Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м. Кіровограда з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , в якому (позові) просить стягнути солідарно з відповідачів на її (позивача) користь заборгованість за договором позики від 03.03.2015 року в розмірі 250 000 грн. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 03.03.2015 року між нею (позивачем) та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики у простій письмовій формі у вигляді розписки, в якій останній вказав, що ним отримано від неї (позивача) грошові кошти у розмірі 250000 грн., які він зобов`язався повернути до 03.03.2019 року. Зазначені грошові кошти передавалися для проведення ремонту житлового будинку, в якому проживають відповідачі, крім того, кошти позичались у період перебування у шлюбі [PERSON] з [PERSON] , та були використані в інтересах їх (відповідачів) родини. Однак, [PERSON] позики не повернув. При цьому, вважає, що, відповідачі, з урахуванням положень ч. 4 ст. 65 СК України, є солідарними боржниками за цим договором. Ухвалою суду від 03 лютого 2020 року відрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 07 лютого 2020 року заяву позивача [PERSON] про забезпечення позову по цивільній справі № 405/328/20 задоволено, вжито заходи забезпечення позову по цивільній справі №405/328/20 шляхом накладення арешту на об`єкт нерухомого майна - житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , який належить на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 2158 від 20.12.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Озерним Г.М., в межах суми позову, яка становить 250 000 грн. 00 коп. Ухвалою суду від 26 березня 2020 року підготовче провадження у даній справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судове засідання подала заяву, зареєстровану судом 11.08.2020 року за вх. № 17985, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила розглянути справу без її участі. 26.03.2020 року відповідач [PERSON] подав до суду клопотання, в якому просив судові засідання проводити без його у часті. Крім того, 26.03.2020 року за вх. № 7579 відповідачем [PERSON] подано до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги визнав та зазначив, що між ним та [PERSON] дійсно було укладено договір позики на суму 250000 грн., які він отримав готівкою та які зобов`язувався повернути впродовж шести років. Вказав, що грошові кошти були необхідні для його сім`ї для проведення ремонту у житловому будинку, в якому вони проживають, а тому кошти були витрачені на ремонт будинку, прибудову господарських будівель та заміну покрівлі. У зв`язку з виникненням тимчасових фінансових труднощів, складних сімейних обставин, вони не змогли повернути позику вчасно. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, судом повідомлена про дату, час та місце судового розгляду справи за адресою місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, причини неявки суду невідомі, заяви, клопотання, відзив на позов, - відсутні, на підставі чого суд приходить до висновку, що відповідач не скористалася своїм процесуальним правом на участь у судовому засіданні та подання суду доказів. Зваживши доводи, викладені в позовній заяві та у відзиві на позовну заяву, поданому відповідачем [PERSON] , дослідивши докази по справі в їх сукупності, з`ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернулася позивач, виходячи з положень ст. 12 та ст. 13 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що вимоги позивача обґрунтовані, ґрунтуються на вимогах закону, що регулює спірні правовідносини, та є такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, та підтверджується матеріалами справи, що між позивачем [PERSON] , та відповідачем [PERSON] 03.03.2015 року було укладено договір позики, за яким відповідач [PERSON] взяв у позику у позивача [PERSON] грошові кошти в розмірі 250000 грн., які [PERSON] зобов`язався повернути в строк до 03.03.2019 року. На підтвердження отримання у позику коштів [PERSON] надав розписку від 03.03.2015 року, оригінал якої залучений позивачем до справи, відповідно до якої [PERSON] підтвердив той факт, що отримав від позикодавця [PERSON] 03.03.2015 року в позику грошові кошти в розмірі 250000 грн., та зобов`язався повернути отримані у позику кошти в повному обсязі до 03.03.2019 року. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 1 ст. 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України). Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі №6-63цс13 від 18 вересня 2013 року письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. З огляду на викладене вище, судом відзначається, що написана [PERSON] розписка від 03.03.2015 року про те, що він взяв в позику у [PERSON] кошти в сумі 250000 грн., є підтвердженням як укладення між ними договору позики, прийняттям сторонами умов та зобов`язань за договором позики, так і засвідченням отримання [PERSON] від [PERSON] зазначених грошових сум. Більш того, відповідач [PERSON] у поданому до суду відзиві на позов дані обставини не заперечує. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядок, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до звичаїв ділового обороту у випадку належного виконання грошового зобов`язання розписка повертається боржникові з відповідною відміткою про виконання. З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги, що строк повернення відповідачем [PERSON] боргу за договором позики від 03.03.2015 року на суму 250000 грн., визначений в договорі та який становить 03.03.2019 року, минув, пред`явлений позивачем оригінал розписки свідчить про те, що відповідач борг не повернув, чим порушив право позивача як позикодавця за договором позики на його повернення, при цьому, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, виходячи з положень ст.ст. 1046-1049 ЦК України, які регулюють спірні правовідносини, та розглядаючи зазначену цивільну справу на підставі ст.ст. 12, 13 ЦПК України в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] як позичальник, не виконав зобов`язання перед позивачем [PERSON] , як позикодавцем, щодо повернення суми позики за зазначеним договором позики в розмірі 250000 грн. За правилами ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому, судом відзначається, що позовні вимоги позивача [PERSON] до відповідача [PERSON] про стягнення з останньої боргу за вказаною вище розпискою, як солідарного боржника, - не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Поряд з цим, відповідно до висновку, зробленого Верховним Судом у постанові від 03 травня 2018 року по справі № 639/7335/15-ц (провадження № 61-1028св18) тлумачення частини четвертої статті 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником) за наявності двох умов: 1) договір укладено другим з подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя, як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї. Аналогічний висновок зроблено і Верховним судом України в постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13. Разом з цим, під час судового розгляду справи з наявних у справі доказів, судом не було встановлено, що кошти у сумі 250000 грн., які були отримані відповідачем [PERSON] за договором позики від 03.303.2015 року, укладеним з позивачем [PERSON] , були в подальшому використані в інтересах сім`ї, більш того, позивач не надала суду належних та достовірних доказів того, що відповідачі перебували або перебувають у шлюбі між собою. З огляду на викладене вище, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню борг за договором позики від 03.03.2015 року в розмірі 250000 грн., та у задоволенні позовних вимог до відповідача [PERSON] слід відмовити. Відповідно до ч.ч. 7, 8 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог , у зв`язку з чим з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2500 грн. 00 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial