Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору дійсним. Позивач просить суд визнати дійсним договір дарування 1\\3 частини квартири [ADDRESS] укладений 17 травня 2015 року в м. Києві між [PERSON] та [PERSON]. В обґрунтування позову вказує, що 16.05.2015 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] 17.05.2015 року між нею та [PERSON] був укладений договір дарування 1\\3 частини квартири [ADDRESS], яка належала останньому на праві власності. Вказана власність була придбана останнім в порядку пайової участі в будівництві разом з колишньою дружиною [PERSON] та донькою [PERSON]. Внаслідок із складних стосунків з колишньою дружиною [PERSON] не може отримати від колишньої дружини всі необхідні документи для нотаріального посвідчення договору, а звертатись до правоохоронних органів або суду з цього питання не бажає. Посилаючись на ч.2 ст.220 ЦК України позивач просить визнати дійсним укладений у простій письмовій формі договір дарування 1\\3 частини квартири [ADDRESS] укладений 17 травня 2015 року в м. Києві між нею та відповідачем. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] за дорученням - [PERSON] позов підтримує. Пояснила, що відповідач подарував позивачу належну йому 1\\3 частину квартири і договір про це вона просить визнати дійсним. Представник відповідача [PERSON] за дорученням - [PERSON] в судовому засіданні позов визнає. Пояснив що відповідачу разом з колишньою дружиною та неповнолітньою донькою належало по 1\\3 частині у житловому приміщенні, свою 1\\3 частину відповідач подарував новій дружині. Вислухавши представників позивача та відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню. Відповідно до копії свідоцтва про право власності (а.с.47) квартира [ADDRESS], яка складається з 2 кімнат, жилою площею 45,3 кв. м., загальною площею 86,4 кв. м., дійсно належить [PERSON], [PERSON], та їх неповнолітній доньки [PERSON] в рівних частинах. Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона(дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні(обдарованому) безоплатно майно(дарунок) у власність. За приписом ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цивільних прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Таким чином договір дарування 1\\3 частини квартири у житловому будинку повинен укладатись у нотаріальній формі і підлягає державній реєстрації. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Цивільним Кодексом України встановлені вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, які викладені у ст.203 ЦК України: 1)Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2)Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3)Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4)Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5)Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6)Правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Дослідивши викладений у простій письмовій формі договір дарування 1\\3 частини квартири, якій позивач просить визнати дійсним на підставі ст.220 ЦК України (а.с.45), суд вважає що такий договір не може бути визнаний дійсним, а в задоволенні позову належить відмовити. Відповідно до ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У даному випадку виконання договору не відбувалось і стороною позивача у судовому засіданні цього не доведено. Окрім цього сторонами не додержані загальні вимоги які є необхідними для чинності правочину передбачені у ч.ч.1,4,6 ст.203 ЦК України: не дотримана форма правочину, правочин не може суперечити моральним засадам суспільства, правочин що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх неповнолітніх дітей. Так в судовому засіданні встановлено, що співвласниками квартира [ADDRESS], яка складається з 2 кімнат, жилою площею 45,3 кв. м є неповнолітня дочка відповідача [PERSON], та колишня дружина [PERSON]. Суд приходить до висновку, що визнання правочину дійсним безумовно суперечить правам дитини співвласника жилого приміщення [PERSON], а відповідно до ч.3 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» такий правочин повинен здійснюватись лише з дозволу органу опіки та піклування на який законом покладений контроль за додержанням батьками майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень. Визнання такого правочину з дарування дійсним може привести не тільки до зменшення житлової площі, яку може використовувати дитина [PERSON] у разі коли квартира належить обом її батькам, а й приведе до суперечності моральних засадах суспільства, оскільки використовувати свою житлову площу вона буде змушена разом з новою дружиною свого батька. Відповідно до ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно - гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. За правилами ч.1 ст.203 ЦК України правочин, що вчиняється батькам дитини [PERSON], не може суперечити правам та інтересам їхніх його неповнолітньої дитини. Відповідно до ст.1 Закону України «Про охорону дитинства» дитина - особа віком до 18 років. Відповідно до ст..11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. За приписом ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За приписом ч.3 ст.17 батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та\\або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Таким чином законом визначена імперативна норма, яка зобов'язує батька, як власника житлового приміщення у якому є частка неповнолітнього, при відчуженні своєї частки попередньо отримати на це дозвіл у визначеному ч.3 ст.18 Законом України «Про охорону дитинства» органі - Органі опіки і піклування. Позивачем та відповідачем така вимога закону також виконана не була. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed