Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-19 00:00:00

Позивач -[PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до громадянина України [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно, а також до ТОВ «Грін Груп» про витребування нерухомого майна. Враховуючи заявлені позовні вимоги, а також приписи ч. 1 ст. 113, ч. 1 ст. 114 ЦПК, судом з огляду на роз'яснення Вищого спеціалізованого суду України, викладених у п. 43 Постанови ВССУ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» № 3 від 01.03.2013 р. прийнято позовну заяву громадянки [PERSON] та відкрито провадження у справі. Позовні вимоги до громадянина України [PERSON] та ТОВ «Грін Груп» обґрунтовуються позивачем підставами, наведеними у позовній заяві. В ході судового розгляду справи в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у справу № 496/730/15-ц у відповідності до положень ст. 34 ЦПК України вступило ТОВ «Ліверман-Україна», пред'явивши до позивача та громадянина України [PERSON] позов про визнання права власності, який був прийнятий судом до спільного розгляду з первісним позовом громадянки України [PERSON] Позовні вимоги до громадянки України [PERSON] та ТОВ «Грін Груп» обґрунтовуються третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору підставами, наведеними у позовній заяві. Позивач-[PERSON] в судове засідання з'явилась, наполягала на задоволенні первісного позову та заперечувала проти позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору. Відповідачі про місце, дату та час судового засідання повідомлені належним чином. Громадянин України [PERSON] в судове засідання не з'явився, процесуальне право визначене ст. 128 ГПК України на подання до суду заперечення проти позову громадянки України [PERSON] та ТОВ «Ліверман-Україна» не реалізував. Представник ТОВ «Грін Груп» в судове засідання з'явився, заперечував проти задоволення первісного позову громадянки України [PERSON], підтримав позовні вимоги Третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору. Представник третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору в судове засідання з'явився, наполягав на задоволенні свого позову та заперечував проти задоволення первісного позову громадянки України [PERSON] Враховуючи положення ч. 1 ст. 179 ЦПК України, а також положення ч. 1 ст. 159 ЦПК України, відповідно до якої суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі, судом під час розгляду справи безпосередньо досліджені попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна № 05/13 від 14.05.2013 р., попередній договір № Ф01/06-2013 від 03.06.2013 р., попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна від 15.07.2013 р., нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу предмету іпотеки від 23.08.2013 р., зареєстрований в реєстрі за № 659, нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу предмету іпотеки від 23.08.2013 р., зареєстрований в реєстрі за № 660, нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу предмету іпотеки від 23.08.2013 р., зареєстрований в реєстрі за № 661, які з огляду на положення ч. 1ст. 64 ЦПК України можуть бути визначені як письмові докази. Відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що первісний позов громадянки України [PERSON] про визнання права власності та витребування нерухомого майна не підлягає задоволенню, а позов ТОВ «Ліверман Україна» про визнання права власності на нерухоме майно підлягає лише частковому задоволенню з наступних підстав. Стосовно позовних вимог громадянки України [PERSON] до громадянина України [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно, то в судовому засіданні було встановлено, що 14.05.2013 р. між [PERSON] та громадянином України [PERSON] був укладений попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна № 05/13, у відповідності до пунктів 1.1.,1.2. якого сторони зобов'язуються в майбутньому, укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу нерухомого майна загальною площею 1006 кв. м., що розташовано за адресою: [ADDRESS] (надалі - Основний договір) на умовах, в порядку та строки, визначених цим Договором. Приймаючи до уваги положення ч. 1 ст. 509, п. 1) ч. 2 ст. 11 ЦК України, а також укладення [PERSON] та громадянином України [PERSON] попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна № 05/13 від 14.05.2013 р., суд приходить до висновку про вчинення сторонами дій, що передбачені актами цивільного законодавства, які направлені на виникнення між останніми зобов'язання, яке визначено положеннями ч. 1 ст. 635 ЦК України, відповідно до якого сторони зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, до яких з огляду на положення абзацу 4 ч. 1 ст. 635 ЦК України належать вимоги про те, що попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Приймаючи до уваги положення ч. 1 ст. 657 ЦК України, а також те, що за змістом пунктів. 