Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON], за участі третьої особи - Третьої одеської державної нотаріальної контори, про визнання договору дарування недійсним. В обґрунтування позову позивач зазначала, що вона була власником будинку [ADDRESS]. Позивач зазначила, що відповідач [PERSON] з 2004 року за плату користувався частиною спірного домоволодіння (літньою кухнею). У 2007 році померли онук позивача, [PERSON], та донька позивачки, [PERSON]. Позивач, що має похилий вік (1931 рік народження), після смерті близьких родичів склала заповіт на користь племінника - [PERSON]. Однак, як стверджує позивач, помиляючись щодо природи правочину, вважаючи, що підписує довіреність для постановки відповідача на реєстраційний облік, вона підписала договір дарування спірного будинку за реєстровим №4-518 від 16.03.2009 року, що був нотаріально посвідчений, згідно умов якого право власності на будинок переходить до відповідача по справі, [PERSON]. Позивачка зазначала, що спірний будинок вибув з її власності поза її волею, вона не мала наміру безоплатно передавати своє єдине нерухоме майно, що служить їй житлом, у власність іншій, малознайомій, особі. Позивач про час та місце судового засідання повідомлена належним чином, у судових засіданнях приймала участь особисто та була представлена представником за довіреністю. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] підтвердила надані нею у позовній заяві пояснення, наголосила на тому, що не мала жодного наміру на дарування спірного домоволодіння відповідачеві, вказала, що відповідач просив її надати дозвіл на реєстрацію місця проживання у зазначеному домоволодінні, та позивач вважала, що вчиняє правочин спрямований на реєстрацію місця проживання відповідача а не на відчуження приналежного їй нерухомого майна. Вказала, що відповідач, після укладення спірного правочину самочинно виготовив ключі від будинку та почав у ньому проживати, неодноразово приводив потенційних покупців на будинок. Представник позивача у судових засіданнях надав пояснення щодо заявлених позивачем вимог, підтримав їх та просив задовольнити, з викладених у позові підстав. Відповідач про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, у судових засіданнях приймав участь особисто та був представлений представником за довіреністю. В судових засіданнях відповідач та його представник заявлені позивачем вимоги не визнали з наведених у письмових запереченнях проти позову підстав, просили у задоволенні позову відмовити, зазначали, що волевиявлення позивача було вільним та направленим на безоплатну передачу спірного будинку відповідачу, з яким у позивача були добрі стосунки, просили застосувати у даному спорі позовну давність в порядку ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України. Третя особа, Третя одеська державна нотаріальна контора, у судове засідання свого представника не направила, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, надала суду заяву, якою просила розглянути справу за відсутності свого представника. Приватний нотаріус Третьої одеської державної нотаріальної контори Глуханчук І.В., допитана в судовому засіданні, повідомила суду, що обставин посвідчення спірного договору не пам'ятає, однак зауважила, що завжди добросовісно ставиться до посвідчення договорів: роз'яснює учасникам правочину його наслідки, переконується у розумінні ними змісту правочину та наслідків для кожного з них, чітко з'ясовує намір учасників, та відповідність їх наміру до правочину, наголосила на тому, що особливо ретельно підходить до роз'яснень у випадку, якщо учасниками правочину є люди похилого віку, та у випадку, коли у неї виникають сумніви щодо усвідомлення учасниками правочину його змісту чи відповідності їх наміру, нотаріус відмовляє у посвідченні правочину. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] вказала, що знайома з позивачем з 1979 року, а з відповідачем - з 2007 року, пояснила, що вона допомагає позивачу у побуті, та підтримує з нею товариські відносини. [PERSON] вказала, що позивач ніколи не висловлювала наміру на дарування приналежного їй будинку на користь відповідача та натомість склала щодо такого майна заповіт на користь племінника. Після укладення спірного правочину позивач продовжувала проживання у спірному будинку та неодноразово скаржилась свідку щодо того, що вона не хотіла дарувати будинок та договір дарування є помилковим. Допитаний у судовому засіданні в якості свідка [PERSON], племінник позивача, повідомив, що спірне домоволодіння позивач заповіла йому, та не повідомляла про намір на його відчуження на користь інших осіб, однак з 2008 року у такому будинку проживає відповідач, та не допускає свідка до нього, чинить перешкоди у спілкуванні з позивачем. Свідок [PERSON], який за наданими поясненнями є чоловіком сестри відповідача у справі, у судовому засіданні пояснив, що відповідач у справі наймав житло у позивача, літню кухню, а у наступному позивач подарувала відповідачу спірне домоволодіння. Відповідач робив у житловому будинку ремонт. Щодо стосунків між сторонами та намірів позивача, свідок вказав, що коли свідок був у гостях у відповідача, позивач також була запрошена та у бесіді вказувала, що подарувала будинок відповідачу, зауважив про те, що в останній раз був у спірному будинку у листопаді 2015 року, та на той час позивач проживала у ньому. Свідок [PERSON], що перебуває у дружніх стосунках з позивачем, пояснила, що зі слів позивача, відповідач та його родина кривдять позивача, сварять її та зовсім не доглядають, не годують та через вік та умови проживання позивач фактично не може доглядати за собою. Також повідомила, що зі слів позивача їй відомо про те, що позивача при укладенні договору дарування підганяли та квапили відповідач та члени його родини, а на час грудня 2015 року такі особи чинили позивачу перешкоди у спілкуванні з рідними, залякували позивача погрозами та провокуючими діями. Щодо суті укладеного правочину то за поясненнями свідка, із розповідей позивача, остання не розуміла, що нею було підписано та які юридичні наслідки такої дії. [PERSON], допитаний в якості свідка, перебуває з відповідачем у товариських відносинах, та знайомий з позивачем, вказав, що позивач разом з її донькою пропонували свідку доглядати за позивачем та проживати у спірному будинку, однак свідок відмовився, оскільки умови такої угоди були для нього неприйнятними, натомість він порадив позивачу запропонувати такі умови відповідачу у справі. Свідок вказав, що як йому відомо, - відповідач проводив ремонт у домоволодінні, та доглядав за позивачем, спочатку проживав у кухні а потім - у будинку, з дозволу позивача. При цьому свідок висловився на користь того, що будинок було передано у власність позивача саме на виконання зазначеної угоди про догляд за позивачем. Свідок [PERSON] повідомила суду, що знає обох сторін у справі, та про те, що позивач особисто говорила свідку про відчуження на користь відповідача домоволодіння за договором дарування, та зауважувала про те, що відповідач та його родина - хороші люди. Свідок [PERSON] вказала, що зі слів позивача їй відомо про те, що договір дарування укладено за догляд відповідачем за позивачем добровільно. Свідок [PERSON] повідомила суду відомі їй обставини справи, так свідок вказала, що відповідач від початку проживав у позивача як квартирант, а у наступному позивач подарувала відповідачу домоволодіння в цілому, за те, що відповідач доглядає за позивачем. Суд зауважує про те, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON], згідно наданих суду пояснень, перебувають у родинних відносинах. Свідок [PERSON] повідомила, що знає позивача з 1979 року, вказала, що зі слів позивача її мав доглядати племінник, натомість відповідач є для позивача чужою людиною, якій було здано приміщення літньої кухні для проживання. Також свідок зауважила, що не відвідувала позивача з того часу як відповідач став проживати у спірному будинку. Свідок [PERSON] повідомив суду про те, що знайомий з позивачем з 1980 року, та перебував із нею у сусідських відносинах, приблизно пів року тому від відповідача дізнався про те, що будинок належить відповідачу та був відчужений за договором дарування, який позивач уклала помилково. Разом з тим всі свідки зауважили, що позивач, по при відчуження прав власності на спірне домоволодіння продовжує проживати у ньому, та за поясненнями свідка [PERSON] самостійно сплачувала спожиті жильцями комунальні послуги. Суд, вислухавши пояснення сторін, покази свідків, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази вказує на наступне, - звертаючись до суду з позовною заявою, позивач посилалась на те, що вона на початку 2009 року за проханням відповідача, мала намір зареєструвати його місце проживання за адресою спірного будинку, однак помилково