Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя. В поданій до суду позовній заяві посилалась на те, що з 17 вересня 2005 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем. Від шлюбу сторони мають спільну доньку: [PERSON] , [INFO] . З червня 2017 року сторони проживають окремо, шлюбно-сімейні стосунки не підтримують, спільного господарства не ведуть. Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 29 вересня 2017 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано та визначено місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] з позивачем. В період шлюбу за спільні кошти сторін у 2007 році ними було придбано вантажний автомобіль «ГАЗ 33023» 2006 року випуску, двигун V=2285 куб. см., колір білий. Автомобіль залишився у відповідача, який його використовував для задоволення власних потреб. Автомобіль був придбаний подружжям в період шлюбу, тому є їхнім спільним сумісним майном. Згідно відповіді регіонального сервісного центру МВС в Полтавській області №31/16-9-Р-11аз від 01 березня 2019 року на запит адвоката Роменської Т.В. вантажний автомобіль «ГАЗ 33023» 2006 року випуску, двигун V=2285 куб. см., колір білий, був зареєстрований за відповідачем 30 листопада 2007 року, але 17 вересня 2016 року даний автомобіль було перереєстровано на нового власника. Тобто, на даний час відповідач без згоди позивача відчужив спільне майно подружжя. Позивач згоди на відчуження автомобіля не надавала. На даний час згоди між сторонами щодо добровільного поділу сумісного майна не досягнуто. Згідно звіту про незалежну оцінку майна ринкова вартість вантажного автомобіля «ГАЗ 33023» 2006 року випуску, двигун V=2285 cm , колір білий, на даний час складає 84 960,00 грн. Тому позивач просила суд в порядку поділу майна подружжя стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію, що становить 1/2 вартості транспортного засобу вантажного автомобіля «ГАЗ 33023» 2006 року випуску, двигун V=2285 куб. см., колір білий, згідно ринкової вартості зазначеного майна в розмірі 42 480,00 грн.; припинити право спільної сумісної власності подружжя на вказаний автомобіль, залишивши його у одноосібній власності [PERSON] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені нею судові витрати. Ухвалою судді Київського районного суду м.Полтави від 01 квітня 2019 року відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження (а.с.46). 08 травня 2019 року представник відповідача адвокат Дроменко Л.В. звернулась до суду з заявою, у якій заперечувала щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.54-55). Ухвалою суду від 11 травня 2019 року суд вирішив перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження (а.с.60). Відповідач надав відзив на позов, у якому зазначив, що не погоджується із заявленими позовними вимогами. Зазначив, що автомобіль «ГАЗ 33023», 2006 року випуску, білого кольору він придбав у 2016 році, а не у 2007, як вказала позивач у позовній заяві. Автомобіль є його власністю, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , перебуває в його користуванні і жодним іншим особам він не проданий. Автомобіль взагалі не є спільним сумісним майном, оскільки був придбаний відповідачем за суму коштів згідно договору купівлі-продажу - 5000 грн. та додатково було передано продавцю кошти в сумі 35 000 грн., тобто всього за 40000 грн. Але дані 40000 грн. були надані відповідачу його батьками ( [PERSON] та [PERSON] ). Таким чином, кошти, за які був придбаний спірний автомобіль, не були спільними сумісними коштами подружжя, вони були особистими коштами відповідача, які були передані особисто йому батьками. На час розгляду даної справи вартість автомобіля складає 66072 грн. Також звертає увагу суду на ту обставину, що 27 жовтня 2017 року позивач вже забрала все належне їй спільне майно подружжя. Вона самовільно без погодження даного питання із [PERSON] вивезла із квартири [ADDRESS] майно, що знаходилося в квартирі, а саме: комп`ютер, телевізор, мікрохвильову піч, електром`ясорубку та інше. Всього забрано майна було на суму близько 30000 грн. У зв`язку з такими неправомірними діями колишньої дружини відповідач звертався в правоохоронні органи із заявою. Інформація по даному факту була внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань та відкрито кримінальне провадження № 12017170020002757 від 27 жовтня 2017 року за ознаками ст. 356 КК України. Оскільки позивач забрала майже все спільне майно подружжя, її