Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-09 00:00:00

позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], державного реєстратора Петришина Василя Михайловича, філії Комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності, а також визнання права власності на об»єкт нерухомого майна. В обгрунтування вимог позивач вказала, що 24.07.2017 року державним реєстратором було прийнято рішення № 362474761 про державну реєстрацію права власності [PERSON] на об»єкт нерухомого майна: житловий будинок [ADDRESS], загальною площею 59,9 кв.м. Вказане рішення було прийнято за заявою [PERSON], який на час подання заяви не був суб»єктом реєстраційних дій. Позивачкою вказано, що попри факт скасування державної реєстрації її права власності на самочинно зведений нею будинок, суд першої інстанції та апеляційної інстанції в своїх рішеннях встановили факт існування будинку, обставини його зведення позивачем, але в зв»язку з відсутністю у [PERSON] прав на земельну ділянку в задоволенні її позовних вимог було відмовлено. Позивач вказала, що право на будинок вона не втратила та вільно володіє нерухомістю з 10.10.1997 року. 25.09.2017 року державний реєстратор [PERSON] прийняв рішення № 24332279 про відмову [PERSON] в державній реєстрації права власності на житловий будинок [ADDRESS], загальною площею 59,9 кв.м., мотивуваши тим, що наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно. Позивач вважає, що рішення державного реєстратора № № 362474761 про державну реєстрацію права власності [PERSON] на об»єкт нерухомого майна: житловий будинок [ADDRESS], загальною площею 59,9 кв.м., є протиправним та таким, що порушує її права, а тому просила вказане рішення скасувати. Крім того, в обгрунтування позову позивач вказала, що вона набула право власності на частину нерухомого майна на підставі набувальної давності та здійснила реконструкцію, таке право не визнається відповідачами, а тому підлягає захисту в судовому порядку, в зв»язку з чим позивач просила визнати за нею право власності на об»єкт нерухомого майна, а саме: будинок [ADDRESS], загальною площею 59,9 кв.м. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просила їх задовольнити з викладених в позові підстав. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала повністю та заперечувала проти їх задоволення, посилаючись на підстави, які викладені в письмовому відзиві на позов. Одночасно вказала, що державним реєстратором правомірно було проведено реєстрацію речових прав за відповідачем, підстав для визнання таких дій неправомірними немає, а також вказала на безпідставністю та недоведеність позовних вимог щодо визнання за позивачем права власності на будинок, а тому просила в задоволенні позовних вимог відмовити. Відповідач державний реєстратор Петришин В.М. та представник філії Комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» в судове засідання не з»явились, судом про розгляд справи повідомлялись належним чином, в зв»язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі. Вислухавши пояснення представників сторін, які з'явились у судове засідання, дослідивши письмові докази, суд дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що позивач у справі [PERSON] народилась [INFO] та зареєстрована на адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією паспорта (а.с.79-82). Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24.09.2010 року, позов [PERSON] задоволено та визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок загальною площею 59,9 кв.м, який знаходиться в [ADDRESS]. Зобов»язано КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та рєстрації права власності на об»єкти нерухомого майна» зареєструвати за [PERSON] право власності на об»єкт нерухомого майна, а саме: житловий будинок [ADDRESS], загальною площею 59,9 кв.м (а.с.43-44). Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та рєстрації права власності на об»єкти нерухомого майна» від 22.11.2010 року, за [PERSON] було зареєстровано право власності на об»єкт нерухомого майна, а саме: житловий будинок [ADDRESS], загальною площею 59,9 кв.м на підставі рішення суду від 24.09.2010 року (а.с.45). Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22.02.2011 року, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24.09.2010 року було скасовано та в задоволенні позову [PERSON] про визнання права влсності на житловий будинок, - відмовлено (а.с.46). Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 29.11.2011 року, позов [PERSON] було задоволено та визнано за ним в порядку спадкування право власності на будинок [ADDRESS] (а.с.119-121). Рішенням Київської міської ради від 26.12.2014 року № 769/769, було вирішено затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку по [ADDRESS], а також передано [PERSON] у праватну власність земельну ділянку площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] (а.с.110). Рішенням про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень № 37247865 від 25.09.2017 року, державний реєстратор Шкода О.