підписала договір дарування житлового будинку на користь такої особи. Так, позивач стверджує, що вона вважала, що підписує довіреність для постановки відповідача на реєстраційний облік за адресою будинку, а підписуючи договір дарування припустилася помилки. Разом з тим позивач зазначала, що не мала наміру здійснювати безоплатне відчуження будинку. Згідно правової позиції Верховного Суду України, що викладена у постанові ВСУ від 18 червня 2014 року №6-69цс14, відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого, усупереч вимогам ст.717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч.3 ст.203 та ст.229 ЦК України. При цьому відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Таким чином, з огляду на предмет та підстави позову, предметом доказування у справі вбачається наявність чи відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого. При цьому у Постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року по справі № 6-1124цс15, названим судом було визначено, що при вирішені аналогічних справ, судам, серед іншого, слід враховувати, чи продовжує дарувальник проживати у спірному будинку, чи відбулася фактична передача будинку згідно умов договору дарування (зокрема передача ключів), чи здійснює дарувальник особисту оплату комунальних послуг. Засади ст.ст. 3,11 ЦПК України, ст. 15 ЦК України, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом. Звертаючись до суду за захистом свого права позивачі визначають предмет та підстави позову. Згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. При цьому відповідно до системного аналізу положень ст.ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, сторони при вирішенні спору зобов'язані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог. Доказування у цивільному судочинстві ґрунтується на засадах змагальності та диспозитивності. Так, з наданих суду доказів, пояснень та показань свідків судом встановлені наступні обставини справи. Позивач [PERSON] набула у одноособову приватну власність будинок [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 16 вересня 1994 року, зареєстрованого в реєстрі за №4-5487, свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 вересня 1994 року, що зареєстроване в реєстрі за №4-5489, виданого після смерті її чоловіка [PERSON], що помер [INFO], та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.01.2009 року, зареєстрованого в реєстрі за №4-26, виданого після смерті її доньки [PERSON], що померла [INFO], копії таких правовстановлюючих документів долучені до матеріалів справи. У 2007 року померли близькі родичі позивача: донька позивачки [PERSON], [INFO], померла [INFO]. Родинні стосунки підтверджуються свідоцтвом про народження [NUMBER] від 25 липня 1994 року та свідоцтвом про укладення шлюбу [NUMBER] від 01 липня 1974 року, факт смерті підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] від 21 травня 2007 року; онук позивача [PERSON], [INFO], помер [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] від 23 січня 2007 року. Копії свідоцтв про смерть долучені до матеріалів справи. 07 травня 2008 року позивач склала заповіт щодо всього свого майна на користь свого племінника [PERSON], [INFO]. Заповіт посвідчено [PERSON], приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за №2153, його копія долучена до матеріалів справи. 16 березня 2009 року Державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори було посвідчено договір дарування, зареєстрований в реєстрі за №4-518, за яким позивач, [PERSON] подарувала приналежний їй будинок з надвірними спорудами під [ADDRESS], та складається в цілому з одного кам'яного житлового будинку під літерою «А», житловою площею 27,5 кв.м., та надвірних споруд під літерами: «Б» - літня кухня, «В» - сарай, «Г» - вбиральня, «Д» - сарай, №1-2 - огорожа, І - мостіння, ІІ - цистерна, відповідачу, [PERSON]. Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта за №44559955 від 25.09.2015 року підтверджується, що за відповідачем по справі зареєстровано спірний будинок. Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта за №52092656 від 26.01.2016 року підтверджується, що за позивачем іншого нерухомого майна не значиться. Крім наведених письмових доказів вказані факти сторонами визнаються та в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України додаткового доказування не потребують. Разом з тим суд вказує на те, що з листа Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» від 31 березня 2016 року вбачається, що у період з квітня 2013 року по березень 2016 року позивачка отримує пенсію у відділенні поштового зв'язку №122 м. Одеси, яке обслуговує адресу: [ADDRESS]. При цьому листом Управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеса від 01 квітня 2016 року встановлено, що з 06.04.1986 року позивач безперервно отримує пенсію у відділенні поштового зв'язку 65122. За 2009-2016 роки адреса та спосіб виплати пенсії не змінювалися. Заявою сусідів позивачки по спірному будинку [PERSON], [PERSON], [PERSON] від 19 лютого 2016 року, що посвідчена головою органу самоорганізації населення комітету мікрорайону «Дружній» в м. Одесі підтверджується, що позивач проживає в спірному будинку. З наданих свідками та сторонами пояснень вбачається, що позивач постійно проживає у спірному житловому будинку з 1980 року. Крім того свідок [PERSON] повідомила суду про те, що відповідач самостійно сплачує спожиті жильцями спірного будинку комунальні послуги, що заперечувались поясненнями відповідача однак спростовано належними відомостями про оформлені лицьові рахунки та про платника комунальних послуг (зокрема договорами, квитанціями), спростовано не було. Крім того з наданих суду свідком [PERSON] пояснень убачається, що позивач та її донька (за життя останньої) звертались до [PERSON] з пропозицією до останнього щодо проживання у спірному будинку за умови, що останній буде доглядати за позивачем та здійснюватиме поточний ремонт такого будинку, однак останній не погодився на такі умови та рекомендував позивачу та її донці звернутися з такою офертою до відповідача по справі. З пояснень свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], вбачається, що сторони у справі перебували у доброзичливих відносинах, та позивач у спілкуванні з такими свідками висловлювала думку про те, що будинок є забезпеченням догляду за нею зі сторони відповідача. Разом з тим свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] вказали, що позивач ніколи не висловлювала наміру на дарування спірного житлового будинку, а у наступному скаржилась на незадовільний догляд за нею зі сторони відповідача, на те, що уклала договір дарування помилково та не мала наміру на відчуження прав власності у такий спосіб. З викладених пояснень свідків вбачається, що [PERSON] ніколи не висловлювала наміру на укладення договору дарування, у розумінні такого відповідно до законодавства України як договору, яким одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність (ст. 717 ЦК України). Так, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). З роз'яснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. При цьому Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. На час вчинення оспорюваного правочину позивачу, [PERSON], [INFO], було майже 78 років. Так, аналізуючи наведені обставини вбачається, що позивач [PERSON], пенсіонер, є особою похилого віку, [INFO], протягом 2007 року незадовго до моменту укладення договору дарування спірного будинку втратила близьких родичів - доньку та онука, не мала на меті безоплатне відчуження будинку, який є її єдиним житлом та в якому вона до теперішнього часу мешкає та не мала на меті безумовне дарування будинку на користь відповідача, а очікувала від нього вчинення зустрічних дій - довічного догляду за позивачем, та разом з тим саме на час укладення спірного правочин позивач не мала наміру на вирішення будь-яких питань щодо права власності на вказаний будинок, натомість її наміром було вирішення питання про право користування ним - щодо реєстрації у встановленому законом порядку місця проживання відповідача. Так, вбачається, що позивач помилялась стосовно обставин, які мають істотне значення, зокрема щодо правової природи цього правочину, прав та обов'язків сторін, оскільки вважала, що підписує іншій документ, що має інші наслідки. Разом з тим за поясненнями, що були надані до суду фактичного приймання-передача спірного будинку не відбулась, позивач після укладення спірного договору продовжує проживати в будинку та не має іншого місця для проживання. Отже, під час укладення оспорюваного договору дарування мала місце помилка стосовно правової природи правочину. Обставини справи свідчать про те, що укладаючи спірний договір позивач не усвідомлювала умови правочину і його правові наслідки. Таким чином, судом встановлений факт відсутності волевиявлення [PERSON] під час укладення нею договору на безоплатну передачу у власність відповідача [PERSON] будинку, який є ії єдиним житлом, і тому договір дарування підлягає визнанню недійсним. Разом з тим посилання сторони відповідача у письмових та усних запереченнях проти позову на Замовлення КП «ОМБТІ», від 21.01.2009 року, що було здійснено [PERSON] щодо виготовлення їй витягу для відчуження спірного об'єкту нерухомості суд оцінює критично та вказує що ця довідка не є доказом наміру позивача на укладення саме договору дарування, оскільки договір дарування не є єдиною формою відчуження нерухомого майна, та разом з тим між таким замовленням та укладенням оскаржуваного договору минуло більше трьох місяців, крім того враховуючи юридичну необізненість позивача суд допускає, що остання формально заповнила бланк заяви, не увідомлюючи його змісту. Щодо строків позовної давності та їх пропуску позивачем, то суд зауважує про наступне. Згідно наданих суду відповідачем пояснень, після укладення договору дарування відповідач та його дружина 30 березня 2009 року зареєстрували своє проживання у спірному будинку. У наступному відповідачем здійснювалися ремонтні роботи та роботи з реконструкції, а позивач в свою чергу жодних заперечень з цього приводу не мала мотивуючи це тим, що будинок є власністю відповідача. Таким чином відповідач наголошував на тому, що позивачу про перехід права власності було відомо від самого укладення договору, тобто з 2009 року, а отже коли позивач звернулась до суду у вересні 2015 року строк позовної давності, вже минув, що унеможливлює задоволення вимог позову. Разом з тим, з огляду на вищенаведені висновку суду про помилкове розуміння правової природи та змісту укладеного сторонами правочину позивачем (дарувальником), та зважаючи на відсутність інших матеріальних доказів, щодо визнання відповідачем права власності на подарований будинок за відповідачем, суд доходить висновку про те, що позивачу не було свідомо відомо про порушення її прав аж до отримання нею правової допомоги у серпні 2015 року, коли їй було доступно роз'яснено зміст правочину, що було нею укладено у 2009 році. При цьому пояснення свідків, що стосуються питання про обізнаність відповідача про порушення її прав суд оцінює критично, як з вказаних підстав пронеправльного розуміння відповідачем суті правочину, так і з тих підстав, що пояснення свідків у цій частині містять взаємні протирічча та разом з тимсуд зазначає про те, що свідки [PERSON], [PERSON], та [PERSON] повидомили суду, що їм стало відомо про укладення оскаржуваного правочину від позивача близько семи років тому, однак однозначно встановити з їх пояснень, чи дійсно позивач, повідомляючи свідкам вказані відомості повно усвідомлювала зміст зазначеного правочину - неможливо. Таким чином заява відповідача про застосування позовної давності, що міститься в його запереченнях проти позову, не підлягає задоволенню, так як з наведених обставин суд в порядку ч. 5 ст. 267 ЦК України визнає поважними причини пропущення строку позовної давності та приходить до висновку, що порушене право позивача підлягає судовому захисту. Надаючи правову кваліфікацію відносинам, які склалися між сторонами, суд вважає за необхідне застосувати до правовідносин, які склалися між сторонами, вищевикладену правову позицію, що була викладена у поставі Верховного Суду України від 18 червня 2014 року №6-69цс14, та визнати оскаржуваний договір дарування недійсним. Згідно ст. 215, 216 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Частиною 5 ст. 216 ЦК передбачено, що вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Позивач у позовних вимогах просить суд застосувати наслідки, що випливають з недійсності оспорюваного правочину шляхом реституції - повернення позивачу майна, що вибуло з її власності за оскаржуваним правочином. Щодо такої вимоги суд вказує, що з матеріалів справи та наданих суду пояснень на час ухвалення рішення у справі вправо власності на спірне майно зареєстроване за відповідачем та перебуває у його володінні, а тому вимоги про повернення такого майна з власності відповідача у власність позивача вбачаються обґрунтованими, та такими що підлягають задоволенню. З наведених висновків суду та положень ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у загальному розмірі 243,60 грн.

Outcome: approved