Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позов обґрунтовують тим, що позивач [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно № 456 від 8 листопада 2004 року є власником квартири [ADDRESS] , в якій проживають та зареєстровані позивач, її чоловік [PERSON] , два сини [PERSON] та [PERSON] , двоє неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] та відповідач [PERSON] . Відповідач більше року тому змінила місце проживання і виїхала до іншого міста. Цей факт підтверджується відповідними актами опитування сусідів. Крім того, відповідачу було направлено листа з проханням добровільно виписатися з квартири, проте таке прохання відповідачем було проігноровано. У зв`язку із чим, позивач просила суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , стягнути з відповідача грошові кошти які сплачувалися за неї в комунальні служби за 12 місяці та судовий збір. Ухвалою суду від 21 червня 2019 року провадження у даній справі відкрито та призначено її до судового розгляду у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 8 жовтня 2019 року від відповідача [PERSON] надійшов на адресу суду відзив на позовну заяву із змісту якого вбачається, що відповідач позовні вимоги не визнає в повному обсязі з наступних підстав. Так, згідно відомостей виконавчого комітету Грушівської сільської ради Миронівського району Київської області від 30 вересня 2019 року вбачається, що відповідач та її неповнолітня донька [PERSON] з 30 вересня 2019 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, відповідач вважає, що відсутні підстави для задоволення позовної вимоги щодо визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою власником якої є позивач. Крім того, відповідач вважає, що також не підлягає до задоволення позовна вимога позивача про стягнення з неї коштів, які начебто сплачувалися за неї в комунальні служби протягом 12 місяців. Оскільки позивачем не надано суду, а ні договорів з цими службами, а ні рахунків на оплату цих послуг, а ні квитанції про їх оплату, а ні самого розрахунку суми її заборгованості з відповідними обґрунтуваннями. Тому, відповідач просила суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в позовному обсязі посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. На підставі ч.1 ст. 223 ЦПК України судом вирішено проводити розгляд даної справи без участі належним чином повідомленого про розгляд справи відповідача. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, та визнається сторонами, що позивач є власником квартири [ADDRESS] . До 30.09.2019р. відповідач [PERSON] [PERSON] була зареєстрована за вищезазначеною адресою, проте у даному житловому приміщенні не проживала більше року. Тому позивач звернулась до суду з даним позовом, в якому вказала, що реєстрація відповідача у її квартирі, і не сплата нею комунальних послуг порушує її права як власника цього житла. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до п.34 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї , а також членами сім`ї попереднього власника житла. Відповідно до ст.156 ЖК члени сім`ї власника жилої квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Таким чином відповідач набула право користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , як член сім`ї власника квартири. Частиною 2 статті 405 ЦК передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ч.1 ст.321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 16 ЦК передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом. Разом з тим, судом встановлено, що відповідач добровільно знялася з реєстраційного обліку у житловому приміщення за адресою проживання позивача і з 30 вересня 2019 року має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] , зазначене підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи виконавчого комітету Грушівської сільської ради Миронівського району Київської області за №407 від 30 вересня 2019 року. Таким чином, враховуючи, що відповідач в добровільному порядку знялася з зареєстрованого місця проживання, то за таких обставин в даній частині позовні вимоги не підлягають задоволенню. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача коштів які були сплачені за неї за комунальні служби, то суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Разом з тим, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що між нею та комунальними службами було укладено відповідні договори, за якими виставлялися рахунки на оплату цих послуг, також позивачем не надано суду квитанцій про оплату таких послуг. Крім того, суду не надано розрахунку суми заборгованості відповідача за несплату таких послуг з відповідними обґрунтуваннями. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку що позовні вимоги позивача не підлягають до задоволення в повному обсязі. Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат, то відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки суд прийшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача [PERSON] , то судовий збір сплачений позивачем при зверненні до суду відшкодуванню за рахунок [PERSON] не підлягає.

Outcome: dismissed