Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, за яким просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон України до Республіки Польща малолітній дитині [PERSON] , [INFO] , у супроводі її матері [PERSON] , [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] , без нотаріально посвідченої згоди та супроводу батька названої дитини [PERSON] , [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] , у період з дня ухвалення рішення цій справі по 22 липня 2021 року. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що від шлюбу з відповідачем сторони мають доньку - [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що вона влаштувала дитину у школу в Республіці Польща. Згідно з довідкою №8/2019 від 12.08.2019, виданою початковою школою №2 ім. Тадеуша Косцюшка (м. Слубіце, Польща), у 2019/2020 навчальному році відвідуватиме 5 клас у початкові школі ім. Тадеуша Косцюшка в м. Слубице, Польща. Рішенням Управління Любуського воєводства у Гожуві-Великопольському [PERSON] , [INFO] , надано дозвіл на тимчасове проживання на території Республіки Польща на період з 15.07.2019 по 22.07.2021 року. Дозвіл надано саме у зв`язку із необхідністю навчання дитини у Польщі та враховуючи здатність матері дитини забезпечити таке навчання. В позові також вказано, що відповідач раніше надавав нотаріально посвідчені згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон без його супроводу, проте наразі відмовляється в наданні такого дозволу, мотивуючи це тим, що надавати кожного разу дозвіл для нього є дуже вартісним та він не має на це часу. Проте, самостійно, без колишнього чоловіка - батька дитини, позивач не може виїхати разом з дитиною за кордон України для забезпечення дитині навчання. Позивач зазначає, що навчання дитини в школі в Республіці Польщі забезпечуватиме здобуття дитиною якісної освіти, розширюватиме її кругозір та світогляд, наповнюватиме її життя яскравими емоціями від подорожей новими країнами та від зустрічей з новими людьми. Вказує, що не може отримати згоду у позасудовому порядку та посилаючись на норми постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» просить суд надати дозвіл на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити виходячи з викладених у ньому підстав. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив з підстав, що викладені у відзиві на позовну заяву. Зокрема, вказав, що наразі позивачка разом із дитиною перебуває за кордоном, а тому відсутні правові підстави для надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька. Також вказав, що в даній справі взагалі відсутній предмет спору, оскільки відповідач добровільно надав згоду на тимчасовий виїзд дитини за кордон України, за якою вона й виїхала. Крім того, у відзиві зазначено, що позивачка не зверталась до відповідача у позасудовому порядку із проханням надати добровільно згоду на тимчасовий виїзд дитини за кордон. Всебічно з`ясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу отримання нотаріально посвідченого документу про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон без супроводу батька. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Статтею 33 Конституції України регламентовано, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Згідно з п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року і ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 року, ч. 8 ст. 7 СК України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, адміністративними органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. В судовому засіданні встановлено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.03.2008 р. Шлюб вони розірвали 22.03.2011 р. Від шлюбу сторони мають доньку - [PERSON] , [INFO] . Вищевикладені обставини підтверджуються дублікатом свідоцтвом про шлюбу між [PERSON] та [PERSON] від 13.11.2012, дублікатом свідоцтва про народження [PERSON] від 13.11.2012, рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22.03.2011 у справі №2-1049/2011 про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . В Україні дитинство охороняється державою (частина третя статті 51 Конституції України). Держава має забезпечувати належні умови для виховання, фізичного, психічного, соціального, духовного та інтелектуального розвитку дітей, їх соціально-психологічної адаптації та активної життєдіяльності, зростання в сімейному оточенні в атмосфері миру, гідності, взаємоповаги, свободи та рівності (стаття 4 Закону України «Про охорону дитинства»). Пріоритетом у правовому регулюванні сімейних відносин є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (частина друга статті 1 Кодексу). Відповідно до принципу 1 Декларації з прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (надалі - «Декларація»), дитині повинні належати всі зазначені в цій Декларації права. Ці права мають визнаватися за всіма дітьми без будь-яких винятків і без відмінностей чи дискримінацій за ознакою раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного чи соціального походження, майнового стану, народження або іншої обставини, що стосується самої дитини чи її сім`ї. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статті 313 Цивільного кодексу України (надалі - «ЦК України») фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами). Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків посвідченою згодою, здійснюється у разі пред`явлення оригіналів документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про освіту», кожен має право на якісну та доступну освіту. Право на освіту включає право здобувати освіту впродовж усього життя, право на доступність освіти, право на безоплатну освіту у випадках і порядку, визначених Конституцією та законами України. Згідно з довідкою №8/2019 від 12.08.2019, виданою початковою школою №2 ім. Тадеуша Косцюшка (м. Слубіце, Польща), у 2019/2020 навчальному році [PERSON] , [INFO] , відвідуватиме 5 клас у початковій школі ім. Тадеуша Косцюшка в м. Слубице, Польща. Рішенням Управління Любуського воєводства у Гожуві-Великопольському [PERSON] , [INFO] , надано дозвіл на тимчасове проживання на території Республіки Польща на період з 15.07.2019 по 22.07.2021 року. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач у поданому до суду позові вказувала, що відповідачем раніше надавалися позивачу нотаріально посвідчені згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон тривалістю по три місяці кожна, проте наразі вона просить суд про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька на період навчання дитини в Республіці Польща. При цьому, відповідач заперечуючи проти позову зазначив, що він надав згоду на тимчасовий виїзд дитини за кордон без його супроводу, а тому, на його думку, у даній справі відсутній спір. Поряд із цим, матеріали справи містять копію нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 16.07.2019, якою він надав згоду на тимчасовий виїзд та поїздки за кордон до Республіки Польща з 23.08.2019 по 23.11.2019 малолітній дитині [PERSON] , [INFO] , у супроводі її матері [PERSON] . Проте, матеріали справи не містять доказів надання відповідачем нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини за кордон до Республіки Польща без його супроводу на період до 22.07.2021, про що просить позивач, а тому погодитись із твердженнями про відсутність у даній справі предмету спору не видається за можливе. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Звідси, оскільки матеріали справи не містять підтвердження надання відповідачем позивачу згоди, про яку вона просить в позові та його підтримання в суді, суд вважає, що спір між сторонами не вичерпано. Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить з наступного. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків батька і матері у всіх правах і обов`язках відносно своїх дітей. В силу вимог частин 1 та 2 статті 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди батьків. Відповідно до Конвенції про права дитини (ратифікована Постановою ВР України № 789 від 27.02.1991) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №712/10623/17 зазначила, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Суд погоджується із твердженнями позовної заяви про те, що в даному випадку позивач просить суд про надання дозволу на виїзд дитини за кордон до конкретної країни, на конкретний період, який співпадає із правовою підставою перебування дитини за кордоном на період навчання. Тобто, позовні вимоги наповнені конкретикою та відповідають змісту вищезгаданої правової позиції Великої Палати Верховного Суду. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Жодних доводів та доказів обмеження відповідача у спілкуванні з дитиною матеріали справи не містять. Оцінюючи зібрані по справі, докази в їх сукупності, виходячи з інтересів малолітньої [PERSON] та враховуючи, що у позивача є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд до Республіки Польща разом з дитиною для на навчання останньої без згоди та супроводу батька, а також беручи до уваги той факт, що обмежень чи заборон, які унеможливлюють її виїзд за межі України на навчання немає, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги. Крім того, що стосується доводів відповідача про те, що наразі позивача разом з дитиною виїхали до Республіки Польща за нотаріально посвідченою згодою від 16.07.2019, терміном дії до 23.11.2019, суд зазначає таке. Зазначене також підтверджується інформацією, отриманою від Адміністрації Державної прикордонної служби України. Як вже зазначалось, вище, позивач просить суд про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон до Республіки Польща на період з дня ухвалення рішення суду у даній справі по 22.07.2021. При цьому, як встановлено з пояснень представника позивача в судовому засіданні та викладених у відповіді на відзив, позивач не заперечує факту перебування її та дитини сторін наразі за кордоном. Проте, фактичною підставою для звернення до суду було належне юридичне оформлення перебування дитини за кордоном у період після спливу дії нотаріально посвідченої згоди від 16.07.2019 по дату закінчення навчання - 22.07.2021 та уникнення порушення норми ч. 7 ст. 184 КУпАП через порушення строків перебування дитини за межами України. Доречним в цьому контексті визнається судом покликання представника позивача на те, що за умови надання згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордоном лише на три місяці дитина вимушена буде після спливу такого терміну обов`язково повертатись до України за отриманням нової згоди, чим постійно перериватиме навчальний процес. Водночас, вирішуючи позовні вимоги в розрізі періодів виїзду дитини за кордон, суд не може погодитись із вимогою про надання такого дозволу із дня ухвалення рішення суду у даній справі, адже за такого формулювання позивач фактично просить суд про допуск рішення до негайного виконання. Разом з тим, чинним законодавством не передбачено негайного виконання рішень суду у даній категорії справ. На підставі вищенаведеного, відповідно ст. ст. 2,4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», п.п.2,4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року, ч.ч.1 та 2 ст. 155 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial