Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до спільного малого шляхо-будівельного підприємства №2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу укладеного 01.11.2015р. між сторонами та визнання за позивачем права власності на нежитлове приміщення гараж загальною площею 63,6 кв.м., що знаходиться за адресою с. Біла, вул. Бродівська-Гріга, 12, Тернопільського району Тернопільської області. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 01.11.2015р. між сторонами укладено вищевказаний договір купівлі-продажу нерухомого майна. Продаж здійснено за залишковою балансовою вартістю 3592,00 грн. Договір укладений в простій письмовій формі без нотаріального посвідчення. Факт повного розрахунку покупця за придбане майно зазначено в самому договорі. Того ж дня приміщення передано у фактичне володіння покупця, про що сторони підписали акт приймання-передачі приміщення. 28.03.2016р. позивач звернулась до відповідача із письмовою вимогою про необхідність звернення до нотаріуса для посвідчення вищевказаного договору. Однак, відповідач проігнорував дану вимогу. Посилаючись на статтю 220 ЦК України, просить визнати договір дійсним, а також визнати право власності позивача на придбане нерухоме майно. В судове засідання позивач та її представник не зявились. Представник позивача [PERSON] подав суду письмове клопотання про розгляд справи без участі позивача та її представника, підтримав позов та просив його задовольнити. Відповідач в судове засідання явку уповноваженого представника не забезпечив, керівник СМШБП №2 подав суду письмове клопотання про розгляд справи без участі відповідача. Також підтвердив, що між сторонами 01.11.2015р. було укладено вищевказаний договір. У відповідача відсутні фінансові можливості щоб оплатити послуги нотаріуса з посвідчення договору. Позов визнає та просить його задовольнити. Відповідно до ч. 2 статті 158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Частиною 4 статті 174 ЦПК України передбачено, що суд приймає визнання відповідачем позову лише за наявності для того законних підстав. Дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне. 01 листопада 2015 року спільне мале шляхо-будівельне підприємство №2, в особі [PERSON], як продавець, і [PERSON], як покупець, підписали договір купівлі-продажу, згідно умов якого продавець передає, а покупець приймає у власність нежитлове приміщення гараж загальною площею 63,6 кв.м., що знаходиться за адресою с. Біла, вул. Бродівська-Гріга, 12 (п. 1 договору). Приміщення продано за 3592,00 грн., які сплачені покупцем продавцю до підписання договору. Відповідно до п. 17 договору, право власності на придбане приміщення виникає у покупця з дня державної реєстрації цього права відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Договір купівлі-продажу підписав від імені продавця [PERSON], від імені покупця [PERSON]. Згідно п. 2, 3 договору, приміщення належить продавцю на підставі реєстраційного посвідчення про право власності на нерухоме майно, виданого Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації 06.05.2004р. на підставі договору купівлі-продажу від 20.06.2003р. Право власності продавця на приміщення зареєстроване в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 06.05.2004р., номер запису 96, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим ТзОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» (м. Тернопіль). Також 01.11.2015р. сторонами складено акт приймання-передачі приміщення, згідно якого продавець передав покупцю у володіння вищевказане нерухоме майно. Акт підписаний зі сторони продавця керівником СМШБП №2 [PERSON], зі сторони покупця [PERSON]. 28 березня 2016 року представник позивача [PERSON] надіслав на адресу керівника СМШБП №2 [PERSON] лист-прохання щодо необхідності нотаріального посвідчення вищевказаного договору купівлі-продажу нерухомого майна. Розглянувши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання про не обґрунтованість позовних вимог, не підтвердження їх матеріалами справи та необхідність відмовити у задоволенні позову з наступних мотивів. Згідно із статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Згідно статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ч. 3 статті 640 ЦК України, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Відповідно до статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Як вбачається із наданого позивачем договору купівлі-продажу від 01.11.2015р., предметом даного договору є нежитлове приміщення гараж, загальною площею 63,6 кв.м., по вул Бродівська Гріга, 12 в с. Біла, тобто нерухоме майно. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (стаття 657 ЦК України). Вищевказаний договір не був нотаріально посвідчений. Згідно статті 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Враховуючи вимоги ч. 3 статті 640 ЦК України вищевказаний договір є не укладений, а відповідно до ч. 1 статті 220 ЦК України нікчемний. Однак, на підставі ч. 2 статті 220 ЦК України такий договір може судом бути визнаний дійсним без нотаріального посвідчення, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення. Визнання договору дійсним є правом суду, а не обовязком. Суду слід перевірити ті обставини, які були б предметом перевірки при нотаріальному посвідченні цього договору. Зокрема, чи належить майно продавцю, чи немає чинних обтяжень (заборон, арештів) у відповідних державних реєстрах щодо предмету продажу, чи має особа, яка діє від імені продавця, необхідний обсяг повноважень на відчуження майна, відсутність прав третіх осіб на предмет продажу. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору (стаття 656 ЦК України). Статтею 658 ЦК України передбачено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. В якості доказів належності продавцю (відповідачу) нерухомого майна, стороною позивача надано суду договір купівлі-продажу приміщення шляхом викупу від 20.06.2003р., укладений між Міжгосподарською шляхо-будівельною пересувною механізованою колоною №14, як продавцем, і спільним малим шляхо-будівельним підприємством №2, як покупцем, згідно якого продавець передав покупцю у власність приміщення загальною площею 144 кв.м., яке знаходиться за адресою м. Тернопіль, вул Бродівська-Грига, 3 на земельній ділянці Білецької сільської ради. Також позивачем надано реєстраційне посвідчення видане 26.05.2004р. Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації, яким дане бюро посвідчує, що 3/50 част. приміщення виробничої бази по вул. Бродівська-бічна №12 в селі Біла Білецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області зареєстровано за Спільним малим шляхо-будівельним підприємством №2 на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу укладеного 20.06.2003р. та записано в реєстрову книгу за №96. Домоволодіння №12 по вул. Бродівська-бічна в цілому складається з одного приміщення виробничої бази з надвірними побудовами і спорудами. Порівнюючи предмет продажу, про який йдеться у договорі від 01.11.2015р., (нежитлове приміщення гараж, загальною площею 63,6 кв.м., по вул Бродівська Гріга, 12 в с. Біла) та обєкт нерухомого майна, який був предметом продажу за договором від 20.06.2003р. (приміщення загальною площею 144 кв.м., яке знаходиться за адресою м. Тернопіль, вул Бродівська-Грига, 3 на земельній ділянці Білецької сільської ради) і зазначений в реєстраційному посвідченні (3/50 част. приміщення виробничої бази по вул. Бродівська-бічна №12 в селі Біла Білецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області), судом встановлено істотну різницю, а саме найменування, місце знаходження, площа. Тобто у вищевказаних правочинах йдеться про різне нерухоме майно. Беручи до уваги обовязок позивача довести ті обставини, на які він покликається в обґрунтування свого позову, суд прийшов до висновку, що позивачем не надано суду належних доказів права власності продавця (відповідача) на майно, яке є предметом продажу. Таким чином, позивачем не доведено тієї обставини, що продавець (відповідач) є власником предмета продажу, що суперечить статті 658 ЦК України, а тому немає належних письмових доказів того, що сторони дійшли згоди щодо істотної умови договору - предмета договору, що є достатньою підставою для відмови у визнанні такого договору дійсним. Окрім того, ні з договору купівлі-продажу, ні з інших матеріалів справи не вбачається чи мав [PERSON], який підписав договір купівлі-продажу, необхідний обсяг повноважень на відчуження нерухомого майна спільного малого підприємства. Також, в матеріалах справи відсутні дані щодо перевірки предмета продажу на наявність чинних обтяжень (заборон, арештів) у відповідних державних реєстрах. Повне, всебічне та обєктивне зясування усіх обставин, на які посилався позивач по даній справі, вказує на те, що позов про визнання правочину дійсним є необґрунтований і в його задоволенні слід відмовити. Так як вимога про визнання права власності на майно є похідною від вимоги про визнання правочину дійсним, у її задоволенні також слід відмовити. З огляду на те, що позивач у позові посилається на інформаційний лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013р., «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», а саме на тезу з нього про те, що судам слід звернути увагу на те, що з 01 січня 2013 року набирає чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів», яким частину третю статті 640 ЦК викладено в новій редакції, згідно з якою договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним із дня такого посвідчення, а з частини другої статті 657 ЦК виключено слова «та державної реєстрації». З цього часу не передбачено державної реєстрації правочину, якщо в договорі не передбачено інше, а право на нерухоме майно та його обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 17 договору купівлі продажу від 01.11.2015р., право власності на придбане приміщення виникає у покупця з дня державної реєстрації цього права відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Таким чином, сторони в самому договорі обумовили момент виникнення права власності у покупця на придбане майно. Так як державна реєстрація не відбувалась, право власності у покупця не виникло. У звязку із тим, що рішення ухвалене не на користь позивача, судові витрати йому не відшкодовуються.

Outcome: dismissed