Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги, тим, що вона є власником 1/3 частини домоволодіння [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 03 березня 1998 року державним нотаріусом Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори за реєстром № 3-653. На підставі договору дарування частини житлового будинку, посвідченого 11 березня 2020 року приватним нотаріусом Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Матвієнко В.Г. за реєстром № 5-286, позивачу належить 2/3 частини вищевказаного домоволодіння. На цей час окрім неї, як уповноваженого власника 1/3 частини домоволодіння, у зазначеному домоволодінні зареєстровані: чоловік - [PERSON] , син - [PERSON] , донька - [PERSON] , малолітні онуки - [PERSON] і [PERSON] , а також відповідач по справі - [PERSON] , яка є сестрою позивача. Хоча відповідач і зареєстрована за вказаною адресою, але в ній не проживає з серпня 2003 року, оплату за комунальні послуги не здійснює, фактичне місце проживання відповідача їй не відоме. В добровільному порядку відповідач не бажає подати заяву про зняття її з реєстраційного обліку, чим перешкоджає позивачу в користуванні належним майном. На підставі викладеного позивач звертається до суду з цим позовом, в якому просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням. 30 березня 2021 року ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. У судовому засіданні 07 червня 2021 року, ухвалою, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, за вказаною справою закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні 05 липня 2021 року позивач [PERSON] підтримала вимоги викладені у позовній заяві та просила їх задовольнити у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з`явилася, на підставі ч. 4 ст. 130 ЦПК України повідомлялася належним чином про день, час та місце розгляду справи, про що свідчить конверт, що повернувся до суду з відміткою - «адресат відсутній» (а. с. 51), також виклик відповідача здійснювався шляхом оприлюднення повідомлення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Ленінського районного суду м. Дніпропетровська (а. с. 58), заперечень проти позову суду не представила. Представник третьої особи - Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради у судове засідання не з`явився, засобами поштового зв`язку направив до суду заяву, у якій просив провести розгляд справи без його участі, рішення прийняти згідно наявних у справі матеріалів та відповідно до вимог чинного законодавства (а. с. 38-39). У підготовчому судовому засіданні треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтримали позовну заяву та просили позов задовольнити. Треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у судове засідання від 05.07.2021 року не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки не повідомили (а. с. 47, 50). 05 липня 2021 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було вирішено питання про заочний розгляд справи. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутність учасників справи за правилами загального позовного провадження з можливістю ухвалення заочного рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, не з`явилася в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не подала. При цьому, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, враховуючи пояснення позивача, показів свідків [PERSON] , [PERSON] , виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що вимоги позивача щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню з таких підстав. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що спірним житловим приміщенням є домоволодіння з господарчими будівлями і спорудами, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] є власником 1/3 частини домоволодіння [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 03 березня 1998 року державним нотаріусом Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори за реєстром № 3-653, право власності на нерухоме майно зареєстровано державним реєстратором приватним нотаріусом ДМНО Ричка Ю.О. 16 грудня 2019 року, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21 грудня 2019 року (а. с. 13). На підставі договору дарування частини житлового будинку, посвідченого 11 березня 2020 року приватним нотаріусом Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Матвієнко В.Г. за реєстром № 5-286, позивачу також належить 2/3 частини вищевказаного домоволодіння (а. с. 14-15), право власності на нерухоме майно зареєстровано державним реєстратором приватним нотаріусом Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Матвієнко В.Г., що підтверджується договором дарування частини житлового будинку та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11 березня 2020 року (а. с. 14-16). Факт реєстрації відповідача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , підтверджується довідкою № 3366 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 17 березня 2021 (а. с. 24). Відповідач не проживає у спірному домоволодінні з серпня 2003 року, тобто понад встановлені строки, визначені діючим законодавством України, що підтверджується актами № 5 та № 9 про її не проживання за місцем реєстрації, складеними мешканцями будинку [ADDRESS] , затвердженим головою квартального комітету № 18 Швачкіною В.І. (а. с. 29, 30). Також у судовому засіданні допитані в якості свідків [PERSON] та [PERSON] , які підтвердили обставини викладені у позовній заяві та пояснили, що відповідач за адресою: [ADDRESS] , не проживає 20 років, її особистих речей у будинку не має, позивач зі своєю сім`єю постійно мешкає в зазначеному будинку, останній раз бачили відповідача на похоронах матері сторін. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Частинами 1, 2 статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік. Отже при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Така правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09.12.2020 року по справі № 209/2642/18. Суд вважає можливим захистити право позивача шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а обраний позивачем спосіб захисту його інтересів ґрунтується на законі. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими. Оскільки позивачем не заявлено вимоги про стягнення судового збору з відповідача на її користь, питання про стягнення судового збору судом не вирішується.

Outcome: approved