Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-02 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: стягнути з відповідача [PERSON] на її користь суму боргу за прострочений період в розмірі 318 500 гривень; проценти нараховані відповідно до ст. 1048 Цивільного кодексу України в розмірі 102 026,84 гривень; 3% річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України в розмірі 38 638,84 гривень, всього 459 165,68 гривень; зобов'язати відповідача відшкодувати судові витрати, а саме - адвокатські послуги в розмірі - 10 000,00 гривень (витрати на послуги адвоката) - згідно договору про надання правової допомоги та судовий збір. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 24 грудня 2009 року вона виступаючи позикодавцем передала [PERSON], що виступав позичальником грошові кошти в сумі 28 000,00 євро, що на день надання позики (за курсом НБУ станом на 24 грудня 2009 року 1,00 євро = 11,375 грн.) складала суму в розмірі 318 500,00 гривень. Відповідач зобов'язався повернути вказану суму грошових коштів не пізніше 24 грудня 2010 року. Тобто між нею та відповідачем було укладено договір позики. В порушення умов договору та закону, відповідач позику в сумі 318 500,00 гривень їй не повернув після настання граничного строку повернення позики, позичальник своє зобов'язання не виконав. Дана сума належить до стягнення з відповідача, як основна сума боргу. Окрім основної суми боргу, відповідач повинен сплатити проценти в розмірі 102 026,84 гривень, три відсотки річних в сумі 38 638,84 гривень. Також вона, через неправомірні дії відповідача, вимушена була звернутися за адвокатською допомогою. Між нею та адвокатом [PERSON] було укладено договір - доручення про ведення справи № 8/19-11 від 19 листопада 2009 року. Згідно даного договору вона сплатила адвокату [PERSON] гонорар в розмірі 10 000,00 гривень - за надання адвокатської допомоги. Не погоджуючись з поданою позовною заявою, в судовому засіданні 25 квітня 2014 року представником відповідача [PERSON] - [PERSON], було подано зустрічну позовну заяву про визнання зобов'язання припиненим в зв'язку з новацією, яка ухвалою суду, без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до журналу судового засідання, була прийнята судом до розгляду з первісним позовом. Відповідно до заявлених зустрічних позовних вимог, позивач [PERSON] просить суд: визнати зобов'язання за усним договором позики 28 000,00 євро укладеним між ним і [PERSON] та розпискою від 24 грудня 2009 року складеною [PERSON] припиненими в зв'язку з новацією; стягнути з [PERSON] на його користь судовий збір у розмірі 243,60 гривень. Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що 24 грудня 2009 року між [PERSON] та ним було укладено усний договір позики. На виконання цього договору [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти в сумі 28 000,00 євро, про що він склав розписку від 24 грудня 2009 року. Відповідно до складеної розписки, він повинен був повернути суму коштів одержаних в позику до 24 грудня 2010 року. При цьому сторони погодили в усному порядку, що позичальник сплачуватиме позикодавцю 12% річних від суми отриманих в позику коштів. Позичальник повернув частину коштів, а саме, 4421,00 євро, про що зроблено записи на зворотній стороні копії розписки, яка знаходиться у нього. Повернення цих коштів підтвердила позикодавець, шляхом проставлення свого підпису біля вказаних записів на зворотній стороні розписки. Після настання граничної дати повернення коштів, сторони вирішили продовжити строк дії договору позики на невизначений термін. 15 червня 2013 року він та [PERSON] вирішили припинити зобов'язання за розпискою від 24 грудня 2009 року, шляхом заміни первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація). В зв'язку з цим, він написав нову розписку, в якій відобразив суму позики, що була йому передана за розпискою від 24 грудня 2009 року, з врахуванням наступних перерахунків: було віднято суму, яку позичальник повернув (4421,00 євро) та додано до суми позики суму нарахованих відсотків (12 % річних за період з 24 грудня 2009 року по 15 червня 2013 року). В новому зобов'язанні сторони також зменшили розмір відсотків за користування грошовими коштами з 12 до 8 відсотків та встановили, що сума позики повинна бути повернена ним до 15 червня 2014 року. Фактично сторони своїми