Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про припинення права спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] , поділ майна подружжя та визнання права власності на 2/3 частини квартири. Позов мотивовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 2001 року по 2015 р., мають неповнолітніх дітей [PERSON] , 2001 р. народження та [PERSON] , 2007 р. народження, які проживають з позивачем. З 2011 р. сторони постійно проживають на території Федеративної Республіки Німеччини. [PERSON] зазначає, що за час перебування у шлюбі, за спільні кошти придбано спірну квартиру, яка є спільною сумісною власністю та підлягає поділу між подружжям. У липні 2017 р. їй стало відомо, що відповідач має намір продати квартиру, розмістивши в мережі Інтернет оголошення про відчуження, не повідомивши про це позивача, тому з метою захисту своїх прав і законних інтересів вимушена була звернутися до суду з позовом. З посиланням на норми ст. 372 ЦК України, з урахуванням того, що на її утриманні знаходяться двоє неповнолітніх дітей, просить збільшити її частку у спільному майні та визнати право власності на 2/3 частини квартири. Не погоджуючись з позовом , представник відповідача [PERSON] -адвокат Мироненко С.М. надав відзив, в якому просить відмовити у задоволенні позовної заяви [PERSON] про припинення права спільної сумісної власності та визнання права власності на ідеальну частку, оскільки 16.02.2000 р. відповідач передав [PERSON] за договором позики 90 тис. доларів США, що еквівалентно на той час 486000 грн. В період з 2000 р. по 2009 р. [PERSON] частинами сплачував кошти в рахунок погашення заборгованості. 03.03.2009 р. [PERSON] звернувся до позичальника з вимогою повернути до 10.05.2009 р. залишок грошових коштів у розмірі 391200 грн.,що еквівалентно 50 805 тис. доларів США, у зв`язку із запланованим на кінець травня правочином щодо покупки квартири. 18 травня 2009 р. [PERSON] повністю повернуто за договором 52000 доларів США, що еквівалентно 400 400 грн. і саме на ці кошти відповідач придбав спірну квартиру. Оскільки договір позики укладено до реєстрації шлюбу кошти, надані за договором позики, як вказує відповідач, є особистою приватною власністю [PERSON] Зазначає також, що сторони живуть окремо з грудня 2013 р., при цьому про припинення права спільної сумісної власності шляхом поділу майна, позивач звернулась у серпні 2017 р. і така вимога не пред`являлась при розгляді судом Федеративної Республіки Німеччина питань щодо сплати аліментів, утримання [PERSON] , поділу пенсійних накопичень. Не згоден також з вимогою про збільшення розміру частки [PERSON] у праві спільної сумісної власності, посилаючись на те, що він на протязі 18 місяців сплачував кошти на утримання позивача , вчасно та у повному обсязі перераховує аліменти ( а.с.90-94). У відповіді на відзив представник позивача стверджує, що за нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержано за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є укладення договору в інтересах сім`ї, а не власних. Сторони з малолітніми дітьми проживали в квартирі з червня 2009 р. по 2011 рік. На підтвердження укладення договору позики відповідач надав не засвідчену копію боргової розписки , але, як стверджує позивач, цей факт не відповідає дійсності, є недостовірним, містить завідомо неправдиву інформацію нібито про надання в позику грошових коштів, проте такий договір [PERSON] ніколи не укладався, гроші в позику відповідач не надавав, оскільки не мав такої суми, та у 2009 р. їх не одержував. Крім того, суду не надано оригінал договору позики, що ставить під сумнів відповідність поданої копії оригіналу. Вважаючи такі документи підробленими, позивач просить не брати їх до уваги, виключити з числа доказів. Просить врахувати, що починаючи з 03.01.2001 р. по 01.10.2010 р. позивач працювала на посадах офіс-менеджера та помічника керівника, отримувала заробітну плату, тобто мала самостійний заробіток, постійно займалась доглядом за дітьми, проходила тривале лікування від онкологічного захворювання, що спростовує твердження відповідача про його повне фінансове забезпечення сім`ї. З урахуванням обставин, які мають істотне значення, просить суд збільшити частку співвласника, оскільки позивач є інвалідом Ш групи, не працює, вся допомога по безробіттю, яку отримує на даний час [PERSON] , витрачається на оплату оренди квартири. Заявлені вимоги про стягнення понесених витрат на оплату правової допомоги, на думку позивача, не можуть бути задоволені, оскільки з розрахунку неможливо встановити, які з витрат відповідач поніс , а розмір цих витрат є неспівмірним зі складністю справи та обсягом послуг і робіт, які виконані та які очікуються ( а.с. 155-159). У своїх запереченнях на відповідь на відзив представник відповідача пояснює, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності.Оригінал розписки та облік сплачених коштів було повернуто [PERSON] в день погашення боргу. Вказує, що згідно з банківським рахунком, наданим відповідачем, [PERSON] з грудня 2013 р. по квітень 2015 р.