Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-02 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернулась до суду з уточненою позовною заявою, відповідно до якої просить суд визнати частково недійсним Договір купівлі-продажу 1/6 частини житлового будинку [ADDRESS] та визнати право власності, відповідно до заповіту [PERSON] , померлої [INFO] , за [PERSON] , [INFO] , уродженки села Фонду №7 Хмелевського району Кіровоградської області на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 48, 1 кв.м, яка складається з: «веранда» - 11,3 кв.м, коридор - 4,2 кв.м, кухня - 8,9 кв.м, житлова кімната - 11,8 кв.м, житлова кімната - 11,9 кв.м. Свої вимоги позивач мотивує тим, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] , 1937 року народження. Позивач зареєстрована та постійно проживає в квартині [ADDRESS] , що належить матері позивача [PERSON] , з якою позивач постійно проживала і доглядала за нею по день смерті. Ніхто і ніколи не ставив під сумнів та не оспорював той факт, що квартира на законних підставах належала матері позивача, як особиста власність, адже 28.07.1992 року мати позивача, згідно договору купівлі-продажу придбала вказану квартиру у Радгоспі «Декоративні Культури» Біляївського району, Одеської області за особисті кошти і проживала в ній до дня смерті. Договір купівлі-продажу вказаної квартири зареєстровано в по господарській книзі виконкому Мирненської сільської ради Біляївського району Одеської області за №14/5 28.07.1992 року та засвідчений секретарем Мирненської сільської ради. З приводу вступу у право спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , позивач звернулась до нотаріуса, але нотаріус свої листом від 20.07.2020 року №2037/02/14 сповістив позивача про те, що згідно наданих документів, а саме договору купівлі- продажу житлового будинку посвідченого Мирненською сільською радою Біляївського району Одеської області від 28.07.1992 року, зареєстрованого за №30 в погосподарській книзі Мирненської сільської ради, Біляївського району Одеської області №14/5 від 28.07.1992 року на 1/6 частку вищевказаного житлового будинку, що належить матері позивача [PERSON] , померлої [INFO] , назва нерухомого майна вказана 1/6 частка житлового будинку, а в технічному паспорті до цього житлового будинку, виданого ПП «Офіс БТІ» «126/2/2020 від 03.07.2004 року вказана квартира [ADDRESS] , таким чином нотаріус не має можливості встановити склад спадкового майна. Розбіжність у визначені предмету договору купівлі-продажу сталася з тієї причини, що уповноважена радгоспом особа, в договорі Купівлі-продажу вказала не квартиру [ADDRESS], а 1/6 частину житлового будинку [ADDRESS] так як в зазначеному будинку дійсно 6 квартир, через цю описку позивач на теперішній час не має змоги реалізувати своє право на вступ у право спадкування на нерухоме майно, яке залишилося після смерті матері позивача. У зв`язку з чим, позивач звернулась до суду з питання захисту порушених прав позивача. Позивач в підготовче судове засідання не з`явилась, надавши до суду заяву про розгляд справи в її відсутність, в якій вона зазначила, що уточнений позов підтримує та просить задовольнити. Від Біляївської міської ради Біляївської об`єднаної територіальної громади надійшла заява про розгляд справи за відсутності їх представника, в якій також зазначили, що проти задоволення позову не заперечують. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За змістом ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] зареєстрованого Мирненською сільською радою Біляївського району Одеської області від 05.07.2004 року, актовий запис №34. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] зареєстрованого Кіровською сільською радою Малосківського району Кіровоградської області [PERSON] , [INFO] , є донькою [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до копії договору купівлі-продажу від 28.07.1992 року [PERSON] , який мешкає за адресою: [ADDRESS] , з іншої сторони та [PERSON] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] , уклали вказаний договір проте, що [PERSON] продав, а [PERSON] придбала 1/6 частину жилого будинку, розташованого в [ADDRESS] , загальною площею - 24,11 кв.м яка складається з житлової кімнати - 12,16 кв.м., другої житлової кімнати - 11,95 кв.м. та кухні 8,81 кв.м. Відповідно до довідки, виданої Біляївською сільською радою Біляївської об`єднаної територіальної громади від 21.09.2020 року за вих.№2071 встановлено, що [PERSON] , [INFO] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки від 16.07.2020 року за №126/2/2020 виданої ПП «Офіс БТІ» було повідомлено, що 1/6 частина житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] згідно договору купівлі-продажу від 28.07.1992 року, складається з двох житлових кімнат житловою площею 24,11 кв.м та кухні площею 8,81 кв.м, загальною площею 32,92 кв.м. При проведенні інвентаризації нерухомого майна встановлено: нерухоме майно фактично складається з двокімнатної квартири загальною площею 48,1 кв.м, житловою площею 23,7 кв.м, різниця 0,41 кв.м в житловій площі виникла за рахунок використання нових вимірювальних засобів. Причина невідповідності загальної площі не встановлена. Факту реконструкції не виявлено. У зв`язку з вищевикладеним вважати, що нерухоме майно за даною адресою складається з: двокімнатної квартири загальною площею 32,6 кв.м. та житловою площею 23,7 кв.м. Відповідно до відповіді на запит, наданої Біляївської міською радою Біляївської об`єднаної територіальної громади встановлено, що квартира «Є», будинку [ADDRESS] , згідно запису в по господарській книзі №3, номер об`єкта по господарського обліку 0183-1, належить [PERSON] , яка померла [INFO] , на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку зареєстрованого в реєстрі за №30 від 28.07.1992 року. Як вбачається з заповіту складеного 14.11.1992 року та зареєстрованого в реєстрі за № 93, [PERSON] після своєї смерті, все своє майно заповіла [PERSON] та [PERSON] . Згідно заяви від [PERSON] від 17.12.2004 року, встановлено, що остання відмовилась від прийняття спадщини після померлої матері [PERSON] , померлої [INFO] . Відповідно до технічного паспорту на домоволодіння з господарськими будівлями та спорудами, складеного ПП «Офіс БТІ», встановлено, що квартира [ADDRESS] , загальною площею 48, 1 кв.м, яка складається з: веранда - 11,3 кв.м, коридор - 4,2 кв.м, кухня - 8,9 кв.м, житлова кімната - 11,8 кв.м, житлова кімната - 11,9 кв.м. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.3 ст.13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність або відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення чи захисту в обраний спосіб. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України (ст. 1223 ЦК України). Згідно із ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Ст. 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу, право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно поживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч.1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику. Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат. Отже, за звичаями ділового обороту презюмується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Положеннями ст. 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений без включення до нього недійсної частини. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі викладеного, суд вважає, що позивачем було надано усі докази, а тому уточнена позовна заява підлягає задоволенню.

Outcome: approved