Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], Богданівської сільської ради, Тульчинського району про визнання права власності на спадкове майно, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] року померла їхня з відповідачем-позивачем [PERSON] мати - [PERSON], яка постійно проживала та була зареєстрована в [ADDRESS] та залишила заповіт на все своє майно, посвідчений 08 червня 2012 року секретарем виконавчого комітету Олександрівської сільської ради, Тростянецького району, Вінницької області за реєстровим №22. Після смерті матері відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку з господарськими будівлями, розташований по [ADDRESS], Тростянецького району Вінницької області та земельної ділянки, яка розташована на території Богданівської сільської ради, Тульчинського району, Вінницької області, площею 2, 2901 га у межах згідно з планом, кадастровий номер : [NUMBER]. Вона є спадкоємицею після смерті матері, згідно вищезазначеного заповіту та відноситься до спадкоємців за заповітом. Для оформлення своїх спадкових прав, вона звернулась до Тульчинської державної нотаріальної контори, де їй було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, який розташований в [ADDRESS], у зв'язку із наявністю належних документів на будинок. Але в оформленні спадкових прав на земельну ділянку, було відмовлено, про що свідчить постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, виданої 11 липня 2014 року, у зв'язку із відсутністю правовстановлюючого документа на земельну ділянку. Вона звернулася в земельний відділ у Тульчинському районі, Вінницької області для видачі дублікату, але у його видачі було відмовлено та надано копію державного акту серія [NUMBER], виданого Тульчинською районною державною адміністрацією, Тульчинським районним відділом земельних ресурсів 29 листопада 2005 року на земельну ділянку, яка розташована на території Богданівської сільської ради, площею 2,2901 га у межах згідно з планом, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер [NUMBER], завірену печаткою вищезазначеної організації. Про вищевказані події, вона повідомила свого брата - [PERSON], який також бажає прийняти спадщину, а саме земельну ділянку, за умови поділу в рівних частинах між собою даної земельної ділянки. До початку розгляду справи по суті позивач [PERSON] подала заяву про зміну позовних вимог, та просить суд визнати за нею право власності на спадкове майно - земельну ділянку, яка належала на праві власності [PERSON], посвідчену державним актом серія [NUMBER], виданого Тульчинською районною державною адміністрацією, яка розташована на території Богданівської сільської ради, площею 2,2901 га у межах згідно з планом, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер [NUMBER]. Відповідач-позивач [PERSON] звернувся із позовною заявою, поданою разом із позивачем [PERSON] з тих же підстав, до Богданівської сільської ради про визнання за ним права власності на ? частину спадкового майна - земельної ділянки, яка належала на праві власності його матері [PERSON], посвідчену державним актом серія [NUMBER], виданого Тульчинською районною державною адміністрацією, яка розташована на території Богданівської сільської ради, площею 2,2901 га у межах згідно з планом, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер [NUMBER] В судовому засіданні позивач свої змінені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, наполягає на їх задоволенні, з обставин викладених в позовній заяві. Відповідач-позивач свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі, вимоги позивача [PERSON] щодо визнання за нею права власності на земельну ділянку в повному об'ємі заперечив. В обґрунтування своєї позиції суду пояснив, що їхня покійна мати бажала, щоб земельна ділянка була поділена в рівних частках між ним та його сестрою. Про існування заповіту, він дізнався після смерті матері. Даний заповіт ним не оскаржувався. Після смерті матері до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, він не звертався, так як не знав, що це необхідно робити. Вважає, що він також має право на частину спадкового майна, так як є спадкоємцем першої черги за законом. Вислухавши пояснення сторін, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд встановив, що відповідно копії свідоцтва про смерть від 08.01.2013 серії [NUMBER], [PERSON] померла [INFO] року. (а.с. 4). На підставі заповіту від 8.06.2012 посвідченого секретарем Олександрівської сільської ради Тростянецького району Вінницької області, зареєстрованого в реєстрі за № 22, [PERSON] заповіла все своє майно, де б воно не було і з чого воно б не складалось [PERSON] (а.с. 5). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина за заповітом, до складу якої входить житловий будинок з господарськими будівлями та земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, про що свідчить копія спадкової справи та державного акту. (а.с. 14, 27-48). Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 9.07.2014 року державним нотаріусом Тульчинської державної нотаріальної контори Сухомлин О.А. спадкоємцем на майно [PERSON] - житловий будинок з господарськими будівлями, розташованого в [ADDRESS], є її донька - [PERSON]. (а.с. 47). У видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом [PERSON] на земельну ділянку, що розташована на території Богданівської сільської ради, Тульчинського району, площею 2,2901 га, після смерті [PERSON], державним нотаріусом Тульчинської державної нотаріальної контори було відмовлено, в зв'язку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документа на вищевказану земельну ділянку. (а.с. 18). Разом з тим, в судовому засіданні встановлено, що відповідач-позивач [PERSON], який є сином померлої [PERSON], не звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, на час розгляду даного спору в суді. Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які регламентують порядок набуття права власності на спадкове майно і регулюються Конституцією України, ЦК України та ЦПК України. Так, згідно з ст. ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 7.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, в тому числі і визнання права. Тобто, за змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права. Статтями 328, 1216, 1217, 1218, 1220, 1222, 1258, 1261, 1268, 1269, 1270, 1296 ЦК України встановлено загальні положення про право власності, порядок її набуття та припинення права власності. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, що відображено в ч.3 ст.1222, ч.1 ст.1220 ЦК України. Відповідно до ст. 1216 цього ж Кодексу спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За приписами ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Вказані норми врегульовані ч.1 ст.1270 ЦК України. За правилами ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначенні в заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, не прийняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усіє спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначенні у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно із ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у спосіб, передбачений статтею 392 ЦК України, що відповідає правовій позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеній у п. 3.1. Інформаційного листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» за № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року. Таким чином, із аналізу вищевказаних правових норм, судом встановлено, що позивачем [PERSON] було дотримано всіх визначених законодавцем обставин для набуття права власності на спадщину за заповітом. В свою чергу, відповідач-позивач [PERSON], міг би претендувати на спадкове майно, в разі не виконання вимог законодавства спадкоємцем за заповітом [PERSON] та подання ним заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідно до вимог ст. 10 ч. 3 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК). Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі, що відображено в ст. 11 ЦПК України. Таким чином, суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог позивача [PERSON] та відмову в задоволенні позову відповідача-позивача [PERSON] Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, судові витрати понесенні позивачем [PERSON] з оплати судового збору підлягають стягненню з відповідача [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: approved