перерахував на утримання позивача 5077,20 євро, з грудня 2013 р. сплачує також аліменти і станом на 04.06.2018 р. позивачем отримано 32 689,5 євро, самостійно оплачує комунальні послуги за квартиру ( а.с. 170-171). Ухвалою Жовтневого районного суду м.Харкова від 23.05.2018 р. відмовлено представнику відповідача у задоволенні клопотання про залишення позовної заяви без руху. ( а.с. 147-149). Ухвалою Жовтневого районного суду м.Харкова від 10.07.2018 р. задоволені клопотання представника позивача, представника відповідача про витребування доказів, витребувані копії матеріалів у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Кравченко С.В., на підставі яких посвідчувався договір купівлі-продажу квартири від 23.05.2009 р. між [PERSON] та [PERSON] , а саме заяву [PERSON] щодо надання згоди на придбання відповідачем квартири в спільну сумісну власність подружжя, або копію заяви про набуття квартири в особисту приватну власність [PERSON] . Крім того, витребувана у [PERSON] оригінал розписки на підтвердження укладення усного договору позики, оригінал обліку сплачених коштів за розпискою, а також оригінал вимоги про сплату коштів , у [PERSON] - оригінал обліку погашення боргу за договором позики, оригінал вимоги про повернення грошових коштів від 03.03.2009 р. ( т. 2 а.с. 18-19). 23.08.2018 р., за клопотанням представника позивача, ухвалою суду витребувано у Головного управління ДФС України в Харківській області інформацію щодо суми виплачених на користь [PERSON] доходів за період з 1998 по лютий 2000 р. і джерела таких доходів за цей період ( т. 2 а.с.83-85). Ухвалою Жовтневого районного суду м.Харкова від 31.08.2017 р., за клопотанням представника позивача, вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення заборони на відчуження квартири [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано за [PERSON] ( т. 1 а.с. 26-27). Суд, вислухавши пояснення представників позивача і відповідача , перевіривши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до наступного. [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 09 червня 2001 р., мають двох неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження, виданими відділом реєстрації актів цивільного стану Жовтневого районного управління юстиції м.Харкова [NUMBER] від 14.12.2001 р. і [NUMBER] від 26.01.2007 р. відповідно ( т. 1 а.с.10,14,15). Сторони з 2011 р. постійно проживають у Федеративній Республіки Німеччина ( а.с. 7-9). Рішенням Дільничного суду м. Брауншвейг у сімейних справах Федеративної Республіки Німеччини від 10.09.2015 р. шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірвано ( а.с. 50-55). На підставі договору купівлі-продажу, укладеного 23 травня 2009 р., посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кравченко С.В. за реєстровим № 930, [PERSON] є власником трикімнатної ізольованої квартири [ADDRESS] , житловою площею 41,2 кв.м., загальною площею 68,3 кв.м. ( а.с. 11-12). За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. Зі змісту зазначених норм випливає, що критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Пунктом 3 частини першої статті 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. На підтвердження того, що спірна квартира придбана [PERSON] за його особисті кошти, які він позичив [PERSON] на 10 років і йому 18.05.2009 р. борг у розмірі 50 805 доларів США повернуто повністю, представником відповідача надані належним чином не засвідчені ксерокопії боргової розписки, вимога про дострокове погашення боргу через придбання квартири та відомість обліку погашення боргу ( а.с. 141-144). Згідно письмової заяви [PERSON] , який не мав можливості з`явитися в судове засідання, він підтверджує факт того, шо позичав 16.02.2000 р. у [PERSON] гроші у розмірі 90 000 доларів США і повинен був повернути їх протягом 10 років. На вимогу відповідача, у зв`язку з його наміром придбати квартиру , 18 травня 2009 р. повернув залишок заборгованості в сумі 52000 доларів. Оскільки минув значний час, у нього не збереглися оригінали розписок та інших документів . До заяви додана копія паспорта, видана у 2016 році, з реєстрацією в с. Подвірки Солоницівської селищної ради Дергачівського району Харківської області з 2014 року ( така адреса значиться у борговій розписці, датованої 16.02.2000 р.) ( а.с. 130-131). [PERSON] не визнає належність особисто [PERSON] грошових коштів, які були використані на придбання спірної квартири, заперечуючи проти того, що у 2000 р. , після закінчення інституту, відповідач мав 90 тис. доларів США, а також наявність договірних відносин з [PERSON] та укладення будь-яких договорів позики. Представником позивача поставлено під сумнів надані представником відповідача документи, оскільки вони містять завідомо недостовірну інформацію та є підробленими. Відповідно до ч. 6 ст.95 ЦПК України якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Свідки [PERSON] , [PERSON] , допитані за клопотанням представника відповідача, підтвердили, що з 2008 р. [PERSON] став займатися реалізацією сільгоспродукції, позичав у них кошти по 10 тис. - 40 тис. у.