарню змінити формулювання причини звільнення [PERSON] з посади лікаря психіатра, зазначеної у наказі головного лікаря № 25 від 08.04.2015 року з « у зв'язку з прогулом без поважних причин - п. 4 ст. 40 КЗпП України» на « у зв'язку із власним бажанням на підставі п. 1 ст. 38 КЗпП України», та зобов'язати відповідача внести зміни у трудову книжку [PERSON], а саме змінити формулювання причини звільнення [PERSON] з посади лікаря психіатра, зазначеної у наказі головного лікаря № 25 від 08.04.2015 року з « у зв'язку з прогулом без поважних причин - п. 4 ст. 40 КЗпП України» на « у зв'язку із власним бажанням на підставі п. 1 ст. 38 КЗпП України».

Outcome: approved