Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Гусятинського районного суду Тернопільської області з позовом до Державного підприємства «Санаторій Збруч» про стягнення заборгованості з виплат на службові відрядження. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона працює в ДП «Санаторій Збруч» на посаді головного бухгалтера. За час роботи, станом на 01.01.2015 року їй затримали виплату витрат на службові відрядження у зв'язку із чим загальна сума заборгованості становить 23 193 (двадцять три тисячі сто дев'яносто три) грн. 88 коп., а відтак виникла потреба звернутися до суду. У попередньому судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю, просить позов задовольнити. Представник відповідача Думіх М.П. у попередньому судовому засідання позовні вимоги визнав у повному обсязі, просив справу розглянути у попередньому судовому засіданні. Заслухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд вбачає підстави для задоволення позову. В попередньому судовому засіданні не оспорюється той факт, що позивач [PERSON], працює головним бухгалтером ДП «Санаторій Збруч» та станом на 01.01.2015 року заборгованість по коштах витрачених нею на відрядження становить 23 193 (двадцять три тисячі сто дев'яносто три) грн. 88 коп., даний факт також підтверджується довідкою №14 виданою ДП «Санаторій Збруч» 26 січня 2015 року. Відповідно до статті 121 Кодексу законів про працю України працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв'язку з службовими відрядженнями. Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством. Крім того, слід врахувати, що норми і гарантії оплати праці, визначені законодавством для працівників підприємств, установ, організацій усіх форм власності, є мінімальними державними гарантіями і тому при договірному регулюванні вони не можуть бути погіршені. Йдеться як про мінімальний розмір заробітної плати, так і про норми оплати праці: за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилась браком не з вини працівника; працівників молодше 18 років при скороченій тривалості їхньої щоденної роботи тощо; а також про гарантії для працівників на оплату: щорічних відпусток; за час виконання державних обов'язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; при переведенні за станом здоров'я на легшу нижчеоплачувану роботу або тимчасово на іншу роботу у зв'язку з виробничою необхідністю; для переведених на легшу роботу вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо; гарантії та компенсації в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи в польових умовах тощо. А відтак, відповідачем вчинено бездіяльність щодо невиплати позивачеві заборгованості за службові відрядження в розмірі 23 193,88 грн., а тому така заборгованість підлягає стягненню. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позов підставний та підлягає до задоволенню. На підставі викладеного та у відповідності до ст. 121, 221, 233 КЗпП України,

Outcome: approved