діями припинили зобов'язання шляхом заміни первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація), оскільки були змінені не лише сума позики, строк її повернення і відсотки за користування, а й складено нову розписку від 15 червня 2013 року, при цьому воля сторін при складанні нової розписки була спрямована саме на заміну одного зобов'язання іншим. Тобто сторони уклали новий договір позики (розписка від 15 червня 2013 року), що замінив попередній договір позики (розписка від 24 грудня 2009 року). Також в зв'язку з припиненням основного зобов'язання, припинилися і додаткові, зокрема нарахування 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання. А відсотки за договором позики були враховані при вчиненні сторонами новації та їх сума була додана до суми позики. Представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримав у повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві, проти зустрічного позову заперечував. Пояснив суду, що доказів повернення коштів з боку відповідача [PERSON] по позиці немає. Також зазначив, що 200 євро, які начебто повернув відповідач позивачу 15 червня 2013 року не має відношення до розписки про отримання позики від 24 грудня 2009 року, а відноситься до розписки від 15 червня 2013 року. Зі слів позивача [PERSON] 15 червня 2013 року вона передала [PERSON] позику в сумі 32 700 євро. Також пояснив, що позивач неодноразово телефонувала відповідачу для того, щоб останній повернув борг, але він пояснював, що у зв'язку з девальвацією курсу, бізнесові справи пішли погано. Крім того, зазначив, що між позивачем та відповідачем були довірчі стосунки, до надання позики, яка є предметом позову, позивач також надавала відповідачу кошти у позику, які останній повертав. Після ж надання другої позики, відповідач сказав що після вирішення фінансовий проблем одразу поверне обидві. Додатково відповідач також обіцяв, що позивач стане його партнером по бізнесу та буде отримувати прибуток. Щодо зустрічних позовних вимог, пояснив, що новації боргу не могло бути, оригінал розписки знаходиться у позивача. Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом в судовому засіданні первісні позовні вимоги не визнав, з підстав викладених у запереченні на позов (а.с.23-26), зустрічний позов підтримав у повному обсязі. Пояснив суду, що між позивачем та відповідачем було досягнуто усної домовленості про сплату [PERSON] 12 % річних за користування позикою, наданою [PERSON] 24 грудня 2009 року. В подальшому, 15 червня 2013 року [PERSON] повернув [PERSON] 200 євро, 17 червня 2013 року - 2 650 євро, 1300 євро, 40 євро та 231 євро. Крім того, також між ними була домовленість, що розсипку від 24 грудня 2009 року [PERSON] знищить, у зв`язку з новацією боргу, яка оформлена розпискою від 15 червня 2013 року. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного. Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною 2 ст.1047 Цивільного кодексу України, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як вбачається з матеріалів справи, 24 грудня 2009 року [PERSON] склав розписку, відповідно до якої, останній отримав у борг 28 000 євро від [PERSON] та зобов'язувався повернути вказану суму 24 грудня 2010 року або в подальшому після цього строку сума може бути збільшена, при обопільній згоді сторін (а.с.54). Крім того, 15 червня 2013 року [PERSON] склав розписку, відповідно до якої, останній отримав у борг від [PERSON] 32 700 євро, зобов'язувався сплачувати вісім процентів річних від суми залишку боргу, повернути вказану суму з урахуванням 8% річних до 15 червня 2014 року (а.с.28). Звертаючись до суду із зустрічними позовними вимогами [PERSON], посилається на те, що між [PERSON] та [PERSON] були припинені всі зобов'язання за розпискою від 24 грудня 2009 року, шляхом заміни первісного зобов'язання новим зобов'язанням за розпискою від 15 червня 2013 року. Будучи допитаним в судовому засіданні в якості свідка відповідач за первісним позовом [PERSON] пояснив суду, що [PERSON] являється його співробітницею. Дійсно остання позичила йому 25 000 євро, в розписці він зазначив про отримання ним 28 000 євро, з урахуванням процентів по день повернення грошей - 2010 року. В 2013 році він повернув [PERSON] 4500 євро і була складена нова розписка, вони порахували скільки він повинен повернути по розписці 2009 року, з