Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вище вказаним позовом в якому просить визнати [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , особами, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач [PERSON] зазначила, що вона є власником квартири [ADDRESS] . зазначена квартира належить їй на праві приватної часткової власності. Відповідно до довідки з місця проживання, виданої КП «Жилкомсервіс» дільниця №30 м.Харкова, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані відповідач по справі [PERSON] та його дитина [PERSON] , між тим останні з літа 2014 року за місцем реєстрації не проживають. Вона є людиною похилого віку, мешкає сама та отримує лише пенсію у розмірі 1295,74грн. А та обставина, що вона сплачує квартирну плату та комунальні послуги за осіб, які в квартирі не мешкають та послугами не користуються ставить її у тяжке матеріальне становище. Так, реєстрація відповідача та його доньки [PERSON] у належній їй квартирі перешкоджає їй реалізувати свої права власника і порушує її законне право на володіння та розпорядження своєю власністю на власний розсуд. Розпорядженням №01-08/505 від 08.10.2019 року призначено повторний автоматичний розподіл справ судді Московського районного суду м.Харкова Ференчук О.В. у зв`язку з рішенням Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 30.08.2019року №2294/1ДП/15-19, наказ Московського районного суду м.Харкова №02-03/99 від 02.09.2019 «Про відсторонення від здійснення правосуддя судді Московського районного суду м. Харкова Ференчук О.В.». Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.10.2019 року справа розподілена судді Московського районного суду м. Харкова Довготько Т.М. Ухвалою суду від 18.10.2019 року справу було прийнято до провадження. Ухвалою від 03.03.2020 року було закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку. Відповідач [PERSON] , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої [PERSON] та треті особи в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Треті особи: Московський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку Статтями 43 та 49 ЦПК України встановлено, що особи, які беруть участь у справі, наділені широким колом цивільних прав, і лише обмеженим колом обов`язків, одним з яких є: добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати покладені на них процесуальні обов`язки. Наразі справа перебуває в суді близько трьох років, але судове засідання не проведене через чисельні неявки, зокрема, позивача. Відповідно до ч.1, п.п.1,2 ч.3 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. Суд, вважає неможливим подальше відкладення розгляду справи, оскільки відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997р., кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Так, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, з огляду на вимоги ст. 223 ЦПК України, оскільки неявка учасників справи не перешкоджає вирішенню спору. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 17.09.2007 року Реєстраційний № 5 [NUMBER] , квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] по Ѕ частині кожному /а.с. 7/. Відповідно до довідки з місця проживання, виданої КП «Жилкомсервіс» дільниця №30 м.Харкова від 14.04.2017року, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] /а.с.3/. Неповнолітня [PERSON] , [INFO] є дочкою [PERSON] та [PERSON] /а.с.10/. Заочним рішенням Московського районного суду м.Харкова від 25.02.2016року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано /а.с.11/. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України, на яку посилається позивач як на підставу позову, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З аналізу змісту положень цієї статті слідує висновок про те, що визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням можна лише члена сім`ї власника житла, а не власника або співвласника житла, оскільки в такому випадку власник (співвласник) буде позбавлений права користування об`єктом права власності, яке гарантоване статтею 41 Конституції України. У відповідності до ч.2ст.317 ЦК України, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 321 ЦК України встановлено непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідач, як співвласник житлового будинку, згідно ч.1 ст.383 ЦК України, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Враховуючи викладене і те, що відповідач [PERSON] є співвласником спірної квартири, він має рівне з позивачем право володіння, користування та розпорядження нею, а тому не може бути визнаний таким, що втратив право користування квартирою, не залежно від тривалості часу його відсутності. Що стосується вимоги про визнання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] такою що втратила право користування спірною квартирою, то суд зазначає наступне. Відповідно до висновку Департаменту служб у справах дітей виконавчого комітету Харківської міської ради №196 від 23.03.2018року, представник органу опіки та піклування в інтересах дитини Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради вважає за недоцільне визнання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] /а.с.63/. За змістом ч.2 ст.18 закону «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Так, згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 21 лютого 2018 року у справі № 296/2411/16-ц, неповнолітня особа не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення її права користування належним її батьку житлом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітня [PERSON] набула право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права і обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх необхідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини кожній дитини гарантується право на рівень життя, необхідній для фізичного, розумового, духовного, морального в соціального розвитку дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Крім того, несплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини. За вказаних обставин вимоги про визнання неповнолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири, за даних конкретних обставин суперечать інтересам неповнолітньої дитини, а тому, як органи опіки та піклування, так і суд, не може визнати обґрунтованими вимоги позивача та в задоволенні позову відмовляє. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed