Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, в якому зазначила, що їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 21 січня 2000 року належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , в якій з 25 липня 2012 року по теперішній час зареєстрований її колишній чоловік [PERSON] . З початку 2014 року відповідач по справі в квартирі [ADDRESS] не мешкає і місцезнаходження його невідоме, зважаючи на що він оголошений у розшук у зв`язку із заборгованістю по сплаті аліментів на утримання дитини. Реєстрація [PERSON] в належній їй квартирі має наслідком порушення її прав як власника на вільне володіння та розпорядження майном. Позивачка [PERSON] просить: - визнати [PERSON] особою, що втратила право користування жилим приміщенням квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилась, звернулась до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності, в якій зазначила, що підтримує заявлені позовні вимоги і не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з*явився, про час і місце його проведення був належним чином повідомлений, причини неявки не повідомив, відзив на позовну заяву не подав. Зі згоди позивачки та її представника суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст.280, 281 ЦПК України. Свідки [PERSON] та [PERSON] , які є сусідами позивачки по справі, в судовому засіданні пояснили, що приблизно з кінця 2013 року [PERSON] не мешкає в квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] , оскільки переїхав до м.Донецька, де створив нову сім`ю. З`ясувавши позицію позивачки, допитавши свідків [PERSON] та [PERSON] , дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що 21 травня 1994 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, який було розірвано на підставі рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 10 квітня 2014 року, яке набрало законної сили 22 квітня 2014 року (а.с.7). 21 січня 2000 року, в період перебування у шлюбі із відповідачем [PERSON] , позивачка на підставі договору купівлі-продажу придбала у власність квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , сплативши її вартість у розмірі 6000 гривень (а.с.6). Як вбачається з позначки на договорі купівлі-продажу від 21 січня 2000 року, за [PERSON] 25 січня 2000 року зареєстровано право власності на зазначену вище квартиру (а.с.6 на звороті). Відповідно до адресної довідки (а.с.15-16) та актів перевірки паспортного режиму від 03 вересня 2019 року, від 10 березня 2020 року (а.с.9-9а), відповідач [PERSON] з 25 липня 2012 року до теперішнього часу зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Актами перевірки паспортного режиму від 03 вересня 2019 року, від 10 березня 2020 року зафіксовано, що відповідач [PERSON] з 2014 року в квартирі [ADDRESS] не мешкає (а.с.9-9а). Статтею 22 КпШС України, який діяв на момент придбання квартири, передбачено, що майно,\~нажите \~подружжям \~за \~час \~шлюбу,\~ є\~ його\~ \~спільною сумісною\~ власністю.\~ Кожен\~ з\~подружжя має\~рівні права\~володіння,користування\~і розпорядження\~цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Аналогічні положення\~містить і\~ стаття\~60\~СК України,\~відповідно до\~якої майно,\~набуте подружжям\~за час\~шлюбу,\~належить дружині\~та чоловікові\~на праві\~спільної сумісної\~власності незалежно\~від того,\~що один\~з них\~не мав\~з поважної\~причини (навчання,\~ведення домашнього\~господарства,\~догляд за\~дітьми,\~хвороба тощо)\~самостійного заробітку\~(доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. До роздільного майна подружжя, яке є власністю кожного з них, відповідно до ч.1 ст.24 КпШС України\~було віднесено майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування. Відповідно до ст.1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Згідно ч.1 ст. 383 ЦК України \~власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно ч.1,2 ст. 317 ЦК України власникові належать\~права володіння,\~користування та\~розпоряджання своїм\~майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частиною 1\~ст. 319 ЦК передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до\~ч.1,2\~ст.\~321\~ЦК України \~право власності\~є непорушним.\~Ніхто не\~може бути\~протиправно позбавлений\~цього права\~чи обмежений\~у його\~здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статтею 155 ЖК України передбачено, що жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути у них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, встановлених законодавством. З досліджених доказів суд дійшов висновку про те, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] була придбана [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу під час шлюбу із відповідачем, отже є їх спільною сумісною власністю як подружжя. Приймаючи до уваги вищенаведене, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову як такого, що не ґрунтується на законі, оскільки квартира [ADDRESS] була придбана під час зареєстрованого шлюбу між сторонами по справі, зважаючи на що відповідач [PERSON] не може бути обмежений в праві вільно користуватися зазначеною квартирою та бути визнаним особою, що втратила право користування жилими приміщенням з тих підстав, що не мешкає в квартирі будинку протягом певного проміжку часу. Судові витрати по справі (а.с.3а) відповідно до ст.141 ЦПК України слід покласти на позивачку.

Outcome: dismissed