Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до Прокуратури Волинської області, Головного управління Національної поліції у Волинській області (далі - ГУНП у Волинській області), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору- Державна казначейська служба України, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням, діями та бездіяльністю органів прокуратури та досудового розслідування. Свої вимоги, враховуючи відповіді на відзиви відповідачів, заперечення на пояснення третьої особи, обґрунтовує тим, що невнесення прокурором протягом 24 годин з моменту подання заяви про вчинення відносно неї кримінального правопорушення відомостей до ЄРДР, невручення їй письмового повідомлення про прийняття та реєстрацію її заяви про кримінальне правопорушення, несвоєчасне вручення Пам`ятки про права та обов`язки потерпілого та не припинення кримінальних карних діянь з 31 січня 2018 року по даний час, визвало у неї обурення, порушило її законні права та спричинило тривалу вторинну віктимізацію. Також вказує, що порушення її прав невиправданою тяганиною при здійсненні досудового розслідування у кримінальних провадженнях №42018031010000065 за ст. 356 КК України та №42019031010000065 за ст. 356 КК України, а саме невиконання слідчим вказівок слідчого судді, порушення вимог ст. 220 КПК України при розгляді поданих нею клопотань, не реагування прокурора на порушення її прав слідчим, спричинило для неї негативні емоції. Зазначає, що навмисне не притягнення до кримінальної відповідальності осіб, які протягом двох років вчиняють дії, що несуть загрозу її життю та здоров`ю, а також здоров`ю та життю її онука [PERSON] , [INFO] є психологічним катуванням, а моральна шкода працівниками прокуратури та поліції під час виконання ними трудових обов`язків при здійсненні досудового розслідування у кримінальних провадженнях спричинялась їй навмисно, вони усвідомлювали негативні наслідки своїх протиправних рішень, дій та бездіяльності для неї та могли їх відвернути. Позивач оцінює загальну суму спричиненої їй моральної шкоди в розмірі 1000000 грн., що виразилась: у неможливості постійно спілкуватись з онуком, в зв`язку із проживанням його на орендованій квартирі, порушення її нормальних життєвих умов та звичок, у застосуванні додаткових зусиль для організації власного життя (звернення зі скаргами до суду, подання до поліції та прокуратури клопотань, скарг), у душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою головних фігурантів кримінальних проваджень та бездіяльністю слідчих, прокурорів, у витратах власного часу на написання та подання скарг до суду та прокуратури на рішення та бездіяльність прокурорів та слідчих. На підставі наведеного, відповідно до ст. 1172 ЦК України, просить суд, стягнути з прокуратури Волинської області та ГУНП у Волинській області відшкодування моральної шкоди в розмірі 1000000 грн. по 500000 грн. з кожного шляхом списання коштів в безспірному порядку на її користь з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України. У відзиві на позовну заяву, запереченнях на відповідь на відзив відповідач прокуратура Волинської області вказує, що прийняття слідчим або прокурором процесуального рішення по кримінальному провадженню, яке в подальшому скасовується компетентною особою у встановленому законом порядку або ж яким зобов`язується до вчинення певних дій чи прийняття рішень, саме по собі не тягне за собою настання відповідальності з боку вказаних суб`єктів , а тому не може бути підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими. Зазначає, що процесуальні рішення, на які посилається позивач, та розцінені нею як бездіяльність, є предметом оскарження відповідно до правил ст. 303 КПК України, тобто є механізмом реалізації прав особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування. Крім того, вважає, що позивачем не зазначено з яких саме міркувань вона виходила, визначаючи відшкодування моральної шкоди в розмірі 1000000 грн., та якими належними, допустимими та достовірними доказами це підтверджується. Відповідач ГУНП у Волинській області у відзиві зазначає, що згідно норм закону, необхідною умовою для стягнення моральної шкоди є доведення позивачем факту протиправної поведінки відповідача, наявність самої моральної шкоди, її розмір та причинно-наслідковий зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Вважає, що позивач не довела обставин щодо незаконності рішень, дій чи бездіяльності відповідача, що свідчить про відсутність трьох складових, за яких можливе виникнення права на відшкодування моральної шкоди. Крім того, вказує, що притягнення слідчого та/або керівника слідчого органу, а також процесуального керівника у кримінальному провадженні до цивільної відповідальності за кожне прийняте процесуальне рішення, з якими не погоджується сторона кримінального провадження, може свідчити про тиск на органи досудового слідства задля прийняття вигідного для сторони кримінального провадження рішення в будь-який спосіб. Третя особа Державне казначейство України у поясненнях посилається на те, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього органу чи його посадових чи службових осіб. При цьому факт неправомірності прийняття неправомірного рішення, вчинення дії чи бездіяльності відповідачами, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди. Вказують, що позивачем не надано достатніх та переконливих доказів, які б стверджували факт спричинення моральної шкоди. Просить в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі. Ухвалою суду від 10 березня 2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) осіб. Ухвалою суду від 08 квітня 2020 року вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засідання. Ухвалою суду від 26 травня 2020 року у задоволенні заяви позивача про відвід судді Пахолюка А.