Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-15 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернулась до Якимівського районного суду Запорізької області з позовом до [PERSON], треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Мелітопольського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування нерухомого майна удаваним, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] року у віці 72 років в селі Мала Маньківка Манківського району Черкаської області помер [PERSON], про що в Книзі реєстрації смертей 21.12.2010 року зроблено відповідний актовий запис № 13, свідоцтво про смерть серії [NUMBER], видане 21.12.2010 року Харківською сільською радою Маньківського району Черкаської області. Після його смерті вона прийняла спадщину належне покійному нерухоме майно -13/50 частки житлового будинку [ADDRESS]. Свідоцтво про право на спадщину на вказане майно видано 13.04.2012 року державним нотаріусом Маньківської державної нотаріальної контори Заїчко В.П., зареєстровано в реєстрі за № 542. 08 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Мелітопольського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON] посвідчено Договір дарування частини житлового будинку. За умовами даного договору вказано, що відповідач - обдарований прийняв в дар 13/50 частин в праві власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], розташований на земельній ділянці площею 500 кв.м. Однак, насправді, ні вона, ні відповідач не мали наміру укладати договір дарування, а була домовленість про укладання договору купівлі - продажу. Лише при оформленні договору задля більш швидкого вчинення переоформлення було посвідчено договір дарування, а не договір купівлі - продажу. При цьому, цього ж дня коли посвідчувався договір, тобто 08.10.2013 року, відповідач надав їй власноруч написану розписку, якою підтвердив, що він зобов'язується оплатити їй кошти в сумі 1000 доларів США до 01 квітня 2014 року. Цим самим підтверджується, що вони приховали вчинений ними правочин купівлі - продажу, уклавши договір - дарування. Відповідно до ст.. 235 ЦК України удаваний є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до роз»ясень, наданих Верховним судом України в п. 25 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року № 9 « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином ( стаття 235 ЦК) сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що впливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи. Що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені ст. 216 ЦК України, можуть застосовуватись тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Таким чином, з метою захисту власних конституційних прав на власність в цілому, позивач звертається до суду в належний спосіб захищаючи власні права. На її думку, існують всі підстави та докази вважати, що сторони не мали наміру укладати договір дарування, а були домовленості про укладання договору купівлі - продажу та настання усіх наслідків укладення такого договору, оскільки відповідач лише переоформив на себе майно, а про власні обов'язки « забув». Оформивши на себе право власності на майно, відповідач лише використав свої права, не виконавши обов'язків відносно сплати коштів в рахунок купівлі майна, що підтверджується доказами по справі, в тому числі наданими нею до позовною заяви. Таким чином позивач просить визнати удаваним договір дарування від 08 жовтня 2013 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений Мелітопольським районним нотаріальним округом Запорізької області - [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1374, відповідно до якого передано [PERSON] 13/50 частин в праві власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], розташований на земельній ділянці площею 500 кв.м., та застосувати до нього правила договору купівлі - продажу. Стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] кошти в сумі, еквівалентній 1000 доларів США. Судові витрати по справі покласти на відповідача. Стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір в сумі 243,60 гривень та витрати на правову допомогу в сумі 450 гривень. Відповідач [PERSON] надав письмове заперечення, мотивуючи тим, що він до 2013 року мешкав в с. Фруктове Мелітопольського району Запорізької області. Так як його мати та сестра мешкають в смт. Якимівка Запорізької області, а знайти роботу в с. Фруктове неможливо, він бажав переїхати жити в смт. Якимівка. Довідавшись навесні 2013 року, що по [ADDRESS] [PERSON] продає 13/50 часток будинку, він зв'язався з нею телефоном, вони обговорили усі умови, тобто вона запропонувала вартість в розмірі 24 