Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом до відповідача [PERSON] та просить суд визначити місце проживання їх сина [PERSON] , [INFO] , з матір`ю, посилаючись на забезпечення нею кращих умов проживання та виховання сина, та надати дозвіл на реєстрацію їх сина за адресою її проживання, без згоди батька, посилаючись на невизначеність у встановленні зареєстрованого місця проживання сина. В обґрунтування вимог зазначила, що з 03 червня 2005 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Рішенням суду від 14 грудня 2017 року шлюб між ними розірвано. Судовим наказом від 19 квітня 2017 року стягнуто з відповідача аліменти на утримання їх сина [PERSON] , однак відповідач не виконує свого батьківського обов`язку щодо утримання власної дитини, належним чином не сплачує аліменти, вона ж повністю опікується інтересами та потребами сина, піклується про нього. У 2018 році вона придбала квартиру по [ADDRESS] , де проживає разом з дитиною та з метою належного оформлення місця проживання сина, звернулася до відділу реєстрації місця проживання громадян щодо реєстрації дитини. В проведенні вказаної реєстраційної дії їй було відмовлено, оскільки відсутня згода батька дитини на реєстрацію її за місцем проживання. Вона неодноразово направляла до відповідача звернення з проханням про надання згоди на реєстрацію місця проживання дитини, однак відповідач відмовив. Тому оскільки невизначеність у встановленні та реєстрації місця проживання малолітньої дитини [PERSON] за фактичним місцем проживання зі своєю матір`ю суперечить його інтересам та суттєво обмежує реалізацію його прав, позивач просить задовольнити заявлені вимоги. Ухвалою суду від 23 березня 2020 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 04 червня 2020 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Виконавчий комітет Центрально-Міської районної в місті ради. Ухвалою суду від 22 червня 2020 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті, встановлено загальний порядок з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та загальний порядок дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються. В судовому засіданні позивач [PERSON] на задоволенні позову наполягала з підстав, викладених в позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, в задоволенні вимог просить відмовити, оскільки позивач [PERSON] не зверталась до нього задля вирішення даного питання ані особисто, ані через свого представника, що порушує принципи вирішення особистих питань шляхом переговорів. Вважає, що позивач використовує суд задля формування у їх неповнолітньої дитини негативного образу батька для недопущення їх прямого контакту і задля повного розриву його з ним стосунків. Представник третьої особи служби у справах дітей виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради Березуцька Н.І. в частині визначення місця проживання дитини не заперечувала проти заявлених вимог, щодо надання згоди на реєстрацію місця проживання дитини покладалася на розсуд суду. Представник третьої особи служби у справах дітей виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради Біла А.В. вважала, що позовні вимоги слід задовольнити, пояснила, що [PERSON] неодноразово запрошувався на засідання комісії, однак відмовився приходити , в телефонному режимі спеціалісту повідомив, що не заперечує, щоб місце проживання дитини було визначено за місцем проживання матері. Комісією служби у справах дітей було здійснено вихід за місцем проживання матері задля вивчення умов проживання дитини та встановлено, що для дитини [PERSON] створені всі необхідні умови для розвитку, виховання, дитина зростає у гарних умовах. Виконкомом районної у місті ради надано висновок про доцільність визначення місця проживання дитини разом з матір'ю. Вислухавши доводи учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Як встановлено судом, сторони є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с. 7 - копія свідоцтва), який проживає з матір`ю, що не заперечується відповідачем. Згідно статті 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 5,6 статті 81 ЦПК України). Так, позивачем в обґрунтування вимог надано до суду копію договору купівлі-продажу квартири від 16 листопада 2018 року, відповідно до якого вона являється власником квартири [ADDRESS] (а.с. 12-14 - копія договору з витягом). За інформацією Криворізької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 103 Криворізької міської ради Дніпропетровської області від 17.01.2010, батько [PERSON] не бере участі у шкільному житті дитини [PERSON] , [INFO] , який навчається в 4-В класі, не відвідує батьківські збори, не спілкується з- вчителями (а.с. 24 - копія довідки). За повідомленням начальника служби у справах дітей виконкому Центрально-Міської районної в місті ради від 11.03.2020, у телефонній розмові завідувача сектору з питань профілактичної роботи та захисту прав дітей служби з [PERSON] було встановлено, що він категорично відмовляється надати згоду на реєстрацію місця проживання свого малолітнього сина [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , не пояснюючи причину (а.с. 25 - копія повідомлення). У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, у справі «М. С. проти України» та у рішенні ЄСПЛ від 16 липня 2015 року № 10383/09, § 100 «Мамчур проти України», ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. До суду надано висновок виконкому Центрально-Міської районної у місті ради, як органу опіки та піклування, щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , складеного 28.09.2020 № 8/33-2903, відповідно до якого виконком вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини з матір`ю. В обґрунтування висновку зазначено, що мати дитини [PERSON] належним чином займається вихованням, утриманням, навчанням та розвитком сина, піклується про його фізичний та духовний розвиток. Зокрема у квартирі для дитини виділено окрему кімнату, яка обладнана необхідними меблями та речами для дитини відповідного віку, батько, за інформацією навчального закладу, де навчається дитина, не бачиться, не спілкується з дитиною, не бере участі у шкільному житті сина, не відвідує батьківські збори, не спілкується з вчителями. Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями частини 1 статі 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині визначення місця проживання неповнолітньої дитини. Щодо вимоги про надання дозволу на реєстрацію місця проживання дитини, то згідно пункту 18 Правил реєстрації місця проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207, у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Отже, рішення у цій справі про визначення місця проживання дитини з матір'ю, є самостійною та достатньою підставою для реєстрації дитини за місцем проживання матері без згоди батька. Зазначене є підставою для реєстрації місця проживання дитини без згоди батька. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат: судового збору в сумі 840,80 грн., сплачений нею при подачі позову (а.с.1), тому оскільки позов підлягає задоволенню в повному обсязі, суд з врахуванням положень ст. 141 ЦПК України вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати, стягнувши їх з відповідача на користь позивача. Пунктом 5 частини 3 статті 133 ЦПК України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Згідно частини 1 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 3 статті 137 ЦПК України визначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі № 372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. Позивачем надано в підтвердження понесених витрат на правничу допомогу договір про надання правничої допомоги від 01.03.2020 та платіжний документ про сплату витрат (за складання позовної заяви згідно тексту договору).. Оскільки відповідачем не заявлено вимог про зменшення розміру витрат на правничу допомогу в зв`язку з не співмірністю витрат, вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Outcome: partial