о., завжди повертав. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] - однокласниця і подруга позивача, пояснила, що сторони познайомились у 2000 р., побралися наступного 2001 р., проживали на квартирі. Взимку 2002 р. з Узбекистану приїхала матір відповідача і оселилися у них. [PERSON] і [PERSON] працювали менеджерами, деякий час відповідач не мав роботи, грошей не вистачало, а у 2004 р. у позивача виявили онкозахворювання, що потребувало тривалого лікування. Як вбачається з копії трудової книжки [PERSON] , 1974 р. народження, з 1991 р. по 1997 р. він навчався в Харківському державному автомобільно-дорожньому технічному університеті, у липні 1999 р. прийнятий на роботу та 03 січня 2000 р. звільнився за власним бажанням з ТОВ «Геолан», у 2000 р. працював менеджером на приватному підприємстві ( т. 2 а.с. 63-64). За інформацією Центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб Державної фіскальної служби України, джерела та суми доходів [PERSON] за період з 01.01.1998 р. по 31.12.2000 р. відсутні ( т. 2 а.с. 101). Відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність у [PERSON] до шлюбу грошових заощаджень у розмірі, достатньому для придбання нерухомого майна та джерел їх надходжень. Доводи [PERSON] про те, що спірне майно слід визнати його особистою приватною власністю , так як воно набуто за його особисті кошти, є безпідставними та недоведеними. Суд також зазначає, що при укладенні договору купівлі-продажу квартири та посвідчення правочину приватним нотаріусом Кравченко С.В. 23.05.2009 р. , позивач [PERSON] підписала заяву, якою вона дала згоду чоловіку [PERSON] купити за суму та на умовах на його розсуд, квартиру [ADDRESS] , за спільні кошти ( т. 2 а.с. 39). Отже, під час оформлення договору купівлі-продажу квартири відповідач не повідомляла, що квартира купується за його особисті кошти. З огляду на викладені обставини, суд дійшов до висновку, що спірне нерухоме майно- квартира [ADDRESS] придбана подружжям під час перебування у шлюбі та за спільні кошти, в інтересах сім`ї , тому є їх спільним сумісним майном.Належних і допустимих доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, відповідачем не надано. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За частиною першою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Обставини, які б давали підстави для відступу від засад рівності часток подружжя судом не встановлено.Позивачем не доведено та не надано доказів того, що розмір аліментів, які вона одержує, є недостатнім для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дітей. Суд відхиляє доводи відповідача на те, що сторони разом не проживають з грудня 2013 р., проте з позовом про поділ майна [PERSON] звернулась у серпні 2017 р., що передбачає порушення строків. Відповідно до частини другої статті 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Вирішуючи питання дотримання [PERSON] строку звернення до суду з позовом, суд враховує, що при визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, отже, сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 441/1224/15-ц , від 19 вересня 2018 року у справі № 607/7557/14-ц. Як встановлено судом, сторони розірвали шлюб у вересні 2015 р., з позовом до суду [PERSON] звернулась 01.08.2017, коли дізналась про порушення свого права з оголошення в мережі Інтернет про продаж [PERSON] квартири без згоди позивача, розміщеного 15.06.2017 р. ( а.с. 20).Таким чином, звертаючись до суду з позовом про поділ майна позивачем не порушено строк позовної давності. За правилами ст.ст. 133, 141 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивачем сплачено 2599,20 грн. судового збору.Виходячи з розміру задоволених позовних вимог ( 75%), з відповідача підлягають стягненню на користь [PERSON] понесені нею судові витрати, пов`язані з оплатою судового збору у розмірі 1949,40 грн. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи. Відповідач [PERSON] до відзиву на позовну заяву надав договір про надання правової допомоги № 12/2 від 12.02.2018 р., орієнтовний розрахунок витрат на правову допомогу ( а.с. 71-72,95). Позивачем подано клопотання про зменшення витрат на правову допомогу, зазначену у орієнтованому розрахунку відповідача в сумі 27000 грн., посилаючись на те, що такий розмір не є співмірним зі складністю справи, не підтверджено розмір гонорару адвокату, понесених витрат на їх оплату ( т. 2 а.с. 74-76). Представником відповідача не було подано повного розрахунку вартості виконаних адвокатом робіт, витраченого часу на їх виконання, рахунку або квитанції про оплату [PERSON] витрат на правничу допомогу і не зроблено про це відповідної заяви, що є підставою для відмови у компенсації витрат на правничу допомогу адвоката. На підставі викладеного і

Outcome: partial