Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування майном, що належить на праві власності. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилалася на те що, їй на праві приватної власності належить гараж № 1 загальною площею 21 кв.м., розташований за адресою: місто Маріуполь вулиця Азовстальська, 81 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11 червня 2015 року, виданого реєстраційною службою Маріупольського міського управління юстиції, зареєстрованого в реєстрі за № 558412114123. Будучи власником зазначеного гаража, вона не може в повній мірі здійснювати своє право власності, оскільки відповідач у справі чинить їй перешкоди у здійсненні права власності. Так, взимку 2012 року, коли у неї ще не було правовстановлюючих документів на гараж, за проханням відповідача вона дозволила йому користуватись гаражом протягом трьох місяців. Користуючись її гаражем, відповідач замінив замки, при цьому не передав їй комплект ключів. На її неодноразові прохання звільнити гараж, в якому знаходилось її особисте майно на суму більше 10 000 гривень та передати їй комплект ключів, відповідач не реагував, посилаючись у грубій формі на ті обставини, що в неї немає правовстановлюючих документів на цей гараж. Коли нею були оформлені всі документи на гараж, 25 червня 2015 року вона знову звернулася до відповідача з аналогічним проханням, на яке він також не відреагував, спустивши на неї та її свідка, в присутності якого відбувалася розмова, трьох собак. Більш того, після цієї розмови, відповідач перекрив вхід до її гаража, поставивши легковий автомобіль [NUMBER], який він ремонтував, оскільки він неофіційно займається ремонтом автомобілів. З приводу крадіжки її особистого майна з гаража та незаконного користування гаражем, вона 30 червня 2015 року, 14 липня 2015 року та 27 липня 2015 зверталась до міліції. Крім того, відповідач поряд з її гаражем викопав яму глибиною 2 м, завдовжки 5 м, та шириною 3 м для будівництва гаража для себе без дозвільних документів, разрушивши при цьому кути стіни її гаража з двох сторін та встановив шлакоблок для кріплення у подальшому свого гаража, що призвело до порушення цілісності стіни її гаража та може привести до її повного обвалення, оскільки фундамент під будівництво свого гаража відповідач не встановлював. Таким чином, відповідач [PERSON] створив перешкоди у здійсненні нею права власності її гаражем, чим порушив її цивільні права, у звязку з чим вона вимушена звертатись до суду. Просила суд усунути перешкоди у здійсненні нею права користування гаражем № 1, розташованим у місті Маріуполі по вулиці Азовстальській, 81, зобовязавши [PERSON] передати їй комплект ключів від гаража; звільнити вхід в її гараж, переставивши автомобіль, який стоїть на вході; засипати яму, вириту поряд з її гаражем, та відновити розвалені відповідачем кути стін її гаража. В процесі розгляду справи позовні вимоги [PERSON] в частині зобовязання відповідача [PERSON] засипати яму, яка знаходиться біля спірного гаража, та відновити кути стін гаражу, які зруйновані відповідачем, були залишені без розгляду ухвалою суду за заявою позивача [PERSON] Крім того, в ході розгляду справи, позивачем [PERSON] були збільшені позовні вимоги в частині зобовязання відповідача [PERSON] звільнити гараж № 1, розташований у місті Маріуполі по вулиці Азовстальській, 81 від своїх особистих речей, про що суду надано відповідну заяву. Позивач [PERSON] до судового засідання не з'явилася, від імені якої діють представники [PERSON] та [PERSON] Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі договору про надання правової допомоги, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити та усунути [PERSON] перешкоди у здійсненні права користування гаражем, що належить їй на праві власності. Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності, позовні вимоги [PERSON] підтримала повністю та пояснила, що у 2008 році позивачкою було розпочато будівництво спірного гаража, це було на початку весни. Позивачка наймала робочих. Вона це бачила особисто, оскільки постійно ходила повз цього гаража. Потім [PERSON] продала машину й гараж був пустий, проте там залишались її інструменти та болгарка. Відповідач [PERSON] звернувся до позивачки з проханням дати йому ключі для тимчасового користування гаражом. Позивачка знала [PERSON], тому дала йому ключі від гаража у 2012 році строком на три місяці. Коли позивачці були потрібні зварювальні апарати, які знаходились в гаражі, вони разом з нею пішли в гараж, проте відповідач вигнав їх та сказав, що [PERSON] немає прав на цей гараж, оскільки в неї немає ніяких документів на нього. У подальшому у 2012-2013 роках позивачка неодноразово зверталась до відповідача з проханням звільнити її гараж, на що в її адресу надходили лише погрози з його боку. Також позивачка зверталась до міліції з заявами про викрадення відповідачем з гаража її майна. Оскільки спірний гараж був самовільно побудований, позивачка почала оформляти документи на гараж у передбаченому законом порядку і у 2015 році отримала свідоцтво про право власності. Крім того, позивачкою укладено договір оренди земельної ділянки, на якій розташований даний гараж, строком на 5 років. Проте до цього часу відповідач продовжує чинити їй перешкоди у користуванні її власністю, у звязку з чим вона вимушена звертатись до суду. Просила суд задовольнити позовні вимоги [PERSON] у повному обсязі. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав повністю та пояснив, що ще у 1999 році у нього була домовленість з громадянином [PERSON], який проживав за адресою: [INFO], про сумісне користування земельною ділянкою, яка йому належала. У 1999 році був залитий фундамент, а потім поступово йшло будівництво. Він сам будував цей гараж з товаришем, всі матеріали возив своїм автомобілем. Будівельні матеріали, а саме шлак, цемент, шлакоблок, арматура, які використовувались при будівництві гаража, були придбані ним ще у 1991 році. Побудований гараж був у 2005-2006 роках без дозвільних документів. З цього часу він і користується ним, ставить там машину та зберігає власні речі. З [PERSON] він познайомився 5 років тому, коли вона звернулась до міліції з приводу того, що він самовільно забрав її гараж. Ключі від гаража вона йому ніколи не давала. Син позивачки займався автомобілями, тому з 2010 року ставив до нього в гараж автомобілі як у відстійник. Після того, як ламали гараж, після чого не відчинялися двері, він змінив замки та забрав у них ключі. Влітку 2014 року позивачка безпідставно почала вимагати віддати їй гараж. Вважає, що надані позивачкою документи, не мають ніякого відношення до цього гаража, оскільки він сам його побудував за власні кошти, тому має право ним користуватись, хоча й не звертався до державних органів для оформлення документів. Просив у задоволенні позову відмовити повністю. Представник відповідача [PERSON], яка діє на підставі довіреності, позовні вимоги не визнала у звязку з відсутністю у справі доказів. Зазначала, що відповідач не визнає право власності [PERSON] на спірний гараж, тому у задоволенні позову просила відмовити у повному обсязі. В подальшому відповідач [PERSON] на судові засідання які були призначені на 23.06.2016 року та 07.07.2016 року, а його представник адвокат [PERSON] на судове засідання призначене на 07.07.2016 року, будучи належним чином повідомлені про час та день слухання справи до суду не зявилися тому суд відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України розглянув справу без їх участі При цьому вважає, що відповідач [PERSON] без поважних причин не зявився до суду та не приймає до уваги письмову заяву останнього про те, що він знаходиться на лікуванні оскільки як він зазначав у заяві що буде лікуватися до 05 липня 2016 року, а справа розглядалася 07 липня 2016 року. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи вважає, що позов частково підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до положень ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. При цьому, суд виходить з того, що відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] є власником гаража № 1 загальною площею 21 кв.