1.1.,1. 2. попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна № 05/13 від 14.05.2013 р. [PERSON] та громадянин України [PERSON] дійшли згоди щодо укладення у майбутньому договору купівлі-продажу нерухомого майна, тому попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна № 05/13 від 14.05.2013 р. на думку суду підлягає нотаріальному посвідченню. Втім, проведений судом аналіз форми попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна № 05/13 від 14.05.2013 р. приводить до висновку про недодержання [PERSON] та громадянином України [PERSON] вимог закону про нотаріальне посвідчення договору, що у відповідності до положень ч. 1 ст. 220 ЦК України має правовим наслідком його нікчемність. Враховуючи положення ч. 3 ст. 10 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а також положення ч. 2 ст. 220 ЦК України, згідно із якою якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним, тому доведення обставин ухилення одної із сторін від його нотаріального посвідчення має покладатися на сторону, яка посилається на них як на підставу своїх вимог або заперечень. Враховуючи положення ч. 1 ст. 57 ЦПК України, а також відсутність в матеріалах справи доказів, які підтверджують ухилення одної із сторін від нотаріального посвідчення попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна № 05/13 від 14.05.2013 р., тому суд приходить до висновку, що зазначений договір у відповідності до положень ч. 2 ст. 215, ч. 1 ст. 220 ЦК України є нікчемним. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Приймаючи до уваги положення ч. 1 ст. 4 ЦПК України, згідно із якою здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України, а також положення ч. 1 ст. 216 ЦК України, з огляду на яку недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю та є відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України недійсним з моменту його вчинення, тому суд приходить до висновку, що цивільні права та обов'язки Позивача та громадянина України [PERSON] з моменту укладення нікчемного попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна № 05/13 від 14.05.2013 р. за приписами ч. 1 ст. 216 ЦК України не виникли, що унеможливлює їх судовий захист у відповідності до положень ч. 1 ст. 15 ЦК України, у зв'язку з чим суд має відмовити Позивачу у задоволенні позовних вимог до громадянина України [PERSON] про визнання права власності на майно. Що ж стосується позовних вимог громадянки України [PERSON] до ТОВ «Грін Груп» про витребування нерухомого майна, а також зустрічних позовних вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно, то в судовому засіданні було встановлено наступне. 03.06.2013 р. між [PERSON] та ТОВ «Грін Груп» був укладений попередній договір Ф01/06-2013, у відповідності до пункту 1 якого ТОВ «Грін Груп» зобов'язується продати [PERSON], а [PERSON] зобов'язується купити у ТОВ «Грін Груп» майно, визначене п. 1.1. цього договору шляхом укладення договору купівлі-продажу (основний договір) у відповідності до умов цього Договору. 23.08.2013 р. між ТОВ «Грін Груп» та ТОВ «Ліверман-Україна» були укладені та нотаріально посвідчені договір купівлі-продажу предмету іпотеки, зареєстрований в реєстрі за № 659, договір купівлі-продажу предмету іпотеки, зареєстрований в реєстрі за № 660, договір купівлі-продажу предмету іпотеки, зареєстрований в реєстрі за № 661. Проведений судом аналіз змісту вищезазначених договорів свідчить про те, що об'єктом цивільних прав у розумінні ст. 177 ЦК України, щодо якого [PERSON] та ТОВ «Ліверман Україна» мали мету набути цивільні права та інтереси виступає наступне майно: - цілісний майновий комплекс, що знаходиться в [ADDRESS], та складається у цілому з: будівля цеху по виробництву консервної тари літ. № 1, будівля виробничого корпусу № 1 літ. № 4, будівля АПК літ. № 5, будівля виробничого корпусу № 2 літ. № 7, прохідна літ. № 8, електрощитова літ. № 10, цех по виробництву консервної кришки літ. № 12, корпус складських приміщень літ. № 14, прибудова для холодильника літ. № 14-а, котельна літ. № 14-б, бойлерна літ. № 14-в, виробничий корпус літ. № 15, діфростерна літ. № 15-а, лабораторія літ. № 17, склад металу літ. № 18, трансформаторна підстанція літ. № 19, трансформаторна підстанція літ. № 20, підвал літ. № 21, очисний флотатор літ. № 22, будівля літ. № 23, компресорна літ. № 24; - цілісний майновий комплекс, що знаходиться в [ADDRESS], та складається у цілому з: виробничого корпусу літ. № 1, прохідної літ. № 2, виробничо-побутового корпусу літ. № 3, виробничого корпусу літ. № 4, вбиральні літ. № 5, виробничо-побутового