намагання забрати ще й особисте майно відповідача він вважає помстою за зняття її місця проживання з реєстрації за адресою проживання [PERSON] згідно рішення Київського районного суду м. Полтави від 03 квітня 2019 року, справа № 552/817/19. Тому просив суд відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог про поділ спільного майна подружжя у повному обсязі, стягнути з позивача [PERSON] на користь [PERSON] понесені відповідачем судові витрати, попередній (орієнтовний) розрахунок яких складає 8000 (вісім тисяч) грн., що становлять вартість послуг на правову допомогу. Ухвалою суду від 01 липня 2019 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про виклик та допит свідків [PERSON] , [PERSON] . Також ухвалою суду від 01 липня 2019 року задоволено клопотання відповідача [PERSON] та його представника [PERSON] щодо виклику та допиту свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Цією ж ухвалою суд відмовив в задоволенні клопотання відповідача [PERSON] та його представника [PERSON] про витребування доказів у ВП №1 Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області, а саме матеріалів кримінального провадження №12017170020002757, відкритого за зверненням [PERSON] за ст.356 КК України. Інші заяви та клопотання від учасників справи та їх представників суду не подавалися. В судове засідання позивач не з`явилась, уповноваживши адвоката Новицьку О.О. представляти її інтереси в суді. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі. При цьому посилалась на обставини, що викладені в позовній заяві. Просила суд поділити спільне майно подружжя, стягнути з відповідача на користь позивача вартість 1/2 частини автомобіля у розмірі 42480 грн. та понесені нею судові витрати. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Дроменко Л.В. в судовому засіданні проти позову заперечили. Зазначили, що автомобіль ГАЗ «33023», який придбаний відповідачем у 2016 році за кошти, що надані йому батьками, є його особистою власністю. Підстави для визнання цього майна спільним майном подружжя відсутні, як відсутні і підстави для стягнення з нього вартості 1/2 частини вказаного автомобіля. Тому в задоволенні позову просили відмовити. Враховуючи відсутність підстав, передбачених ст. 223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, суд ухвалив розглянути справу за відсутності позивача. Заслухавши представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши докази у справі, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 17 вересня 2005 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . З червня 2017 року сторони проживають окремо. Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 29 вересня 2017 року шлюб, зареєстрований 17 вересня 2005 року Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції, актовий запис №129, між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , розірвано. Визначено місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю - [PERSON] (а.с.11). Вказане рішення суду набрало чинності 10 листопада 2017 року. Також судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу 5341/2016/075928 транспортного засобу від 17 вересня 2016 року [PERSON] продав, а [PERSON] купив транспортний засіб: марка ГАЗ, модель 33023, рік випуску - 2006, колір білий, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] . За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 5000 грн. (а.с.80). Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого ТСЦ 5341 17 вересня 2016 року, автомобіль ГАЗ 33023, вантажний бортовий (дубль-кабіна), номер шасі (кузова, рами), VIN [NUMBER] , [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , зареєстровано за [PERSON] (а.с.79). Таким чином встановлено, що даний транспортний засіб придбано під час перебування відповідача [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з позивачем [PERSON] та під час їхнього спільного проживання, яке сторони припинили лише з червня 2017 року. Вирішуючи питання щодо правового статусу даного майна, суд виходить з наступного. Як пояснив суду свідок [PERSON] , у 2012 році він видав генеральну довіреність [PERSON] на право керування належним йому транспортним засобом автомобілем «Газель», державний номерний знак не пам`ятає. Свідок веде справи сумісно зі своїм кумом [PERSON] , який йому до оформлення генеральної довіреності повідомив, що гроші за автомобіль, щось близько 6000 доларів США, йому були сплачені. Під час перемов щодо продажу автомобіля, передачі коштів свідок присутнім не був. Лише на прохання [PERSON] надав відповідачу генеральну довіреність на автомобіль, який був оформлений на свідка [PERSON] . У 2016 році, дату свідок не пам`ятає, він лише переоформив автомобіль на відповідача. Гроші при цьому від покупця не отримував. Розрахунок за автомобіль був здійснений ще у 2012 році. Оскільки з видачею особі довіреності на право керуванні, володіння та розпорядження автомобілем до особи, який видано довіреність, право власності на автомобіль не переходить, підстави для встановлення факту придбання відповідачем автомобіля до 17 вересня 2016 року відсутні. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що у 2012 році на прохання позивача, яка є його сестрою, позичив їй з [PERSON] 6000 доларів США для придбання автомобіля. Гроші він передав особисто відповідачу. Розписки про позику відповідач або позивач йому не давали. Кошти йому повернули. В той час автомобіль сторони придбали, оскільки приїздили на ньому до свідка. Відповідно до ч.1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Як передбачено ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Будь-яких письмових доказів на підтвердження договору позики між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] сторони суду не надали. Відповідач не визнає факту одержання від [PERSON] грошових коштів в борг для придбання автомобіля. Згідно ч.1 ст.218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. У зв`язку з цим суд не бере до уваги показання свідка [PERSON] про передання відповідачу в борг коштів в сумі 6000 доларів США для придбання автомобіля. Показання свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про те, що батьками - [PERSON] та [PERSON] відповідачу були надані кошти в сумі 40000 грн. для придбання спірного автомобіля суд оцінює критично. При цьому суд виходить з того, що договір купівлі-продажу 5341/2016/075928 транспортного засобу від 17 вересня 2016 року, укладений [PERSON] та [PERSON] , який на час розгляду справи є дійсним, засвідчує, що продаж автомобіля відбувся за 5000 грн. Будь-які докази, з яких би вбачалось, що 17 вересня 2016 року відповідач [PERSON] сплатив за спірний автомобіль 40000 грн., одержаних від батьків, в матеріалах справи відсутні. Крім того, надані відповідачем на підтвердження факту одержання від батьків коштів для придбання автомобіля докази, суперечать одні одним. Так, як вбачається з розписки від 15 вересня 2016 року, копія якої відповідачем долучена до матеріалів справи, [PERSON] одержав від своїх батьків [PERSON] та [PERSON] грошові кошти в сумі 40000 грн. Дані кошти отримані на придбання транспортного засобу марки ГАЗ 33023. Одержані грошові кошти [PERSON] зобов`язується повернути на першу вимогу батьків, але не пізніше вересня 2019 року включно. Розписку складено за його ініціативою, добровільно, підписано власноручно (а.с.93). Також дана розписка містить інформацію, що [PERSON] розписку видав 15 вересня 2016 року та його підпис, а також інформацію, що [PERSON] та [PERSON] 15 вересня 2016 року розписку одержали та їхні підписи. В той же час, допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] суду повідомили, що кошти надали сину безвідплатно, не очікують їхнього повернення. Передання коштів у борг [PERSON] заперечують. Також свідки [PERSON] та [PERSON] заперечили факт одержання ними розписки [PERSON] про позику коштів із зобов`язанням їх повернути. Вказаним показанням свідків [PERSON] та [PERSON] суперечать показання свідка [PERSON] , який повідомив, що був присутній під час обговорення його братом - [PERSON] та батьками питання про надання братові коштів для придбання автомобіля. Щодо розписки повідомив, що вони щось там писали, але хто саме розписку писав, свідок не пам`ятає. Як повідомив в судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] , оригінал розписки від 15 вересня 2016 року, копія якої долучена до матеріалів справи, перебуває у представника відповідача. Також показання свідків [PERSON] та [PERSON] суперечать одні одним в частині пояснень про повернення позики відповідачем. Якщо свідок [PERSON] повідомила, що [PERSON] коштів батькам не повертав, то свідок [PERSON] повідомляв, що відповідач здійснював часткове повернення коштів продуктами харчування та грошима, а саме коли його братові не вистачало коштів для придбання домоволодіння, він надав значну суму. Всього було повернуто коштів на суму близько 20000 грн. Укладення відповідачем та його батьками договору позики на даний час ніким не оспорено. Але наявність вказаних невідповідностей у наданих відповідачем доказах надає суду підстави критично оцінювати твердження відповідача про використання одержаних від батьків коштів для придбання спірного автомобіля. Також суд враховує, що будучи батьками та братом відповідача [PERSON] , свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] можуть бути зацікавленими в результатах розгляду даної справи. Свідок, який не перебуває у родинних або дружніх стосунках з сторонами у справі, - [PERSON] суду повідомив, що грошові кошти за автомобіль були покупцем сплачені ще у 2012 році до видачі ним генеральної довіреності на ім`я відповідача. У 2016 році будь-яких коштів від [PERSON] він не отримував. Крім того, факт перебування у користуванні відповідача спірного автомобіля ще до укладення 17 вересня 2016 року договору купівлі-продажу підтверджується показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] . Підтвердив дану обставину і свідок з боку відповідача [PERSON] , який суду повідомив, що до укладення договору купівлі-продажу спірного автомобіля, [PERSON] приїздив до батьків на різних автомобілях, в тому числі і на тому автомобілі, власником якого він є на даний час. На підставі викладеного суд відхиляє доводи відповідача про придбання спірного автомобіля за кошти, надані йому 15 вересня 2016 року батьками - [PERSON] та [PERSON] . Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя. Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. У пункті 25 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Щодо застосування вказаної норми при поділі майна подружжя Верховним Судом України викладена правова позиція у справі № 6-37цс13 від 23 вересня 2015 року, відповідно до якої при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 СК України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній власності, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). На вказані обставини звернув увагу Верховний Суд у постанові від 27 лютого 2019 року у справі № 464/7011/16-ц, провадження № 61-12168св18. Позивач [PERSON] просила суд провести поділ спільного майна подружжя в тому числі і на підставі статті 364 ЦК України, тобто шляхом припинення її права власності на спірне майно та присудження їй грошової компенсації за належну їй частку у спільному майні подружжя. Проте примусове припинення права власності можливе лише згідно зі статтею 365 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Суд враховує, що спірне майно, а саме автомобіль ГАЗ 33023, 2006 року випуску, колір білий, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , набуте у шлюбі за спільні кошти, а отже є спільною сумісною власністю подружжя, частки у праві власності дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Суд також враховує, що відповідачем презумпція спільності майна, набутого за час шлюбу спростована не була. Разом із тим, вирішуючи позовні вимоги про припинення права на частку у спільному майні, залишення у власності відповідача автомобіля та стягнення з відповідача грошової компенсації за частку, що належить позивачу, суд звертає увагу, що такі вимоги можуть бути вирішені на підставі статті 365 ЦК України та лише за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Проте позивач такі кошти не внесла. Тому підстави для задоволення таких позовних вимог відсутні. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Але позивач з позовними вимогами про визнання за нею права власності на частку у спільному майні до суду не зверталась. Крім того, вказані у позовній заяві підстави позову, як то продаж відповідачем без її згоди спільного майна, позивач не змінювала. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала в повному обсязі. Тому, вирішуючи справу в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову [PERSON] . Відповідно до частин 1 та 2 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати відповідача складаються з витрат на одержання правової допомоги у розмірі 8000 грн. та підтверджуються долученими до матеріалів справи доказами. Тому відповідно до ст.141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог понесені позивачем судові витрати відшкодуванню їй не підлягають. А з позивача на користь відповідача підлягають відшкодуванню понесені ним судові витрати в сумі 8000 грн.

Outcome: approved