Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із вищезазначеним позовом, у якому просить суд розірвати укладений з відповідачем шлюб, без відновлення дошлюбного прізвища позивача. В обгрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що між нею та відповідачем зареєстровано шлюб, від якого сторони мають малолітню дитину. Через непорозуміння та різні погляди на життя вони з відповідачем припинили подружні стосунки, мешкають окремо, спільного господарства не ведуть. Подальше збереження родини, з урахуванням їх з відповідачем відносин, вважає неможливим, через що просить суд шлюб розірвати. В судове засідання позивач не з`явилась, надала суду письмову заяву, у якій зазначила, що підтримує позов, та просить суд здійснити розгляд справи за її відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав суду письмову заяву, у якій зазначив, що позов визнає, та, водночас, просить суд здійснити розгляд справи за його відсутності. Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Як встановлено судом в ході розгляду справи, згідно свідоцтва про шлюб, виданого 26.11.2011р. виконавчим комітетом Степової сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, 26.11.2011р. зареєстровано шлюб між позивачем [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) та відповідачем [PERSON] . Від даного шлюбу сторони мають малолітню дитину: [PERSON] , [INFO] . На час розгляду справи сторони мешкають окремо, спільного господарства не ведуть. Згідно письмових пояснень позивача, подружні стосунки з відповідачем припинені. Оскільки подружжя втратило почуття любові один до одного, та, має різні погляди на сімейне життя, позивач вважає, що, подальше збереження шлюбу є неможливим. Згідно ст.49 ЦПК України, відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Згідно ст.206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. До початку розгляду справи по суті відповідач визнав позов, зазначивши про це в окремій письмовій заяві. Як встановлено судом, визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. При цьому, дослідивши матеріали справи, суд встановив, що, до правовідносин, що склалися між сторонами, підлягають застосуванню наступні норми права. Згідно ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження - є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України. Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ст.112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно роз`яснень, наданих у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Згідно ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно ст.114 СК України, у разі розірвання шлюбу органом державної реєстрації актів цивільного стану шлюб припиняється у день реєстрації розірвання шлюбу. У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З урахуванням викладеного, суд, з`ясувавши фактичні взаємини подружжя та дійсні причини позову; приймаючи до уваги наявність у подружжя малолітньої дитини, дійшов висновку, що, даний позов є таким, що підлягає задоволенню, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження їх шлюбу суперечило б інтересам кожного із них. При цьому, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд, приймаючи до уваги те, що, відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, вважає необхідним, на підставі ч.1 ст.142 ЦПК України, повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову. На підставі викладеного, суд,

Outcome: approved