корпусу літ. № 6, виробничого корпусу літ. № 7, складу літ. № 8, складу літ. № 9, компресорної літ. № 10, площадки для утилізації літ. № 11; - комплекс будівель та споруд, що знаходяться в [ADDRESS], та складається у цілому з: прохідна літ. № 1, гараж літ. № 2, побутової будівлі літ. № 3, виробничої будівлі літ. № 5, виробничої будівлі літ. № 6, трансформаторної підстанції літ. № 10, цеху по переробленню рибопродукції літ. № 11, цеху по переробленню рибо продукції літ. № 12, будівлі станції охолодження літ. № 13, цеху по переробленню рибопродукції літ. № 14, цеху по переробленню рибопродукції літ. № 15, цеху по переробленню та зберіганню цибулі літ. № 16, 16а, 16б,16в, мийки літ. № 19, виробничої будівлі літ. № 20, майстерні літ. № 21, котельні літ. № 22, жироловки літ. № 23, цеху заморозки відходів риби літ. № 24, майстерня літ. № 25, компресорна літ. № 26. Враховуючи положення пунктів 1), 3), 4) ч. 1 ст. 214 ЦПК України, відповідно до яких під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тому суд приходить до наступних висновків. Так, аналіз змісту попереднього договору № Ф01/06-2013 від 03.06.2013 р., який у відповідності до положень ч. 1 ст. 628 ЦК України полягає у встановленні визначених на розсуд сторін і погоджених ними умов (пунктів), та умов, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, свідчить про укладення між Позивачем та ТОВ «Грін Груп» попереднього договору, предмет якого з огляду на положення абз. 1 ч. 1 ст. 635 ЦК України може бути визначений як зобов'язання сторін протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Таким чином, укладення попереднього договору є підставою виникнення між Позивачем та ТОВ «Грін Груп» у відповідності до положень п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання по укладенню основного договору, а тому змістом такого зобов'язання згідно із ч. 1 ст. 509, абз. 1 ч. 1 ст. 635 ЦК України виступають обов'язки та права вимоги сторін по укладенню основного договору, що дає підстави для висновку суду про відсутність у [PERSON] як кредитора права вимоги на передачу речі (майна) за зобов'язанням, яке виникло на підставі попереднього договору. Зазначені висновки обґрунтовуються аналізом змісту ст. 655 ЦК України, яка визначає, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму, у зв'язку з чим на думку суду виникнення права вимоги, як змісту договірного зобов'язання, на передачу речі (майна) обумовлюється укладенням саме договору купівлі-продажу майна, а не попереднього договору, сторони якого, як зазначалося вище, мають лише право вимоги по укладенню основного договору. Таким чином, суд приходить до висновку, що право на застосування ч. 1 ст. 620 ЦК України як способу захисту порушених прав шляхом витребування визначеної індивідуальними ознаками речі у боржника та вимагання її передання відповідно до умов зобов'язання, має кредитор лише за зобов'язанням, підставою виникнення якого є в даному випадку договір купівлі-продажу, а не попередній договір, як на це посилається [PERSON], у зв'язку з чим ії вимоги щодо витребування та передачі майна слід визнати необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Більш того, враховуючи те, що за приписами абз. 4 ч. 1 ст. 635 ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а також те, що у відповідності до положень ч. 1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу єдиного майнового комплексу або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі, тому укладення [PERSON] та ТОВ «Грін Груп» попереднього договору № Ф01/06-2013 від 03.06.2013 р. лише у письмовій формі свідчить про порушення сторонами вимог ст. 209 ЦК України щодо нотаріального посвідчення правочину, а тому на думку суду до попереднього договору № Ф01/06-2013 від 03.06.2013 р. у відповідності до ст. 220 ЦК України застосовуються правові наслідки недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору - нікчемність. Враховуючи те, що укладений між [PERSON] та ТОВ «Грін Груп» попередній договір № Ф01/06-2013 від 03.06.2013 р. є нікчемним та з огляду на ч. 1 ст. 216, ч. 1 ст. 236 ЦК України не створює юридичних наслідків з моменту його вчинення, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, тому суд приходить до висновку, що цивільні права та обов'язки у відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України на підставі укладеного попереднього договору № Ф01/06-2013 від 03.06.2013 р. не виникли, у зв'язку з чим [PERSON] є такою, що не має право на судовий захист у відповідності до ч. 1 ст. 16 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До зазначених в ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільних прав відноситься, зокрема, право власності, яке у відповідності до ст. 316 ЦП України визначається як право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Враховуючи положення ч. 1 ст. 328 ЦК України, відповідно до якої право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, а також положення ч. 1 ст. 655 ЦК України, згідно із якою за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму, тому укладення договору купівлі-продажу з огляду на ч. 1 ст. 328 ЦК України може бути визначено як підстава набуття права власності. Судом встановлено, що ТОВ «Ліверман-Україна» та ТОВ «Грін Груп» 23.08.2013 р. були укладені та нотаріально посвідчені договір купівлі-продажу предмету іпотеки, зареєстрований в реєстрі за № 659, договір купівлі-продажу предмету іпотеки, зареєстрований в реєстрі за № 660, договір купівлі-продажу предмету іпотеки, зареєстрований в реєстрі за № 661. Враховуючи положення ч. 1 ст. 657 ЦК України, відповідно до якої договір купівлі-продажу єдиного майнового комплексу, іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, а також положень ч. 3 ст. 640 ЦК України, згідно із якою договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення, тому на думку суду договір купівлі-продажу предмету іпотеки, зареєстрований в реєстрі за № 659, договір купівлі-продажу предмету іпотеки, зареєстрований в реєстрі за № 660, договір купівлі-продажу предмету іпотеки, зареєстрований в реєстрі за № 661 є укладеними з дня такого посвідчення. Приймаючи до уваги укладення зазначених нотаріально посвідчених договорів, а також положення ч. 1 ст. 328 ЦК України, у відповідності до якої право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, тому суд дійшов до висновку, що ТОВ «Ліверман-Україна» набуло на праві приватної власності вищезазначене нерухоме майно. Разом з тим, [PERSON] оспорюється право власності на майно, яке належить ТОВ «Ліверман-Україна», шляхом пред'явлення первісного позову, що на думку суду у відповідності до ч. 1 ст. 15 ЦК України є підставою для захисту цивільного права. Згідно і п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права. Враховуючи положення ч. 1 ст. 15, п. 1) ч. 2 ст. 16 ЦК України, а також правову позицію Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладену у п. 37 Постанови ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 р., у відповідності до якої з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, тому суд приходить до висновку про наявність підстав для захисту прав ТОВ «Ліверман-Україна» шляхом визнання права власності на вищезазначене нерухоме майно. Що ж стосується позовних вимог ТОВ «Ліверман-Україна» до громадянина України [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно, то в судовому засіданні було встановлено наступне. Згідно із ч. 1 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи положення ч. 1 ст. 57 ЦПК України, а також положення ч. 2 ст. 57 ЦПК України, відповідно до якої ці данні встановлюються, зокрема, на підставі пояснень сторін, тому представником ТОВ «Ліверман-Україна» в судовому засіданні реалізовано визначене ст. 27 ЦПК України процесуальне право на надання пояснень, з яких вбачається, що громадянину [PERSON] належить нерухоме майно загальною площею 1006 кв. м., що розташовано за адресою: [ADDRESS], право на яке ТОВ «Ліверман-Україна» вважає за необхідне набути шляхом постановлення рішення про визнання права власності. При цьому, належні та допустимі докази, які б підтверджували права громадянина України [PERSON] та/або ТОВ «Ліверман-Україна» на зазначене майно, до яких можуть бути віднесені визначені ч. 1 ст. 19 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» документи, які засвідчують право власності та які з огляду на положення ст. 64 ЦПК є письмовими доказами, до суду у відповідності ст. 58, 59 ЦПК України надані не були, що свідчить про порушення ТОВ «Ліверман-Україна» вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України, згідно із якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Крім того, проведений судом аналіз положень ч. 1 ст. 392 ЦК України, відповідно до якої власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, призводить до висновку, що правом на захист права власності у визначений спосіб належить саме власнику. Таким чином, суд вважає, що оскільки визнання права власності є способом захисту права власності, суб'єктом якого з огляду на наявні в матеріалах справи докази ТОВ «Ліверман-Україна» не являється, тому підстави для застосування у відповідності до ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 392 ЦК України способу захисту шляхом визнання права власності на вищезазначене нерухоме майно відсутні, у зв'язку з чим у задоволенні позовних вимог ТОВ «Ліверман-Україна» до громадянина [PERSON] слід відмовити.

Outcome: partial