Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до ФОП [PERSON], у якому просить розірвати укладений між ними договір б/н від 01 червня 2015 року з організації роботи по виготовленню і передачі у власність ПВХ конструкцій, стягнути з ФОП [PERSON] сплачений завдаток у сумі 5 000 грн., суму у розмірі завдатку - 5 000 грн., а всього 10 000 грн. та 20 000 грн. моральної шкоди. Вимоги обґрунтовані тим, що 01 червня 2015 року між сторонами укладено договір, за яким продавець зобов'язується організувати роботи по виготовленню і передачі у власність ПВХ конструкції та передати у власність споживача виготовлені вироби протягом 30 робочих днів. Виготовлені вироби повинні бути поставлені 31 червня 2015 року, однак не здійснено до дня подачі позову в суд. На виконання п.2.2 договору позивачем сплачено завдаток 5000 грн. Відповідно до положень ст. 571 ЦК України просить повернути завдаток та додатково суму у розмірі завдатку. Відповідно до ч.2 ст. 651 ЦК України договір може бути розірвано у разі істотного порушення його умов. Крім того, невиконанням договору позивачці спричинена моральна шкода, яку вона оцінює в 20 000 грн. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] у судове засідання не з'явились, представник позивача надав заяву, у якій просить справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач ФОП [PERSON] у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про розгляд справи відповідно до вимог ч.5 ст. 74 ЦПК України вважається повідомленим своєчасно та належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Наявних у справі матеріалів про права та обов'язки сторін, достатньо для її розгляду у відсутності відповідача, позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України фіксація судового засідання технічними засобами не здійснювалась. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного . Судом встановлено, що 01 червня 2015 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] укладено договір, за умовами якого замовник доручає, а виконавець зобов'язується організувати роботи по виготовленню та передачі у власність ПВХ конструкції. Згідно пункту 2.1 договору вартість виробу складає 7 500 грн., завдаток, як передбачено п.2.2 договору складає 5 000 грн. Пуктом 3.2 передбачено обов'язок виконавця передати у власність замовника виготовлені вироби на протязі 30 робочих днів з моменту укладення Договору. Відповідно до вимог ст.ст.525, 526, 530, 610 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися сторонами належним чином і своєчасно; порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання); одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом положень ч.1 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором, або виконує роботи так повільно, що закінчити їх у визначений строк неможливо. Згідно зі ст.ст.651, 653 ЦК України розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом; істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі розірвання договору в судовому порядку зобов'язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили. Якщо договір розірваний у зв'язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих розірванням договору. Товарним чеком № 31 від 01 червня 2015 року на суму 5 000 грн. підтверджується виконання позивачем свого зобов'язання за договором по внесенню авансового платежу ( а.с. 5). Відповідно до ст.662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. В силу приписів ст. 663 Цивільного кодексу України передача товару має здійснюватися у строк, встановлений договором купівлі-продажу. Як встановлено судом вище, відповідач зобов'язувався поставити товар протягом 30 робочих днів з моменту укладення договору. Однак, згідно акта обстеження житлового будинку від 21 вересня 2015 року будинок позивача потребує заміни вікон ( а.с. 10), що свідчить про те, що відповідач своє зобов'язання не виконав. Відповідно до ч.2 ст.693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. При цьому, умовою застосування даної норми є неналежне виконання продавцем свого зобов'язання зі своєчасного передання товару покупцю. У разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певного визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця. Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 28.11.11р. №3-127гс11. Таким чином вимога позивача про розірвання укладеного між сторонами договору ґрунтується на законі та підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Частиною другою статті 571 ЦК України передбачено, що якщо порушення зобов'язання сталось з вини кредитора, він зобов'язаний повернути завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. Таким чином, оскільки судом встановлено, що порушення зобов'язання сталось з вини відповідача, то позивач правомірно вимагає повернення завдатку та додатково суми у розмірі задатку. Тому і ця позовна вимога підлягає задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги у частині стягнення, на думку позивача, завданої йому моральної (немайнової) шкоди на суму 20 000 гривень, суд вважає за необхідне відмовити у цій частині позову, з огляду на наступне. Відповідно до вимог ст.1167 ЦК України, п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди) (із послідуючими змінами) - спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються, коли право на відшкодування моральної шкоди безпосередньо передбачене нормами Конституції або випливає з її положень, або закріплене законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Право на відшкодування моральної шкоди відповідно до п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів» ( в редакції Закону від 19 травня 2011 року № 3390-VI) споживачі мають, якщо шкода завдана внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. У статті 1 Закону № 3390-VI поняття шкоди визначено. як завдані внаслідок дефекту в продукції каліцтво, інше ушкодження здоров'я, або смерть особи, пошкодження або знищення будь-якого об'єкта права власності, за винятком самої продукції, що має дефект. Аналіз зазначених норм дає підстави суду до висновку, що у спорах про захист прав споживачів чинне цивільне законодавство передбачає відшкодування моральної шкоди у тих випадках, якщо шкода завдана внаслідок недоліків продукції майну споживача, або завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Позивачем не доведено, що моральну шкоду завдано внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), оскільки така не була поставлена. У даному випадку суть спірних позовних вимог зводиться до повернення грошової вартості замовленої продукції, а не повернення, чи придбання самої продукції у відповідача. Тому у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди слід відмовити. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу адвоката у сумі 3 000 грн., що підтверджуються розпискою від 18 вересня 2015 року, укладеною від імені [PERSON] представником позивача [PERSON] та адвокатом Кручек О.О. Вдповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, до яких віднено і витрати на правову допомогу. Статтею 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов'язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов'язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов'язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. При цьому до інших видів правової допомоги віднесено види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз'яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення. У пункті 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п. 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів. У матеріали справи надано договір № 538301 від 16 вересня 2015 року, укладений між адвокатом Кручек О.О. та [PERSON], про надання правової допомоги, з правовідносин, що склались між замовником та ФОП [PERSON] у зв'язку з укладенням між ними та виконанням договору від 01 червня 2015 року на організацію робіт з виготовлення між ними та передачі у власність ПВХ конструкцій… , пуктом 5.1 якого передбачено внесення готівкою або на поточний рахунок авансу у сумі 3000 грн. А також надано розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу адвокатом від 26 січня 2016 року. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Склад та розміри витрат, повязаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, повязаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касовий чек). Оскільки жодного із вищезазначених документів оформлених належним чином на підтвердження витрат на правову допомогу позивачем суду не було представлено, а надана розписка не відповідає Положенню про форму і зміст розрахункових документів (додаток № 3), затвердженого Наказом ДПАУ «Про затвердження нормативно-правових актів до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» № 614 від 01.12.2000 року, п. 2.1 якого передбачено, що у разі відсутності хоча б одного з обов'язкових реквізитів, а також недотримання сфери призначення, документ не є розрахунковим. Таким чином, суд приходить до висновку, що у звязку із відсутністю в матеріалах справи документа, оформленого у встановленому законом порядку, який свідчив би про оплату витрат, повязаних із наданням правової допомоги, відсутні правові підстави для стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу. Таким чином витрати на правову допомогу стягненню на користь позивача не підлягають. Судовий збір у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України підлагає стягненню з відповідача у сумі 2 756 грн. ( за вимогу майнового характеру 1 378 грн., за вимогу немайнового характеру 1 378 грн.) На підставі викладеного,

Outcome: partial