М. відмовлено. Протокольною ухвалою суду від 26 травня 2020 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 30 червня 2020 року в задоволенні заяви позивача про залучення до участі у справі співвідповідачів юридичну особу «Офіс Генерального прокурора», юридичну особу «Національну поліцію України», Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини відмовлено. Позивач в судовому засіданні позов, відповіді на відзиви, заперечення підтримала, надала пояснення аналогічні до викладених у них. Крім того, суду пояснила, що поліцейські надавали не якісні послуги, що підтверджуються судовими рішеннями, за результатами розгляду її скарг, а тому, завдана їй моральна шкода, має відшкодуватися саме на підставі ст. 1172 ЦК України. Просила суд задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідача прокуратури Волинської області позовні вимоги не визнала з підстав наведених у відзиві на позовну заяву та запереченнях. Суду пояснила, що посилання позивача на ст. 1172 ЦК України є безпідставними, а до застосування мають підлягати вимоги ст. 1174 ЦК України. Тому позивач обрала не вірний спосіб захисту. Просила суд відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача ГУНП у Волинській області також не визнала позовні вимоги з підстав наведених у відповіді на відзив. Просила суд відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, хоча повідомлявся судом про день, час та місце розгляду справу. Суд вважає за можливе провести розгляд справи без представника третьої особи з врахуванням поданих пояснень на позовну заяву. Заслухавши думку учасників справи, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов безпідставний та не підлягає до задоволення. Статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування (стаття 1173 ЦК України). За змістом статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою. Тобто відповідачем у зазначених категоріях справ є держава Україна, а не посадова особа, орган державної влади чи орган місцевого самоврядування. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Згідно з частиною другою статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала, у визначених цією нормою випадках, який не є вичерпним, оскільки пункт 3 передбачає, що її відшкодування можливе за наявності інших випадків, передбачених законом. Отже, підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи, шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Таким чином, обов`язок щодо відшкодування шкоди настає при одночасному існування усіх вищезазначених обставин, які повинні бути з`ясовані судом. При цьому, суд вважає безпідставними доводи позивача про застосування до спірних правовідносин положень ст. 1172 ЦК України, оскільки, вони не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а є власним тлумаченням змісту правових норм. Судом встановлено, що 04.04.2918 року [PERSON] звернулася до прокуратури із заявою про можливе кримінальне правопорушення, передбачене ст. 356 КК України, щодо самоправства ФОП [PERSON] на [ADDRESS], а саме розвантаження товарів для реалізації в магазині « [INFO] » зі сторони двору будинку під вікнами квартири заявниці, встановлення місця для куріння персоналу магазину, сміттєзбірного ящика біля четвертого під`їзду будинку на відстані меншій від дозволеної, тобто вчиняє дії не дозволені чинним законодавством, чим порушує її конституційні права (а.с. 18-19). Листом Луцької місцевої прокуратури від 05.04.2018 року № 33-360-98 дану заяву перенаправлено до СВ Луцького ВП ГУНП у Волинській області для перевірки доводів, викладених у заяві (а.с. 20). У зв`язку із невнесенням протягом 24 годин відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, [PERSON] 05.04.2020 року звернулася до Луцького міськрайонного суду Волинської області зі скаргою на бездіяльність першого заступника керівника Луцької місцевої прокуратури (а.с. 21-22). Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Луцького міськрайонного суду від 20.04.2018 року, скаргу [PERSON] задоволено, зобов`язано заступника керівника Луцької місцевої прокуратури Сопронюка О. чи іншу службову особу, уповноважену на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою [PERSON] про кримінальне правопорушення від 04 квітня 2018 року та розпочати досудове розслідування, надавши їй документ, що підтверджує прийняття і реєстрацію заяви (а.с. 26-27). Згідно з витягом з ЄРДР, 25.04.2018 року відомості за заявою позивача, щодо вчинення кримінального правопорушення за ст. 356 КК України, внесені до Єдиного реєстру за № 42018031010000065 (а.с. 28). Пам`ятка про процесуальні права та обов`язки потерпілого вручені позивачу 01.06.2018 року (а.с. 29). В подальшому, в рамках даного кримінального провадження, 01.06.2018 року позивачем заявлялося клопотання щодо проведення слідчих дій, однак, постановою слідчого СВ Луцького ВП ГУНП у Волинській області від 02.06.2018 року частково відмовлено в задоволенні її клопотання, а саме в проведенні ряду слідчих дій за її участю (а.