тисячі гривень або 3 тисячі доларів США ( на той період часу 1 долар коштував 8 гривень). В жовтні 2013 року вони з нею приїхали до нотаріуса в м. Мелітополь оформити угоду. Але нотаріус пояснив, що договір купівлі - продажу частини будинку оформити неможливо, так як необхідна ще згода власника іншої частини будинку, місцезнаходження якого невідомо. Тоді [PERSON] вирішила оформити на його ім»я договір дарування, так як їй дуже потрібні були гроші. Ніхто її не примушував до цієї дії. У нотаріуса їй були роз'яснені статті 234 та 235 ЦК України, що підтверджується п.8 договору дарування частини житлового будинку від 08.10.2013 року. Згідно експертної оцінки будинку, вартість його склала 17486 гривень, що і зазначено в договорі дарування. Переслідуючи свої корисні мотиви, [PERSON] не зазначила в позовній заяві, що вона отримала від нього в день складання угоди, тобто 08.10.2013 року, 16340 гривень, тобто 2 тисячі доларів США. В позовній заяві [PERSON] зазначила, що вона не мала наміру складати договір - дарування. Але це не відповідає дійсності, так як при роз'ясненні нотаріусом всіх наслідків, вона підтвердила, що саме цей договір дарування й хоче оформити. Також ним було передано [PERSON] гроші в сумі 500,00 гривень на дорогу, про які вона не вказує. Таким чином відповідач вважає договір дарування дійсним, тим більше, що [PERSON] підтвердила, що даний договір дарування не є фіктивним. Що стосується суми, яку [PERSON] просить суд стягнути з нього, а саме еквівалентної 1000 доларів США, то в першу чергу хоче відзначити, що ним були передані їй особисто гроші в сумі 2000 тисячі доларів США, що в даний час складає 32 тисячі гривень. Частина будинку вона оцінювала в 24 тисячі гривень. Також [PERSON] не надала суду інформацію про те, який курс валют був на жовтень 2013 року та на листопад 2014 року. Вважає, що договір дарування був оформлений відповідно до діючого законодавства. Згідно ст. 717 ЦК України, договір дарування є безоплатним, цей договір не вимагає будь - яких зустрічних домагань. Приймаючи до уваги, що вся необхідна сума ним була віддана [PERSON], яка вимагає від нього неіснуючу суму, намагаючись анулювати договір. Таким чином відповідач [PERSON] просить в позовних вимогах [PERSON] відмовити в повному обсязі. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала вимоги, викладені в позовній заяві та зазначила, що частину будинку, яку вона продала відповідачу вона не має на меті повернути, так як кошти, отримані за її продаж вона вже витратила, а тому бажає, щоб відповідач повернув їй недоплачену суму в розмірі однієї тисячі доларів. Окрім того збільшила вимоги та просила стягнути з відповідача [PERSON] також моральну шкоду в розмірі 10000 гривень, оскільки вона є інвалідом другої групи, мати героїня, депутатом п'ятого скликання Мала Маньківської сільської ради, учасником Майдану, а відповідач завдає їй нервове потрясіння, в наслідок чого в неї погіршився стан здоров»я та стався гіпертонічний криз, в зв'язку з чим їй довелося проходити лікування та просила стягнути з відповідача витрати, пов'язані з прибуттям до судових засідань в смт.Якимівка та проживанням на квартирі за місцем проживання відповідача, також витрати на продукти в розмірі 5 000 гривень. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, зазначивши, що він не відмовляється від сплати однієї тисячі доларів, що еквівалентно 15415,50 гривень відповідно до довідки банку та заперечував проти задоволення збільшених позовних вимог, мотивуючи це тим, що позивачка має вік 68 років, та всі перераховані нею захворювання були у неї вже тоді, коли він купував у неї частину будинку. Також він зазначив, що ніколи не відмовлявся від сплати боргу, але в зв'язку з теперішнім станом в країні та вартістю долару, він не спроможний сплатити ці гроші за один раз. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Мелітопольського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON] надав на адресу суду письмову заяву, в якій зазначив, що у зв'язку з великою завантаженістю на робочому місці, у судове засідання з»явитися не має можливості, отже просить розглянути дану справу за його відсутністю, відповідно до договору дарування частини житлового будинку, укладеного між сторонами та посвідченого ним за реєстрованим № 1374 від 08.10.2013 року, сторонам було роз'яснено підстави та наслідки укладання цього договору. Сторони у договорі мають відповідні правові статуси, а саме Дарувальника та Обдарованого, і не в якому разі Ні Продавця та Покупця. Окрім цього, їм доведено, що договір дарування за змістом є безоплатною передачею майна іншій особі і не які