Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, у якому просила визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], яка померла 15.10.2000 року, право власності на нерухоме майно жилий будинок, що розташований по вул. Заславська, буд. 44, в с. Охрімівці Віньковецького району Хмельницької області та земельну ділянку загальним розміром 0,25 га, що розташована по вул. Заславська, буд. 44, в с. Охрімівці Віньковецького району Хмельницької області. В обґрунтування позовних вимог вказувала, що 15.10.2000 року в м. Кривий Ріг померла її мати [PERSON], яка була власником житлового будинку та земельної ділянки площею 0,25 га, що знаходяться в с. Охрімівці по вул. Заславська, 44. При житті мати заповіла їй все належне майно, на яке після її смерті відкрилася спадщина. Позивач спадщину прийняла шляхом вступу в оперативне управління майном. Інший спадкоємець син померлої [PERSON] від прийняття спадщини відмовився. 28.05.2015 року представник позивача звернулась із заявою до приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] щодо отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, однак постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки заповіт не внесений у спадковий реєстр та відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно. А тому в позасудовому порядку реалізувати своє право на переоформлення спадщини [PERSON] не може. У судове засідання 14.09.2016 року сторони, будучи повідомленими належним чином про місце, дату та час розгляду справи, не зявились. Представник позивача [PERSON] [PERSON] подала до суду письмову заяву, у якій просила справу розглянути без її участі та задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача, Охрімовецької сільської ради Віньковецького району Хмельницької області, сільський голова [PERSON] також надав суду письмову заяву, у якій позовні вимоги [PERSON] визнав повністю та просив справу розглянути за відсутності представника сільської ради. 14.09.2016 року справа розглянута згідно з положеннями ч. 2 ст. 197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши та оцінивши надані письмові докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємного звязку, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково. Судом встановлено, що 15.10.2000 року в м. Кривий Ріг померла мати позивачки [PERSON], після чого на належне їй майно відкрилась спадщина, та зокрема на житловий будинок з надвірними спорудами в с. Охрімівці по вул. Заславська, 44. Відповідно до змісту заповіту від 30.06.2000 року, посвідченого секретарем Охрімовецької сільської ради, спадкоємцями всього належного [PERSON] майна, є її дочка [PERSON] позивач по справі, яка прийняла спадщину, та син [PERSON], який від прийняття спадщини відмовився. Наведені обставини підтверджуються письмовими матеріалами справи, та зокрема: свідоцтвом про смерть [PERSON] серії І-КИ № 360907; паспортом позивача, ксерокопією заповіту від 30.06.2000 року, згідно якого [PERSON] все своє майно заповіла дочці [PERSON] та сину [PERSON]; копією свідоцтва про народження ЯР № 104875, із якого вбачається, що матір`ю [PERSON] є [PERSON]; копією свідоцтва про одруження ІІ-АГ № 167438, відповідно до якого [PERSON] 24.10.1970 року уклала шлюб із [PERSON], і прізвище дружини після реєстрації шлюбу «Кравченко»; матеріалами спадкової справи № 20-2015, наданої приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] на запит суду. Відповідно до ст. ст. 524, 529 ЦК України (1963 року), який діяв на момент виникнення даних правовідносин, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого. Відповідно до ст. 549 цього Кодексу , спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Згідно довідки квартального комітету № 17, [PERSON] зареєстрована та проживає в [INFO], та разом із нею була зареєстрована та проживала з 17.08.1998 року по 15.10.2000 року її мати [PERSON]. Отже, з огляду на викладене, після смерті [PERSON] спадщину прийняла позивач, а інший спадкоємець за заповітом -- син померлої [PERSON] від прийняття спадщини відмовився. Згідно виписки з протоколу № 20 засідання правління колективного сільськогосподарського підприємства «Нива» с. Охрімівці, [PERSON] 17.11.1994 року передано у власність житловий будинок. Згідно виписки з погосподарської книги № 4 за 1991-1995 роки, 1996-2000 роки головою двору в с. Охрімівці по вул. Заславська, 44, була [PERSON]. 28.05.2015 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] відмовлено представнику позивача [PERSON] [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], яка померла 15.10.2000 року, у зв`язку з тим, що заповіт складений [PERSON] не внесено у спадковий реєстр, та відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року) щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним Кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Як встановлено судом, померла [PERSON], будучи власником домоволодіння, заповіла це майно позивачу, але через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно та відсутністю відмітки про внесення заповіту в спадковий реєстр, [PERSON] позбавлена права на отримання у нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину за заповітом в цілому, чим порушуються її особисті та майнові права, і його вирішення можливе лише в судовому порядку. Визнання права власності за [PERSON] на житловий будинок з надвірними спорудами не оспорюється відповідачем, не порушує прав чи інтересів інших осіб, у звязку з чим позов у цій частині належить задовольнити. Що стосується позовних вимог про визнання за позивачем права приватної власності на земельну ділянку площею 0,25 га, розташовану по вул. Заславська, 44, в с. Охрімівці Віньковецького району, то вказані вимоги задоволенню не підлягають з огляду на таке. Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно з ч. 1 ст. 5. Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на обєкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Із рішення Охрімовецької сільської ради № 30 від 19.11.1993 року слідує, що [PERSON] передано у власність для обслуговування житлового будинку земельну ділянку площею 0,25 га. Відповідно до ст. 22 ЗК України (Закон від 18.12.1990 № 561-ХІІ) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Згідно зі ст. 23 ЗК України (Закон від 18.12.1990 № 561-ХІІ) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Отже, враховуючи, що [PERSON] не провела державної реєстрації земельної ділянки, яка їй була надана на підставі рішення Охрімовецької сільської ради № 30 від 19.11.1993 року, доказів на підтвердження отримання нею державного акта на право власності на земельну ділянку суду не надано, відтак суд доходить висновку, що спадкодавець права власності на земельну ділянку не набула, та вказане майно не може входити до складу спадщину, а тому у задоволенні позовних вимог в цій частині належить відмовити.

Outcome: partial