урахуванням відсотків. Розписку від 2009 року вона повинна була знищити, але на той час вона не мала її при собі і пообіцяла її знищити. В подальшому, зазначала, що її знищила. Грошові кошти за другою розпискою не передавалися, в останній було враховано попередній борг, з урахуванням відсотків. Будучи допитаною в судовому засіданні, свідок [PERSON] пояснила суду, що являється донькою [PERSON] 24 грудня 2009 року під час зустрічі її батька та [PERSON], вона присутня не була та грошові кошти в її присутності не передавались. Однак увечері, коли вона приїхала за батьком, то перераховувала гроші які він отримав від [PERSON] в сумі 25000 Євро. Чи повертав грошові кошти за вказаною розпискою її батько, їй не відомо. В літку 2013 року вона була присутня під час написання її батьком іншої розписки. В той час, її батько та [PERSON] перерахували, з урахуванням відсотків, скільки батько залишився їй винним, та на цю суму батько написав нову розписку. Також, в її присутності [PERSON] обіцяла знищити розписку 2009 року. Статтею 1053 Цивільного кодексу України передбачено, що за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням. Заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу). Таким чином, новація - це спосіб припинення зобов'язання за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами згідно з вимогами ч. 2 ст. 604 ЦК. Статтею 604 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація). Новація не допускається щодо зобов'язань про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, про сплату аліментів та в інших випадках, встановлених законом. Новація припиняє додаткові зобов'язання, пов'язані з первісним зобов'язанням, якщо інше не встановлено договором. В даному випадку, домовленість сторін про новацію вважається укладеною, за наявності об'єктивних і суб'єктивних умов. До перших належать: 1) існування між учасниками цивільних відносин первісного зобов'язання, внаслідок невиконання якого виник борг; 2) домовленість сторін про припинення існуючого боргового зобов'язання та заміну його іншим - позиковим; 3) можливість заміни первісного зобов'язання (воно має відповідати вимогам дійсності правочинів, бути одним із тих юридичних фактів, на підставі яких закон дозволяє здійснювати новацію зобов'язання); 4) наявність між борговим і позиковим зобов'язаннями певного проміжку часу та причинного зв'язку (боргове зобов'язання повинно існувати на момент прийняття сторонами рішення про припинення їхніх правовідносин новацією); 5) дійсність самої домовленості сторін про новацію боргу у позикове зобов'язання - вона має відповідати всім вимогам закону щодо правочинів та їхньої форми. Суб'єктивний критерій виражається в тому, що обов'язковою умовою новації є наміри сторін припинити діюче боргове зобов'язання та замінити його новим - позиковим. Така воля сторін повинна бути однозначно вираженою у договорі новації або прямо випливати з нього. Як вбачається з матеріалів справи, розписка від 15 червня 2013 року, надана [PERSON] про отримання від [PERSON] 32 700 євро не може бути розцінена судом як новація боргу, оскільки суб'єктний критерій даної розписки не передбачає існування на момент надання даної розписки намірів її сторін припинити діюче боргове зобов'язання від 24 грудня 2009 року та замінити його новим зобов'язанням, що також підтверджується перебуванням оригіналу розписки від 24 грудня 2009 року у [PERSON] Крім того, сторонами у розписці від 15 червня 2013 року не обумовлено, що остання вважається договором новації, а лише констатує факт отримання [PERSON] у борг від [PERSON] грошових коштів з певною відсотковою ставкою зі строком повернення до 15 червня 2014 року. Таким чином, враховуючи вищевикладене судом не вбачається підстав для того, щоб вважати розписку від 15 червня 2013 року договором новації, у зв'язку з чим розписка від 24 грудня 2009 року, як договір позики не може вважатися припиненим. Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що зустрічні позовні вимоги [PERSON] про визнання зобов`язання припиненими в зв`язку з новацією, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. Як вбачається з розписки відповідача за первісним позовом [PERSON], останній зобов'язався повернути позику за договором позики від 24 грудня 2009 року - 24 грудня 2010 року. Згідно ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1, 2 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. З огляду на викладене вбачається, що з боку [PERSON] має місце порушення зобов'язання в частині повернення позики, у зв'язку з чим позивач за первісним позовом [PERSON] правомірно вимагає стягнення не повернутих грошових коштів за розпискою від 24 грудня 2009 року. Станом на 24 грудня 2009 року за офіційним курсом НБУ, співвідношення до гривні, становило за 1,00 Євро - 11,375 гривень. Таким чином, загальний розмір заборгованості за договором позики від 24 грудня 2009 року становить 318 500,00 гривень. Щодо посилань сторони відповідача [PERSON] на факти повернення з боку [PERSON] грошових коштів в сумі 200 євро 15 червня 2013 року саме в рахунок боргу від 24 грудня 2009 року, то дані твердження судом не можуть братися до уваги як часткове виконання зобов'язання, оскільки відображення на зворотньому боці копії розписки від 24 грудня 2009 року, отримання з боку [PERSON] 15 червня 2013 року 200,00 Євро, не свідчать про внесення даних коштів з боку [PERSON] саме в рахунок виконання зобов'язання від 24 грудня 2009 року. Також, суд критично відноситься до тверджень відповідача [PERSON] про повернення [PERSON] грошових коштів за розпискою від 24 грудня 2009 року на загальну суму 4500 Євро, розрахунок яких приведений [PERSON] на зворотньому боці копії розписки від 24 грудня 2009 року, оскільки вказані розрахунки не підтверджені будь-якими доказами, виконані безпосередньо [PERSON], та не містять будь-якого підтвердження отримання таких коштів [PERSON] та її підпису. Аналізуючи вищевикладене, беручи до уваги викладені вище обставини, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] в частині стягнення з [PERSON] боргу за договором позики від 24 грудня 2009 року в розмірі 28000 Євро, що за курсом НБУ становить 318 500 гривень. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідача [PERSON] процентів в розмірі 102 026,84 гривень, то суд зазначає наступне. Статтею 1048 Цивільного кодексу України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Позивачем для сплати відповідачу розраховано 102 026,84 гривні процентів за невиконання умов зобов'язання в період часу з 24 грудня 2009 року по 20 грудня 2013 року, де розмір облікової ставки за період часу з 24 грудня 2009 року по 08 червня 2010 року (193 дні) становить 10,25%, з 08 червня 2010 року по 08 липня 2010 року (30 дні) - 9,5%, з 08 липня 2010 року по 10 серпня 2010 року (32 дні) - 8,5%, з 10 серпня 2010 року по 23 березня 2012 року (622 дні) - 7,75%, з 23 березня 2012 року по 10 червня 2013 року (416 днів) - 7,5%, з 10 червня 2013 року по 13 серпня 2013 року (54 дні) - 7,0%, з 13 серпня 2013 року по 20 грудня 2013 року (129 днів) - 6,5%. В загальному сума нарахованих позивачем [PERSON] відсотків становить 102 026,84 гривень (318 500,00 * 10,25 % : 365 * 193) + (318 500,00 * 9,5 % : 365 * 30) + (318 500,00 * 8,5 % : 365 * 32) + (318 500,00 * 7,75 % : 365 * 622) + (318 500,00 * 7,5 % : 365 * 416) + (318 500,00 * 7,0 % : 365 * 54) + (318 500,00 * 6,5 % : 365 * 129). В той же час, суд не може погодитися з проведеним стороною позивача [PERSON] розрахунком суми процентів за невиконання умов зобов'язання з боку [PERSON], в частині визначення строків користування грошовими коштами, оскільки період з 24 грудня 2009 року по 07 червня 2010 року становить 165 дні, з 08 червня 2010 року по 07 липня 2010 року - 30 днів, з 08 липня 2010 року по 09 серпня 2010 року - 33 дні, з 10 серпня 2010 року по 22 березня 2012 року - 591 днів, з 23 березня 2012 року по 09 червня 2013 року - 444 дні, з 10 червня 2013 року по 12 серпня 2013 року - 64 дні, з 13 серпня 2013 року по 20 грудня 2013 року - 130 днів. Таким чином загальний розмір процентів за користування грошовими коштами становить 100 000,26 гривень, де розмір відсотків за період з 24 грудня 2009 року по 07 червня 2010 року при розмірі облікової ставки НБУ 10,25 % становить 147 57,89 гривень, за період з 08 червня 2010 року по 07 липня 2010 року при розмірі облікової ставки НБУ 9,5 % -2 486,91 гривень, з 08 липня 2010 року по 09 серпня 2010 року при розмірі облікової ставки НБУ 8,5% - 2 447,65 гривень, з 10 серпня 2010 року по 22 березня 2012 року при розмірі облікової ставки НБУ 7,75 % - 39 967,39 гривень, з 23 березня 2012 року по 09 червня 2013 року при розмірі облікової ставки НБУ 7,5 % - 29 057,67 гривень, з 10 червня 2013 року по 12 серпня 2013 року при розмірі облікової ставки НБУ 7,0 % - 3 909,26 гривень, з 13 серпня 2013 року по 20 грудня 2013 року при розмірі облікової ставки НБУ 6,5 % - 7373,49 гривень. Відповідно до вимог ст.625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, а також боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому стягнення 3 процентів річних згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України не є неустойкою, адже є заходом цивільно-правової відповідальності за порушення грошового зобов'язання. Відповідно до змісту ч. 2 ст. 625 ЦК України фактично 3 процентів річних є пенею, яка може застосовуватись в разі прострочення грошового зобов'язання, якщо в його умовах не був передбачений такий вид санкції за його порушення. Як роз`яснено в п.18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» за змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. Позивачем для сплати відповідачу розраховано 38 638,84 гривень 3% річних, де сума боргу - 318 500 гривень, кількість днів користування грошовими коштами 1476 днів (318 500 * 3%: 365 * 1476). Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України підставою застосування передбаченої цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобов'язання. Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК України). Згідно зі статтями 251, 253 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення; перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Разом з тим, як вбачається з проведеною позивачем розрахунку заборгованості, загальна кількість прострочених днів сплати з боку [PERSON] становить 1457 днів, що включає період з 12 серпня 2009 року по 13 серпня 2013 року. В той же час, як вбачається з наданої [PERSON] розписки про отримання грошових коштів від [PERSON], строк повернення грошових коштів визначений 24 грудня 2010 року. З огляду на викладене, розмір 3% річних має бути розрахований починаючи з 25 грудня 2010 року та закінчуючи датою пред'явлення позивачем позову до [PERSON] про стягнення боргу, а саме 20 грудня 2013 року. Таким чином, загальний розмір 3% річних за невиконання вимог договору позики від 24 грудня 2009 року становить 28 586,46 гривень (318 500 гривень (загальна сума боргу) * 3% : 365 * 1092 (кількість прострочених днів). Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON], а саме вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] суму боргу в розмірі 447 086 гривень 72 копійки, що включає в себе суму неповернутого боргу в розмірі 318 500 гривень, відсотки в сумі 100 000,26 гривень та 3% річних в сумі 28586,46 гривень, та відмову в задоволенні зустрічного позову [PERSON] В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача за первісним позовом [PERSON] на користь [PERSON] підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 3441 гривню. Враховуючи, що суд дійшов обґрунтованих висновків, щодо відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON], то з урахуванням положень статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, відшкодування судового збору, у разі відмови у позові не підлягають. В той же час, судом не вбачається за можливе задоволення первісних позовних вимог [PERSON] в частині стягнення з [PERSON] судових витрат за адвокатські послуги в сумі 10 000,00 гривень, з огляду на наступне. Відповідно до ст.ст. 79, 84, 88 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. В силу ст.ст. 56 та 84 Цивільного процесуального кодексу України ці витрати мають бути пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які допускаються до участі в розгляді справи ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь в розгляді справи. Як вбачається з матеріалів справи, 19 грудня 2013 року між адвокатом [PERSON] та [PERSON] було укладено договір № 10/19-12 про надання правової допомоги, згідно якого адвокат зобов'язується надати клієнту кваліфіковану юридичну допомогу у вирішенні юридичних (правових) питань замовника, шляхом надання консультацій, роз'яснень, а також складання заяв, скарг та інших документів правового характеру. В той же час, жодних доказів, які б підтверджували понесення [PERSON] витрат, що пов'язані з наданням послуг адвоката до позовної заяви додано не було. Враховуючи наведене та

Outcome: partial