Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання квартири особистою приватною власністю. Свої позовні вимоги мотивує тим, що з 1990 року по 2004 рік перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який було зареєстровано у Республіці Молдова. Від їхнього шлюбу народилося двоє дітей: сини [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . У 1999 році позивачка виїхала до Росії на заробітки, де познайомилася з [PERSON] , від якого завагітніла та почала з ним проживати. В подальшому вона разом із [PERSON] переїхали проживати на Україну, де проживали у фактичних шлюбних відносинах. 10.01.2003 року на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Виноградівської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за №41, позивачка [PERSON] стала власником цілої квартири, що знаходиться в [ADDRESS] . Вказує, що придбала квартиру за свої власні кошти, які заробила шляхом праці по найму, а саме здійснювала внутрішні ремонтні роботи у житлових будинках та квартирах разом з [PERSON] 07.11.2004 року шлюб між позивачкою та [PERSON] розірвано. 02.03.2006 року між нею та [PERSON] у відділі ДРАЦС реєстраційної служби Виноградівського РУЮ у Закарпатській області зареєстровано шлюб. Таким чином, фактичні шлюбні відносини між [PERSON] та [PERSON] припинилися ще у 1999 році. Із цього часу вони проживало окремо, спільного господарства не вели, шлюбні відносини не підтримували. Спірна квартира була придбана нею у 2003 році за особисті кошти, які були її особистими заощадженнями. Бувший чоловік позивачки [PERSON] [INFO] помер у м.Фалешти Республіки Молдова. У серпні 20202 року приватним нотаріусом відмовлено позивачці у вчиненні нотаріальних дій щодо продажу спірної квартири та рекомендовано звернутися до суду для підтвердження (визнання) факту про те, що квартира [ADDRESS] , належить їй на праві особистої приватної власності і набута нею за власні кошти. Позивач у підготовче засідання не з`явилася, подала до суду письмову заяву про те, що підтримує позовні вимоги і просить справу розглянути за її відсутності. Відповідачі у підготовче засідання не з`явилися, подали до суду належним чином посвідчені письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності та про те, що не заперечують проти задоволення позову. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого судового провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідачами позов визнано повністю, що не суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому в порядку ст.206 ЦПК України визнання ними позову прийнято судом. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, та враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, суд приходить до висновку, що позовна заява є підставною та підлягає задоволенню, оскільки в підготовчому судовому засіданні встановлені ті обставини на які посилається позивач у своїй заяві. У підготовчому судовому засіданні встановлено, що з 1990 року по 2004 рік позивачка [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який було зареєстровано у Республіці Молдова. Від шлюбу у них народилося двоє дітей: сини [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . У 1999 році [PERSON] виїхала до Росії на заробітки, де познайомилася з [PERSON] , від якого завагітніла та почала з ним проживати. В подальшому вона разом із [PERSON] переїхали проживати на Україну, де проживали у фактичних шлюбних відносинах. 10.01.2003 року на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Виноградівської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за №41, [PERSON] стала власником цілої квартири, що знаходиться в [ADDRESS] . Придбала квартиру за свої власні кошти, які заробила шляхом праці по найму, а саме здійснювала внутрішні ремонтні роботи у житлових будинках та квартирах разом з [PERSON] . Право власності на вказану вище квартиру зареєстроване на її ім`я у Виноградівському РБТІ 10.01.2003 року за № 1201. [INFO] у позивачки з [PERSON] народився син [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 12.06.2007 року. 07.11.2004 року шлюб між позивачкою та [PERSON] розірвано, що стверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 22.09.2005 року. Місце реєстрації розлучення ОЦС Фалешти Республіки Молдова та зареєстровано в реєстрі актів цивільного стану під №237 16.11.2004 року. 02.03.2006 року між позивачкою [PERSON] та [PERSON] у відділі ДРАЦС реєстраційної служби Виноградівського РУЮ у Закарпатській області зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис за №40. Таким чином, фактичні шлюбні відносини між позивачкою [PERSON] та [PERSON] припинилися ще у 1999 році. Із цього часу вони проживало окремо, спільного господарства не вели, шлюбні відносини не підтримували. Спірна квартира була придбана позивачкою у 2003 році за особисті кошти, які були її особистими заощадженнями. Бувший чоловік позивачки - [PERSON] [INFO] помер у м.Фалешти Республіки Молдова, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 24.06.2019 року. У серпні 2020 року позивачка звернулася до приватного нотаріуса Виноградівського районного нотаріального округу Стойка С.М. з метою відчуження квартири за адресою [ADDRESS] . Проте, нотаріусом листом №214/01-16 від 17.08.2020 року її повідомлено, що оскільки вказана квартира була придбана під час шлюбу з [PERSON] , необхідна його згода на її відчуження та рекомендовано звернутися до суду для підтвердження (визнання) факту про те, що квартира [ADDRESS] , належить їй на праві особистої приватної власності і набута нею за власні кошти. Таким чином, відповідачами у даному випадку зазначені двоє синів позивачки, які народжені у шлюбі із [PERSON] , які заперечень щодо заявлених позовних вимог матері не мають. Змістом ст.60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. В ч.3 ст.368 ЦК України зазначено, що майно, набуте подружжям за час їхнього шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17. Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Підпунктами 23-25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Згідно із зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю з`ясуванню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання. Положеннями статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею у набутті майна. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Відтак, враховуючи той факт, що спірна квартира була придбана позивачкою за її особисті кошти за час окремого проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, суд приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення шляхом визнання квартири [ADDRESS] особистою приватною власністю позивачки [PERSON] .

Outcome: approved