с. 30-32). Однак, ухвалою Луцького міськрайонного суду від 09.08.2018 року, вищезазначену постанову слідчого скасовано, зобов`язано уповноважену особу вчинити відповідні слідчі дії, згідно клопотання [PERSON] (а.с. 33). Разом з тим, постановою слідчого СВ Луцького ВП ГУНП у Волинській області від 26.04.2019 року кримінальне провадження №42018031010000065 від 26.04.2018 року за ст. 356 КК України, за ознаками самоправства, закрито на підставі ст. 219, абзацу 14 ч. 1 ст. 284 КПК України, тобто у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування у злочині невеликої або середньої тяжкості (а.с. 35-36). Зазначена постанова [PERSON] не оскаржувалася. Із матеріалів справи вбачається, що за заявою позивача від 20.05.2019 року, внесені відомості до ЄРДР за №42019031010000065 за фактом вчинення ФОП [PERSON] , ФОП [PERSON] , ФОП [PERSON] в період з травня 2018 року по квітень 2019 року самоправства по [ADDRESS], за що передбачена відповідальність за ст. 356 КК України (а.с. 37). Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] 22.05.2019 року у даному кримінальному провадженні заявила клопотання про вручення їй пам`ятки про права та обов`язки потерпілого, огляд місця події, допиту за її участю головних фігурантів кримінального провадження, вручення повідомлення про підозру. Постановою прокурора Луцької місцевої прокуратури від 03.06.2019 року, відмовлено [PERSON] у задоволенні її клопотання про вручення повідомлення про підозру особі, що щоденно здійснює самоправство в дворі будинку [ADDRESS] (а.с. 40-41). Зазначена постанова [PERSON] в судовому порядку не оскаржувалася. Також, із матеріалів справи вбачається, що позивач неодноразово в порядку с. 308 КПК України оскаржувала недотримання процесуальних строків досудового розслідування прокурору вищого рівня, на що отримала відповідь про відсутність будь-яких порушень (а.с. 42-44). Звертаючись до суду із вищевказаним позовом, [PERSON] зазначала, що через неправомірні дії прокурорів та слідчих, що виразились у невиправданому затягуванні досудового розслідування в кримінальних провадженнях № 42018031010000065, № 42019031010000065, винесених процесуальних рішень органами досудового розслідування, що в подальшому скасовані судом, призвели до неабияких моральних страждань, а тому наявний причинно-наслідковий зв`язком між діями відповідачів та заподіяною шкодою, розмір якої вона оцінює у 1000000 грн. Однак, суд не погоджується з такими доводами позивача, виходячи з наступного. Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Відповідно до пунктів 1, 5 частини першої статті 303 КПК України на стадії досудового провадження можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого або прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, а також нездійснення інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк; рішення прокурора, слідчого про відмову у визнанні потерпілим. За частиною другою статті 307 КПК України, ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 1-1) скасування повідомлення про підозру; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги. Водночас, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної шкоди. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду №757/20989/18 від 14.02.2020 року. Разом з тим, частиною першою статті 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Фактично, у даній справі, доводи позивача зводяться до незгоди з процесуальними рішеннями слідчих та прокурорів у кримінальних провадженнях № 42018031010000065, № 42019031010000065. Однак, сам факт зобов`язань вищевказаними ухвалами суду внести відповідні відомості до ЄРДР та задоволення клопотань [PERSON] в ході проведення слідчих дій, на думку суду, не свідчить про протиправність дій органів прокуратури, поліції та завдання моральної шкоди позивачу, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені відповідними судовими рішеннями. Лише незгода позивача із прийнятими процесуальними рішеннями прокуратури та поліції, які були нею оскаржені, в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування їй моральної шкоди в межах відповідного кримінального провадження. Разом з тим, наявність будь-якого стресового стану, пов`язаного із строком розгляду кримінальних проваджень, що спричинило душевні хвилювання чи погіршення здоров`я, [PERSON] також належним чином не підтверджено. Посилання позивача на відсутність можливості постійного спілкування з онуком, спілкування із фігурантами кримінальних проваджень, що супроводжувалося підвищенням артеріального тиску, порушенням стосунків з людьми через неможливість активного громадського життя, не є належним доказом заподіяння моральних страждань, оскільки, судом не встановлено, що позивачу якимось чином дії органів досудового розслідування обмежували її свободу спілкування, пересування та ведення громадського життя, а також, що погіршувався стан здоров`я [PERSON] у зв`язку з зазначеними діями/бездіяльністю. Відтак, суд вважає, що позивач належним чином не довела сам факт заподіяння їй моральної шкоди та наявність будь-якого причинно-наслідкового зв`язку із неправомірними діями органів досудового розслідування в ході здійснення кримінальних проваджень. Таким чином, оцінивши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов безпідставний та не підлягає до задоволення.

Outcome: dismissed