Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, і усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом виселення, в якому зазначила, що вона є власницею домоволодіння за адресою: м.Запоріжжя, вул.Чкалова, буд.118. Крім неї, за зазначеною адресою мешкає без реєстрації місця проживання відповідач [PERSON] При цьому, відповідач не є членом її сімї. Відповідач приходиться їй тіткою (дружина молодшого брата її батька). До 30.06.1994 року відповідач з дозволу її батька була зареєстрована за вказаною адресою. Після отримала квартиру за адресою: [ADDRESS], і знялася з реєстраційного обліку. Певний час після отримання житла відповідач не мешкала у домоволодінні, але через деякий час знову самоправно вселилася. З квітня 2016 року з відповідачем почали виникати постійні конфлікти, що потягло погіршення самопочуття, і робить, в свою чергу, неможливим спільне проживання її і відповідача. Добровільно виселитися з домоволодіння відповідач відмовляється. Враховуючи викладене, позивач просить суд усунути їй перешкоди в користуванні і розпорядженні домоволодінням шляхом виселення відповідача. У судовому засіданні позивач і її представник позовні вимоги підтримали з підстав, викладених в позові, і просили суд задовольнити їх в повному обсязі. У судовому засіданні відповідач і її представник позов не визнали, просили суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, оскільки вони є необґрунтованими. В поясненнях вказували, що [PERSON] жодних перешкод позивачу у користуванні домоволодінням не чинить, мешкає за спірною адресою з 1972 року, до якого вселилася за згодою його попередніх власників в особі [PERSON] і [PERSON] Після переходу у 1994 році права власності на домоволодіння до позивача продовжувала постійно мешкати у домоволодінні за згоди останньої, вести спільне господарство, приймати участь в утриманні домоволодіння. Отже, відповідач має статус члена сімї позивача. Зміна у 1994 році відповідачем адреси реєстрації місця проживання не є правовою підставою для втрати права користування домоволодінням. Також [PERSON] повідомила суд, що з березня 2016 року між нею і позивачем почали виникати конфлікти у звязку із відмовою останньої надати дозвіл на проведення води і каналізації до будівлі літньої кухні, позначеної на експлікації технічного паспорту літерою «Ж», де вона мешкає. Суд, заслухавши пояснення позивача і її представника, відповідача і її представника, свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків. За вимогами ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. На підставі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до договору дарування від 20.06.1994 року [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок за адресою: м.Запоріжжя, вул.Чкалова, буд.118. [PERSON] даний житловий будинок належав на підставі свідоцтва про право особистої власності, виданого Шостою Запорізькою держнотконторою 26.08.1988 року № 1-4053, свідоцтва про право на спадщину за законом виданого Шостою Запорізькою держнотконторою 26.08.1988 року № 1-4051 (а.с.6-8). За технічним паспортом на житловий будинок земельна ділянка №118 по вул.Чкалова в м.Запоріжжі була зареєстрована за [PERSON] у 1963 році (а.с.25 на звороті). Згідно зведеного оціночного акту по домоволодінню №118 по вул.Чкалова в м.Запоріжжі (а.с.24) і титульного аркушу технічного паспорту, складеного 05.07.1988 року (а.с.15), первинними власниками домоволодіння були [PERSON], а згодом і [PERSON]. Право власності на вказаний житловий будинок і житлову прибудову до нього зареєстровано за [PERSON] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.57). За розпорядженням голови Комунарської районної адміністрації №1127р від 05.11.2010 року за [PERSON] оформлено право власності на господарські та допоміжні будівлі і споруди, перепланування частини житлового будинку і прибудови до нього, у домоволодінні 118 по вул.Чкалова у м.Запоріжжі (а.с.9). Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №691964 земельна ділянка за адресою: м.Запоріжжя, вул.Чкалова, буд.118, належить на праві власності [PERSON] (а.с.28). За даними домової книги на будинок по вул.Чкалова 118, [PERSON] була зареєстрована за даною адресою 13 листопада 1971 року, знялася з реєстраційного обліку 13 червня 1994 року у звязку із вибуттям за адресою: [ADDRESS] (а.с.37-38). На підставі рішення виконкому Коммунарської районної Ради народних депутатів №244/1 від 12.08.1993 року [PERSON] отримала ордер на жиле приміщення №3155 від 18 серпня 1993 року за адресою: [ADDRESS], згідно з написом на ордері особовий рахунок відкрито 07.07.1994 року (а.с.160). Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованої 30.12.2016 року, [PERSON], на підставі свідоцтва про право власності 24673 від 03.04.2006 року, виданого Комунарською районною адміністрацією Запорізької міської ради, належить на праві спільної часткової власності 1/2 частки квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с.146). Згідно з відповіддю начальника відділу адресно-довідкової роботи УДМС України в Запорізькій області [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO] (а.с.47). Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив суду, що позивач приходиться йому донькою, а [PERSON] це дружина його брата. В спірному домоволодіння остання мешкала приблизно з 1971-1972 року з дозволу його батька [PERSON]. Далі у 1994 році будинок був подарований його доньці. [PERSON] отримала квартиру по вул.Автозаводській, куди і виїхала, однак через два-три місяці повернулася і попросилася тимчасово пожити. В 2016 році між відповідачем і його донькою почали виникати конфлікти у звязку із вимогою відповідача і її сина відвести частину земельної ділянки для будівництва житлового будинку. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], кожен окремо, пояснили суду, що вони мешкають по сусідству із домоволодінням 118 по вул.Чкалова у м.Запоріжжі. За їх показами [PERSON] мешкає у цьому домоволодінні з 1971-1972 року після одруження із [PERSON] до цього часу безперервно, доглядає за домогосподарством. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] повідомили суд про конфлікти між позивачем і відповідачем, які сталися влітку 2016 року з приводу електро- та водопостачання. Задля врегулювання конфлікту приїздила поліція. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ч.1 ст.316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до Закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб. За ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 150 ЖК України і ч.1 ст.383 ЦК України громадяни, які мають у приватній власності житловий будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей та мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав і обовязків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сімї колишнього власника у випадку зміни власника. Виникнення права членів сімї власника житлового будинку на користування житловим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника житлового будинку права власності на нього, а отже, припинення права власності на житловий будинок припиняє право членів його сімї на користування цим житловим будинком. Зазначене презюмується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України під час розгляду справи №6-158цс14 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення із будинку та зняття з реєстрації. Відповідно до ч.2 ст.360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у Постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Судом встановлено, що відповідач і позивач близьких родинних відносин не мають, спільне господарство не ведуть. У власних поясненнях відповідач підтвердила, що вселилася у домоволодіння з дозволу попередніх власників і фактично мешкає окремо від позивача у будівлі літньої кухні, позначеної на експлікації технічного паспорту літерою «Ж». Також з пояснень сторін по справі і свідків судом встановлено наявність конфліктів між позивачем і відповідачем з приводу надання останній доступу до електро- і водопостачання. Все це доводить, що відповідач [PERSON] не є членом сімї позивача, і спростовує доводи відповідача і її представника в цій частині. У зв'язку з відсутністю договірних відносин з новим власником домоволодіння та припиненням права власності колишніх власників на спірне домоволодіння відповідач втратила право користування цим домоволодінням, оскільки її права похідні від прав колишнього власника домоволодіння, з дозволу якого вона вселилася як член сім'ї. Таким чином, позовні вимоги в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право користування домоволодінням №118 по вулиці Чкалова у м.Запоріжжіє обґрунтованими і підлягають задоволенню. Розглядаючи позовні вимоги в частині усунення перешкод у користуванні домоволодінням №118 по вулиці Чкалова у м.Запоріжжішляхом виселення [PERSON] із зазначеного приміщення, суд виходить з такого. Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є наявність або відсутність у відповідача права на житло, або інші передбачені нормами житлового законодавства підстави для позбавлення такого права. Враховуючи викладене, виходячи із доведення судом відсутності у [PERSON] права користування домоволодінням №118 по вулиці Чкалова у м.Запоріжжі, позовні вимоги в частині виселення підлягають задоволенню. Таким чином, у звязку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved