Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації. В підтвердження позовних вимог посилається на те, що згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.06.2000 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Дрогобицької нотаріальної контори [PERSON], зареєстровано в реєстрі за №1-1059, було успадковано житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходяться за адресою м. Дрогобич вул.Святого Юра,54, Дрогобицького району, Львівської області. Даний цегляний жилий будинок складається з чотирьох кімнат, жилою площею 69,3 кв.м., однієї кухні, розташований на земельній ділянці площею 600,00 кв.м. яка також є приватною власністю [PERSON], на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку від 20.03.2006р. До будинку також належать господарські споруди: гараж, огорожа. Успадкований будинок належав спадкодавцю (її батькові) на підставі договору купівлі - продажу, посвідчений Другою Дрогобицькою державною нотаріальною конторою 27.12.1977 року за р №4666-19/100 ідеальних частин, договору дарування, посвідчений Дрогобицькою державною нотаріальною конторою 05.11.1993 року за р.№ 2-2300 та зареєстрованих в Дрогобицькому МБТІ за р.№ 371. Ще за життя попереднього власника будинку ( її батька) відповідач був прописаний у будинку, спочатку проживав, а згодом останні роки у будинку не проживає, фактичне місце проживання не відоме. До теперішнього часу відповідач не знявся з реєстраційного обліку в будинку, чим чинить позивачу перешкоди у користуванні своєю власністю, хоча фактично в будинку не проживає, фактичне місце його проживання є невідомим. Відповідач не користується зазначеним житловим приміщенням у житловому будинку №54 по вул.Святого Юра в м.Дрогобичі Львівської області, речей, які належать йому в будинку немає, місце його проживання невідоме. Відповідач не проживає у вказаному будинку з 1996 року. Наявність реєстрацій, відповідача у вищевказаному житловому будинку порушує його право приватної власності та перешкоджає вільно розпоряджатися, володіти, та користуватися своєю власністю, що зумовлює звернення з вказаним позовом до суду. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з»явилася, однак від представника позивача поступила заява, в якій вона просить слухати справу у її відсутності, заявлені позивачем [PERSON] позовні вимоги підтримує повністю, а тому суд розглянув справу у відсутності представника позивача на підставі наявних доказів по справі. Відповідач [PERSON] судове засідання не зявився, не повідомивши причин, хоча повістка йому була вручена своєчасно, а тому суд вважає цю особу повідомленою про час та місце судового засідання через оголошення через пресу. При таких обставинах суд визнав неявку відповідача неповажною та розглянув справу у його відсутності, провівши заочний розгляд справи. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч.1 ст. 224 ЦПК України. Що відповідно до ст.197 ЦПК судовий розгляд проведено без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задоволити з наступних підстав. Як вбачається із копії Свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.06.2000р., посвідченого державним нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори [PERSON], спадкоємцем майна [PERSON], який помер 21 лютого 1999р. є його дочка [PERSON], що проживає в [INFO], вартість спадкового майна становить 17372,00 грн. Як вбачається із копії Свідоцтва про зміну імені серії І-СГ №012664 від 24.11.2012р., [PERSON], [INFO], 24.11.2012р. змінила прізвище на «Туршин», про що складено відповідний запис за №17. Факт не проживання відповідача у спірній квартирі підтверджується Актом про відсутність (не проживання) особи за місцем реєстрації від 28.09.2016р., складеного комісією КП «Житлово-експлуатаційного об»єднання», згідно якого [PERSON], 1948 року в будинку №54 по вул.С.Юра в м.Дрогобичі, Львівської області з 1996 р. по день обстеження не проживає. Як вбачається із Акту обстеження житлових умов заявника від 28.09.2016р., [PERSON], у будинку №54 по вул.С.Юра в м.Дрогобичі зареєстрований, однак місце проживання його невідоме; в будинку відсутні умови для належного проживання. Зняття з реєстрації місця проживання особи, згідно до ч. 1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р. № 1382-ІУ, здійснюється, окрім інших підстав, на підставі судового рішення про позбавлення права користування житловим приміщенням, яке набрало законної сили. У відповідності до ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть, тощо. Ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до закону від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів №2, 4. 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися, розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316. 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до вимог ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Аналізуючи вище обставини, суд прийшов до переконання, що заявлені позовні підлягають до задоволення, оскільки відповідач [PERSON] протягом тривалого часу, тобто з 1996 р. не проживає в будинку, не користується ним, не несе витрати по його утриманню, що створює для позивача незручності, оскільки вона додатково сплачує за зайву особу витрати по оплаті за комунальні послуги, що породжують як власнику житла негативні наслідки (вищевказаний факт унеможливлює оформити субсидії по відшкодуванню витрат за користування комунальними послугами), відтак відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України позивач має право вільно володіти, користуватись, та на підставі ст.319 ЦК України - розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим помешканням та зняття з реєстраційного обліку, а відтак заявлені позовні вимоги є підставними та обґрунтованими. Частиною другою ст.405 ЦК України визначено, що член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності чле\-на сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. А відтак, суд надав оцінку сукупності узгоджених між собою доказів та зазначив, що їх достатньо, а тому заявлені позовні вимоги підлягають до повного задоволення.

Outcome: approved