м., розташованого за адресою: місто Маріуполь вулиця Азовстальська, 81 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11 червня 2015 року, виданого Реєстраційною службою Маріупольського міського управління юстиції Донецької області та зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 11711365. Земельна ділянка площею 0,0025 га, на якій розташований вищевказаний гараж, була передана позивачу в оренду з цільовим призначенням: для будівництва індивідуальних гаражів, строком на 5 років (з 30 грудня 2014 року до 30 грудня 2019 року) на підставі договору оренди від 19 лютого 2015 року, укладеного між Маріупольською міською радою в особі начальника юридичного відділу [PERSON] та громадянкою [PERSON], який зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23 березня 2015 року за № 10687302. Крім того, у судовому засіданні було встановлено, що відповідач [PERSON] використовує належний позивачу гараж, а саме зберігає там автомобіль, запчастини та інші речі, що підтверджено у судовому засіданні поясненнями самого відповідача [PERSON] та свідків [PERSON] та [PERSON] Як зазначала у судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON], починаючи з 2012 року, коли ще не були належним чином оформлені документи на самовільно побудований гараж, та вже після їх оформлення, позивач [PERSON] неодноразово зверталась до відповідача [PERSON] з проханням добровільно звільнити гараж та передати їй ключі. Але до теперішнього часу відповідач гараж не звільнив, у звязку з чим позивач звертається до суду за захистом свого порушеного права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України (що діє з 01 січня 2004 року, зі змінами та доповненнями) (далі за текстом ЦК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3 статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК). Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5 зазначено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57-59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об'єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача. Так, у судовому засіданні представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності, наголошувала на тому, що спірний гараж був побудований позивачкою [PERSON] ще у 2008 році без належного на те дозволу, як самовільне будівництво. Факт того, що капітальний гараж по вулиці Азовстальській, 81 був побудований позивачкою [PERSON] у 2008 році було підтверджено й поясненнями свідків [PERSON], яка є сусідкою позивачки, [PERSON], яка на той час працювала разом з [PERSON] та самої [PERSON], яка була допитана у судовому засіданні також у якості свідка. Зазначені свідки поясняли, що вони спілкувались з [PERSON] та часто проходили мимо цього гаража, коли велось будівництво, тому бачили, що [PERSON] купувала матеріали та наймала людей для його будівництва. А у 2012 році на прохання відповідача надала йому ключі від даного гаража для користування строком на три місяці, після спливу якого відповідач до цього часу відмовляється віддавати ключі та звільняти належний їй гараж. Не визнаючи позовних вимог, відповідач [PERSON] посилався на те, що саме він побудував даний гараж за власні кошти, будівництво якого було завершено ще у 2005-2006 роках, тому він не визнає права власності позивача [PERSON] на даний гараж. При цьому жодних документів, ані на гараж, ані на земельну ділянку, на якій він розташований, в нього немає, свої доводи підтверджував лише поясненнями свідків [PERSON], [PERSON], які є його близькими родичами, та свідка [PERSON], який зазначав що у кінці 1999 року він дозволив [PERSON] побудувати гараж на належній йому земельній ділянці. Будівництво почали у 2000 році, будували три гаража, коли закінчили будівництво він не знає, оскільки з 2012 по 2014 роки відбував покарання у місцях позбавлення волі. Проте, як вбачається з акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства, складеного 08 жовтня 2015 року Управлінням земельних відносин Маріупольської міської ради, громадянами [PERSON], [PERSON], [PERSON] самовільно зайнята та використовується земельна ділянка із земель житлової та громадської забудови за адресою: вулиця Азовстальська, 81. Відповідно до положень ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2004 року № 1243 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів», прийняття в експлуатацію закінчених обєктів полягає у підтвердженні державними приймальними комісіями готовності обєкта до експлуатації за його цільовим призначенням відповідно до будівельних норм та правил. Отже, саме із цього моменту новостворене майно з категорії побудови переходить до категорії майна як обєкта цивільного права. Таким чином, суд не приймає до уваги доводи відповідача [PERSON] та пояснення свідків зі сторони відповідача, щодо наявності у [PERSON] права користування спірним гаражом, та приходить до висновку, що власником гаража № 1, розташованого за адресою: місто Маріуполь вулиця Азовстальська, 81 є саме позивач [PERSON] з моменту державної реєстрації, а саме 11 червня 2015 року. Даний висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною при розгляді справи № 6-641цс15. Також, для проведення державної реєстрації належного їй гаража, позивачем [PERSON] було дотримано передбачений законодавством порядок прийняття обєкта в експлуатацію, що підтверджується рішенням Маріупольської міської ради № 6/43-5089 від 30 грудня 2014 року «Про затвердження проекту землеустрою по відводу земельної ділянки для обслуговування капітального гаража, побудованого самовільно по вулиці Азовстальській, 81 в Орджонікідзевському районі громадянці [PERSON]В.»; Декларацією про готовність капітального гаражу № 1, розташованого в місті Маріуполі по вулиці Азовстальській, 81, до експлуатації, зареєстрованої у Департаменті Державної архітектурно-будівельної інспекції у Донецькій області 27 травня 2015 року, замовник [PERSON], технічним паспортом на зазначений гараж та поясненнями свідка [PERSON], який будучи начальником відділу правової роботи Управління земельних відносин Маріупольської міської ради, зазначав що за скаргою [PERSON] була створена комісія, яка двічі виїжджала за адресою: вулиця Азовстальська, 81, за висновками якої була складена Декларація, згідно якої [PERSON] законно побудувала гараж за вказаною адресою, який у подальшому був прийнятий в експлуатацію. Крім того, як вбачається з матеріалів цивільної справи № 265/6427/13ц, яка була оглянута у судовому засіданні, [PERSON] ще 27 серпня 2013 року зверталась до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя з позовом про визнання за нею права власності на спірний гараж як на обєкт самовільного будівництва, проте позовну заяву було залишено без розгляду за її заявою для оформлення права власності у передбаченому законом порядку, що підтверджує правомірність підстав предявлення вимог [PERSON] до відповідача [PERSON] щодо звільнення зайнятого ним без законних підстав гаража ще у 2013 році. Крім того, сам відповідач у судовому засіданні 14 червня 2016 року підтвердив, що позивач [PERSON] вже пять років вимагає звільнити гараж та передати їй ключі. Проте до міліції з офіційними заявами щодо викрадення майна та незаконного користування належним їй гаражем, [PERSON] зверталась вже після набуття права власності у передбаченому законом порядку в червні-липні 2015 року, що підтверджується матеріалами справи та поясненнями свідка [PERSON] Наріман-Огли, який на той час працював дільничним інспектором. Отже, судом встановлено, що позивач [PERSON] є законним власником гаража № 1, розташованого за адресою: місто Маріуполь вулиця Азовстальська, 81, а відповідач [PERSON] незаконно використовує зазначений гараж для зберігання належного йому майна, тобто діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується право власності позивача, що є підставою для задоволення позову [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування майном, що належить на праві власності. Згідно п. 35 зазначеної Постанови Пленуму ВССУ, задовольняючи позов про захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, суд має право як заборонити відповідачу вчиняти певні дії, так і зобов'язати відповідача усунути наслідки порушення права позивача. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині захисту її права власності на гараж № 1 загальною площею 21 кв.м, який розташований за адресою: місто Маріуполь вулиця Азовстальська, 81, шляхом зобов'язання відповідача звільнити його від своїх особистих речей та передати їй комплект ключів від гаража, підлягають задоволенню. Проте, суд вважає, що позовні вимоги в частині зобовязання відповідача звільнити вхід в гараж та переставити стоячий на вході автомобіль, задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено, що є реальна небезпека порушення її права власності на гараж зі сторони відповідача в цій частині, та взагалі відсутня така форма судового захисту права власності. Крім того, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, з [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 243,60 гривень (а.с. 1).

Outcome: partial