М., розглянувши заяву представника позивача відмовив у державній реєстрації права власності на житловий будинок, що розташований: [ADDRESS] за [PERSON], посилаючись на наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяження (а.с.47). Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 07.09.2017 року, встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] зареєстрований за [PERSON] на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 36274761 від 24.07.2017 року (а.с.48). Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦПК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Позивачка звертаючись до суду із позовною заявою зазначає, що внаслідок прийняття оскаржуваного рішення порушується її право власності, адже відповідач зареєстрував свої право лише внаслідок неправомірного скасування її права власності на спірний об»єкт, однак, будь-яких доказів того, що скасування її речового права відбулось незаконно суду не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться, зокрема, і на підставі інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно. Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, затверджено Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (Порядок). Відповідно до п. 40 Порядку, державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком. Аналізуючи зміст наведеного закону та порядку, суд вважає, що відповідаечем було подано весь перелік необхідних документів передбачений нормами діючого законодавства для проведення державної реєстрації права власності на житловий будинок, зокрема технічний паспорт, та суд звертає увагу на те, що доказів, які свідчать про наявність підстав для відмови проведення державної реєстрації, які передбачені ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суду надано не було. Крім того, в ході розгляду справи сторонами не заявлялись будь-які клопотання щодо витребування з КП «КМБТІ» матеріалів інвентаризаційної справи на житловий будинок, а також документів, на підставі яких державним реєстратором було проведено реєстраційні дії, для з»ясування обставин у справі. Позивачка вважає, що вчиненням оскаржуваної дії порушується її право власності. Суд звертає увагу на те, що державна реєстрація права власності за своєю правовою природою є лише дією, якою держава визнає наявні речові права на нерухоме майно, шляхом внесення відомостей до відповідного реєстру. Отже, дії державного реєстратора щодо прийняття рішення про проведення державної реєстрації не є підставою для набуття права власності, а є лише реєстрацією такого права. Натомість в контексті заявлених позовних вимог, позивач помилково вважає, що саме діями державного реєстратора порушується її право власності, а також стороною позивача не надано суду доказів на підтвердження того, що державним реєстратором було порушено закон та порядок проведення реєстраційних дій. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за відповідачем є необгрунтованими, безпідставними та недоведеним, в зв»язку з чим в їх задоволенні слід відмовити. В частині позовної вимоги про визнання права власності, суд вважає, що в задоволенні даної вимоги слід відмовити за наступних підстав. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Таким чином інститут набувальної давності за своєю правовою природою покликаний усунути юридичну невизначеність поняття фактичного володіння майном, ввести до цивільного обороту вибулі з нього нерухомі речі, чим забезпечити стабільність цивільних правовідносин. Набувальна давність є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, тобто не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, тобто наявність законного обєкту володіння, добросовісності, відкритості, безперервності, визначених законом строків володіння. Згідно п.п. 9, 11, 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Водночас Верховний Суд в своїх рішеннях, зокрема постанові від 29 березня 2018 року у справі №175/4741/16 неодноразово висловлював правову позицію, згідно якої давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позивачем не доведено давність (10 років), безперервність володіння, а також добросовісність заволодіння майном, оскільки набувач знав про відсутність у нього підстав для набуття права власності на спірний будинок тому що будь-яких угод щодо цього майна в належній формі між позивачем та власником, або іншими компетентним особами укладено не було. Також були відсутні інші передбачені законом підстави для переходу цього майна від одного власника до іншого. Крім того, в ході розгляду справи суду не надано було переконливих доказів того, що дії позивача мали факт добросовісного володіння, та остання здійснювала належний догляд та утримання житлового будинку, і вказане не спростовано іншими доказами. Встановлені судом обставини вказують на відсутність підстав для застосування передбачених законом наслідків володіння майном за набувальною давністю, а тому суд вважає вимогу про визнання права власності на будинок за позивачем необгрунтованою та безпідставною. Враховуючи викладене, суд вважає, що позов є необгрунтований та недоведений, в зв»язку з чим в його задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed