Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-10 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: стягнути з ПрАТ «Авіакомпанії «Аеросвіт» на її користь середній заробіток за період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, з урахуванням того, що середньоденний заробіток складає 187 гривень 66 копійок, а середній заробіток, належний їй до виплати, розрахований за 182 робочих дні (за період з 13 червня 2013 року по дату подання заяви) складає 34 154,12 гривень. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 02 лютого 2005 року по 12 червня 2013 року, вона працювала у ПрАТ «Авіакомпанії «Аеросвіт» на посаді швачки відділу виготовлення м'якого обладнання П.С. Після розірвання трудової угоди, з посиланням на фінансовій труднощі, їй не було виплачено заробітну плату за січень, лютий, березень, квітень, травень та за вісім днів червня 2013 року, а також компенсацію за невикористану відпустку. Позивач в судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву, з проханням розглядати справу у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Уповноважений представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, суд про причини неявки не повідомив. Відповідно до ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чи ном повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність позивача та представника відповідача, та за згодою позивача постановити заочне рішення. У відповідності до ч.2 ст. 197 Цивільного процесуального кодексу України, у зв'язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, позивач працювала у відповідача з 02 лютого 2005 року на посаді швачки відділу виготовлення м'якого обладнання ПС Директорату з інтер'єрів ПС Комплексу інженерно-технічного забезпечення. Відповідно до ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно з ст. 24 КЗпП України, укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Наказом Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанії «Аеросвіт» від 07 червня 2013 року № 1650-ОС, [PERSON] було звільнено 12 червня 2013 року за власним бажанням (ч. 3 ст. 38 КЗпП України). Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Як вбачається з наказу про звільнення позивача, останній мали виплатити компенсацію за невикористану відпустку у кількості 18 календарних днів за відпрацьований період з 02 лютого 2012 року по 12 червня 2013 року; вихідну допомогу в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат відповідно до ст. 44 КЗпП України; провести повний розрахунок [PERSON] за фактично відпрацьований період по 12 червня 2013 року. Згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В той же час, відповідачем не було виплачено позивачу заробітну плату за відпрацьований період по 12 червня 2013 року, а також компенсацію за невикористану відпустку. Як роз'яснено у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», зазначається, що суд, встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, а коли він у цей день не був на роботі, - наступного для після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок на підставі ст.117 Кодексу законів про працю України стягує на користь працівника середній заробіток за весь час період затримки розрахунку, а при не проведенні останнього до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідності передбаченої ст.117 Кодексу законів про працю України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Згідно ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, про відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п.8 Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до довідки про доходи, сума заборгованості відповідача з виплати заробітної плати позивачу становить 38 135,44 гривень, де заробітна плата за січень 2013 року становить - 5026,47 гривень; лютий 2013 року - 4403,18 гривень; березень 2013 року - 4403,18 гривень; квітень 2013 року - 3290,35 гривень; травень 2013 року - 4403,18 гривень; червень 2013 року - 16 609,08 гривень (а.с.7). Згідно розрахунку середнього заробітку станом на 20 лютого 2013 року, сума нарахованої заробітної плати позивачу за квітень 2013 року становить 3290,35 гривень (22 робочих днів), за травень 2013 року (19 робочих днів) - 4403,18 гривень. Загальна сума заробітної плати за два місяці становить 7693,53 гривень (а.с.10). Як вбачається з даного розрахунку, середньоденна заробітна плата позивача за останні два календарних місяці становить 187,66 гривень (7693,53 гривень (всього нарахована заробітна плата за два місяці) : 41 (всього кількість робочих днів за два місяці)). Кількість календарних днів затримки виплати належних сум на день судового засідання становить 253 дні, кількість робочих днів в період затримки виплати заробітної плати становить 182 дні. Позивачем до сплати відповідачу розраховано 34 154,12 гривень середнього заробітку, який не був виплачений відповідачем позивачу. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. За таких обставин, враховуючи, що відповідачем не було здійснено виплату позивачу середньої заробітної плати, а також те, що позивачем будь-яких заперечень на позову заяву подано не було, суд приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог [PERSON], з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток у розмірі 34 154,12 гривень. Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи викладене та

Outcome: approved