гроші за предмет договору, жодна із сторін один одному не сплачує. Отже, розуміючи наслідки своїх дій, між ними був укладений Договір дарування частини житлового будинку, а ним, як особою наділеною відповідними повноваженнями, з їх волі посвідчений. Також зазначив, що при посвідченні ним Договору дарування частини житлового будинку між [PERSON] та [PERSON], ніякі гроші не передавались. Про розписку, яку згадує у своєму позові [PERSON] вперше чує, отже не може коментувати її зміст. Враховуючи наведене, згаданий договір удаваним не вважає, оскільки пунктом 8 даного договору сторони підтвердили, що зазначений договір не носить характер фіктивного чи удаваного правочину, тобто не є таким, що передбачено ст.ст. 234,235 ЦК України, а отже з позовом [PERSON] не згоден. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] до судового засідання не прибув, причини неявки суду не повідомив. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників процесу, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до п.25 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Судом встановлено, що сторони по справі позивач [PERSON] та [PERSON] . 08 жовтня 2013 року уклали Договір дарування частини житлового будинку. За умовами даного договору вказано, що відповідач - обдарований прийняв в дар 13/50 частин в праві власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], розташований на земельній ділянці площею 500 кв.м, який був посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON] та реєстрований № 1374 від 08.10.2013 року, сторонам було роз'яснено підстави та наслідки укладання цього договору. Зазначений правочин був вчинений ними з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді мали на увазі, а саме - Договір купівлі-продажу, що підтверджується поясненнями в судовому засіданні позивача та відповідача та розписками, наданими в якості доказів (а.с. 11, 18), в яких зазначено, що [PERSON] отримала, а [PERSON] їй передав гроші у розмірі дві тисячі доларів та відповідач зобов'язується оплатити гроші в розмірі однієї тисячі доларів за рахунок купівлі 13/50 частин в праві власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], розташований на земельній ділянці площею 500 кв.м. Зазначений правочин (Договір дарування), який сторони насправді вчинили та який оспорює позивачка, суперечить законодавству, тому відповідно він є недійсним, а позов в цій частині підлягає задоволенню. Також є законними вимоги про стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] кошти в сумі 15415 (п'ятнадцять тисяч чотириста п'ятнадцять) гривень 50 копійок, що еквівалентно 1000 (одна тисяча) доларів США, відповідно до наданої позивачем довідки Якимівського відділення Придніпровського регіону ПАТ «Укрсоцбанку» про курс гривні згідно ставок НБУ (а.с.19). Щодо стягнення з відповідача витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги (а.с.12) підлягає стягненню в розмірі 450,0 гривень, відповідно до ст.84 ЦПК України. Щодо стягнення з відповідача витрат, пов'язаних з прибуттям до судових засідань в смт.Якимівка, за місцем проживання відповідача в розмірі 5 000 гривень, слід зазначити, що позивачем надані в якості письмових доказів квитки на проїзд в розмірі 302,12 гривень (а.с.50-58), інша заявлена сума нічим не підтверджується. Відповідно до ч.1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставив, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Щодо стягнення моральної шкоди в розмірі десять тисяч гривень,позивач в якості доказів надала довідку з медичного пункту залізничного вокзалу та висновок лікарської консультативної комісії від 02.01.2015 року про стан її здоров»я. Слід зазначити, що відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Позивачкою не доведено наявність такої шкоди, наявність причинного зв'язку між зверненням нею до медичних закладів і протиправним діянням відповідача та вини останнього в її заподіянні, з пояснень самої позивачки, з часу укладення спірного договору вона продовжувала активне громадське життя. Також слід зазначити, що договір дарування наданий позивачем не передбачає настання моральної шкоди, так як він був укладений за згодою сторін. Позивачкою не наведено чому вона оцінює заподіяну їй моральну шкоду саме визначеною нею сумою та з чого вона при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення цього питання, тому суд приходить до висновку, що зазначені позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому вимоги про стягнення на користь позивачки витрат, пов'язаних зі сплатою судового збору також підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial