Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до Тимківської сільської ради Кодимського району Одеської області про поновлення строку позовної давності, встановлення факту прийняття спадщини та спадкування за законом права на земельну частку (пай), яка залишилось після смерті [PERSON]. В позовній заяві вказала, що 20 січня 2003 року померла її мати [PERSON], після смерті якої залишилась спадщина у вигляді земельної частки (паю) із земель Тимківської сільської ради Кодимського району Одеської області. Вона є єдиним спадкоємцем спадщини померлої матері за законом, у відповідності з вимогами ст.549 ЦК УРСР прийняв спадщину, оскільки фактично вступив у володіння та користування належним їй майном, однак через сплив тривалого часу з дня відкриття спадщини нотаріус відмовила у видачі їй свідоцтва про право на спадщину за законом, тому просить позов задовольнити, оскільки вона позбавлена можливості захистити своє порушене право в позасудовому порядку. В судове засідання позивач не явилась, надавши до суду заяву про розгляд справи без неї. В цій заяві свої позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача Тимківської сільської ради Кодимського району Одеської області в судове засідання не зявився, надавши до суду заяву про визнання позовних вимог [PERSON] та розгляд справи без його участі (заява № 154 від 12 липня 2016 року). Згідно з ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, вправі заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У звязку з цим суд вважає можливим розглянути вказану цивільну справу без участі сторін та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши позовну заяву позивача, а також письмові докази, що є в справі, враховуючи визнання позову відповідачем, що не суперечить вимогам закону і не порушує прав та інтересів сторін та третіх осіб, відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України вважає можливим позов задовольнити у повному обсязі з таких підстав. Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтею 257 ЦК України, який набув чинності 01 січня 2004 року (ст.71 ЦК України в ред.1963 року) встановлений трирічний строк позовної давності для захисту порушеного права. Початок перебігу строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов, тобто коли особа дізналась про порушення свого права. [PERSON] померла 20 січня 2003 року, з позовом до суду позивач звернулася лише у червні 2016 року, пропустивши, при цьому, строк позовної давності. Порушене право підлягає захисту, якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності. Через втрату оригіналу сертифікату про право на земельну частку (пай) та його тривалі пошуки позивач своєчасно не звернулася до суду з позовом про захист свого порушеного права, а тому причину пропуску нею строку позовної давності суд визнає поважною та поновлює цей строк. Визначаючи якими правовими нормами слід керуватися при вирішенні зазначеного спору (зокрема, нормами ЦК Української РСР в ред.1963 року чи ЦК України в ред.2004 року), суд виходить з наступного. Відповідно до п.4 та 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 01 січня 2004 року, норми цього кодексу застосовуються до правовідносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто з 01 січня 2004 року. Правила Книги 6 цього кодексу застосовуються до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання цим кодексом чинності. Пленум Верховного Суду України в абз.3 п.1 постанови №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах по спадкування» розяснив, що у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року застосуванню підлягає чинне на той час законодавство, зокрема Цивільний кодекс Української РСР, якщо строк на її прийняття закінчився до 01 січня 2004 року. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в абз.14 п.1 Інформаційного листа №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, вказав, що у відповідності з п.5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України правила книги шостої ЦК можуть застосовуватись лише до спадщини, яка відкрилась після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким із спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст.ст.529-531 ЦК УРСР. Таким чином, строк прийняття спадщини після смерті [PERSON] закінчився 20 липня 2003 року, тобто до набуття чинності Цивільним кодексом України, а тому застосуванню для вирішення заявленого позову підлягають норми Цивільного кодексу УРСР, який втратив чинність з 01 січня 2004 року, але був чинним на момент виникнення та існування спірних правових відносин. Відповідно до ст.ст.525 та 526 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а місцем її відкриття останнє постійне місце проживання спадкодавця. Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв (ч.1 ст.548 ЦК УРСР). Підставою для задоволення свого позову позивач [PERSON] у позовній заяві вказала фактичний вступ у володіння та управління спадковим майном, здійснений одразу після смерті [PERSON] За змістом п.1 ч.1 ст.549 ЦК УРСР спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. При цьому, такі дії мають бути вчинені протягом шести місяців з моменту смерті спадкодавця (ч.2 ст.549 ЦК УРСР). Родинні відносини позивача зі спадкодавцем підтверджуються копією свідоцтва про народження позивача серії ІІ-ЖД №308941, виданого 19 листопада 1969 року Кодимським бюро ЗАГС, в якому її матірю вказано [PERSON], а також копією свідоцтва про шлюб серії І-СІ №427596, виданим 17 листопада 1979 року сільською радою села Смож Сколівського району Львівської області, відповідно до якого позивач 17 листопада 1979 року уклала шлюб з [PERSON], змінивши своє прізвище «Капелян» на «Риковець», та копією свідоцтва про шлюб серії 1-ЖД №124180, повторно виданим 17 серпня 2004 року відділом ДРАЦС Кодимського районного управління юстиції, відповідно до якого позивач 02 березня 1993 року уклала шлюб з [PERSON], змінивши своє прізвище «Риковець» на «Ковальчук». 20 січня 2003 року мати позивача [PERSON] померла (свідоцтво про смерть ІІ-БК №434191, видане 01 лютого 2003 року, актовий запис про смерть №2 від 01 лютого 2003 року). За життя померла [PERSON] отримала право на земельну частку (пай) у розмірі 5.69 умовних кадастрових гектарів із земель, що перебували у колективній власності агрофірми «Тимківська» с.Тимково Кодимського району Одеської області . Зазначене право [PERSON] посвідчене сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ОД-12 №0208874, виданим 06 серпня 1996 року Кодимською районною державною адміністрацією Одеської області. Окрім цього, право померлої за зазначену земельну частку (пай) підтверджується і довідкою відділу Держгеокадастру в Кодимському районі Одеської області №29-1516-0.13-1112/2-16 від 13 червня 2016 року. До своєї смерті [PERSON] державного акту на право власності на земельну ділянку не отримала, відтак, до складу її спадщини ввійшло право на цю земельну частку (пай). На підставі позовної заяви позивача та довідок Тимківської сільської ради Кодимського району №№484 та 485 від 11 травня 2016 року судом встановлено, що позивач [PERSON] здійснювала постійний догляд за померлою [PERSON], після її смерті доглядає та утримує належне їй майно, всі належні померлій правовстановлюючі документи знаходяться у неї, що за змістом п.1 ч.1 та ч.2 ст.549 ЦК України є свідченням прийняття ним спадщини [PERSON] Згідно з п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» №4 від 24 червня 1983 року, (втратила чинність, але розяснювала спірні правові відносини на момент їх виникнення та існування), якщо позивач протягом встановленого строку для прийняття спадщини вступив в управління та володіння спадковим майном чи його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права власності на спадкове майно. Отже, встановивши факт прийняття позивачем спадщини після смерті матері [PERSON], суд вважає можливим позов задовольнити, оскільки за нормами ст.549 ЦК України в ред.1963 року позивач є такою, що у передбаченому законом порядку прийняла спадщину померлої матері. На підставі викладеного,

Outcome: approved