Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду 10.10.2019 року та свої вимоги мотивує тим, що їй належить 49/120 часток житлового будинку за адресою [ADDRESS] . [ADDRESS] ( на підставі договору купівлі-продажу від 19.10.2017 р. 7/60 часток, договору міни від 20.09.2017 року 7/40 часток, свідоцтва про право на спадщину - 7/60 часток). Цей будинок розташований на земельній ділянці, частина якої (7/60 часток) була приватизована позивачем та передана їй у власність згідно з рішенням Сумської міської ради від 26.03.2014 року № 1382-МР. В подальшому, враховуючи, що частка власності позивач на будинок в 2017 році збільшилася відповідно на 7/60 та на 7/40, а земельна ділянка під будинком так і залишилася у власності позивача в попередньому розмірі 7/60, [PERSON] 16.07.2018 р. звернулася до відповідача із заявою про внесення змін до п. 3 рішення Сумської міської ради від 26.03.2014 року № 1382-МР, виправити 7/60 часток на 14/60. В задоволенні заяви було відмовлено відповіддю від 27.04.2018 р., оскільки вказане рішення вичерпало свою дію у зв`язку з його виконанням. Вважає, що існування вказаного рішення порушує її законні права, оскільки на даний час вона є власником більшої частки житлового будинку, ніж на той час, коли приймалося рішення про передачу їй безоплатно у власність частини земельної ділянки, яка розташована під вказаним будинком. Право приватизувати земельну ділянку кожна особа має право використати лише один раз. Отже, виникла необхідність у скасуванні вказаного рішення СМР з метою реалізації позивачем свого права на отримання у власність земельної ділянки в порядку приватизації. Просить скасувати п. 3 рішення Сумської міської ради від 26.03.2014 року № 1382-МР. Ухвалою суду від 11.10.2018 року позовна заява була залишена без руху, запропоновано усунути недоліки. 29.12.2018 року ухвалою суду відкрито спрощене позовне провадження і призначено судове засідання на 25.02.2019 року. 15.02.2019 року надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позву заперечував, вважав вимоги необґрунтованими. 27.02.2019 року надійшла письмова відповідь на відзив. Судові засідання неодноразово відкладалися за клопотаннями представників сторін та у зв`язку з перебуванням головуючого на лікарняному. В судовому засіданні 23.10.2019 року представник позивача підтримав заявлені вимоги, пояснив, що позивач вважає своє право на отримання безоплатно у власність земельної ділянки в розмірі, що дорівнює розміру його частки як власника будинку, що на най розташований, порушеним, оскільки існує оскаржуване рішення, яке перешкоджає позивачу приватизувати земельну ділянку саме у вказаному розмірі. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, пояснив, що вказана земельна ділянка перебуває в комунальній власності територіальної громади м. Суми. Позивач скористався своїм правом на безоплатне отримання у власність земельної ділянки на підставі оскаржуваного рішення, тому це рішення як акт індивідуальної дії припинило свою чинність внаслідок повного виконання. На момент прийняття рішення воно було повністю законним і його існування не порушує жодним чином прав позивача, який придбав 7/40 та 7/60 часток будинку на зазначеній земельній ділянці на підставі цивільно-правових угод. Отже, оскільки попередньому власнику розташованої на ній будівлі не належало право власності на цю земельну ділянку, а лише право користування, яке не було оформлене належним чином, то на підставі ст. 120 ЗК України до нового власника будинку переходить лише право користування. Зазначив також, що позивач має право звернутися до Сумської міської ради для укладення договору оренди даної земельної ділянки між позивачем та Сумською міської радою. Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову за необґрунтованістю. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін , суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню у повному обсязі у зв`язку з необґрунтованістю заявлених вимог, виходячи з наступного. Встановлено, що позивачу на праві спільної часткової власності належить 49/120 часток житлового будинку за адресою [ADDRESS] . [ADDRESS] ( на підставі договору купівлі-продажу від 19.10.2017 р. 7/60 часток, договору міни від 20.09.2017 року 7/40 часток, свідоцтва про право на спадщину - 7/60 часток) (а.с.33-41). При цьому 7/60 часток будинку на підставі договору купівлі-продажу від 19.10.2017 р., та 7/40 часток будинку на підставі договору міни від 20.09.2017 року було придбано позивачем без земельної ділянки. Згідно з рішенням Сумської міської ради від 26.03.2014 року № 1382-МР, а саме, п. 3 рішення частина земельної ділянки (7/60 часток) була безоплатно передана позивачеві у власність (а.с.31-32). Як пояснив в судовому засіданні представник позивача, попереднім власником придбаного позивачем будинку у відповідних частках не було оформлено ані права власності на цю земельну ділянку, ані права користування, хоча попередній власник користувався нею. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач послався на ч. 1 ст. 120 ЗК України, яка визначає, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Правовідносини, що склалися між сторонами, врегульовані нормами Земельного кодексу України. Згідно ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання прав. Статтею 81 ЗК України визначені підстави набуття у власність земельних ділянок громадянами України: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до ст. 116 ЗК України підставами для набуття права на землю із земель державної та комунальної власності є: 1. Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу. 2. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. 3. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Норма закону, на яку послалися позивачі, підлягає застосуванню до даних правовід6носин. Відповідно до ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. В той же час, частинами 2 - 4 вказаної статті передбачено, що якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких ця земельна ділянка належала попередньому землевласнику (землекористувачу). У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. З аналізу наведених вище доказів вбачається, що право власності на спірну земельну ділянку належить територіальній громаді м. Суми, оскільки є комунальною власністю. Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що вказана земельна ділянка належала попередньому власнику придбаного житлового будинку на праві власності. Натомість, в судовому засіданні встановлено, і це не заперечував сам представник позивача, що попередній власник лише користувався вказаною земельною ділянкою і ніколи не був її власником. Таким чином, до позивача як нових власників придбаних ними будівель переходить право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких ця земельна ділянка належала попередньому землевласнику (землекористувачу), тобто на умовах користування, у зв`язку з чим позивач має право на укладення договору оренди землі з Сумською міською радою. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд не вбачає підстав для скасування рішення Сумської міської ради, яке на момент його прийняття повністю відповідало вимогам закону, не порушувало і не порушує законних прав позивача, натомість було ним реалізовано, і вичерпало свою дію, отже на даний час є нечинним. Враховуючи викладене, в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити в повному обсязі за необґрунтованістю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed