Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-14 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: розірвати шлюб між нею та відповідачем [PERSON] та визначення місця проживання дитини з нею. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 10 серпня 2006 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем. Від шлюбу вони мають доньку - [PERSON], [INFO]. З часом відносини сторін погіршувалися. Наслідком розбіжностей у характерах сторін та різних інтересів стали постійні суперечки ніж ними, які, в свою чергу, не давали змоги дійти до порозуміння у вирішенні будь-яких сімейних питань. З жовтня 2017 року суперечки стали регулярними, а в серпні 2018 року вони припинили шлюбні відносини, стали проживати окремо, припинили ведення спільного господарства, спільного бюджету не мають. На глибоке переконання позивача спільне проживання та збереження сім'ї неможливе, буде суперечити її інтересам та інтересам їх малолітньої доньки. Відповідач на даний час є безробітним, постійного та стабільного доходу не має. Вона працює дитячим лікарем-стоматологом ТОВ «Функціональна ортодонтія» та лікарем-стоматологом дитячого відділення стоматології та завідувачем відділення дитячої стоматології (за внутрішнім сумісництвом) ТОВ «Міждисциплінарний дентальний центр ім. Ю.В. Опанасюка», має стабільний самостійний дохід, що надає змогу самостійно утримувати себе та доньку, забезпечувати на належному рівні не лише базові матеріальні потреби доньки, а й її всебічний моральний, духовний, культурний, фізичний та психічний розвиток. На даний час їх донька зареєстрована та проживає разом з нею. Вона забезпечує всебічний розвиток доньки, вона навчається в 6-Б класі середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 128 м. Києва, займається хореографією в Народному художньому колективі сучасного танцю ЗОШ № 128 «А6 Excellence», які передбачають участь у міжнародних конкурсах та змаганнях. З метою розширення світогляду, ознайомлення з історією та культурою інших країн, відпочинку та оздоровлення вона регулярно вивозить доньку на відпочинок не лише по території України,а й а з кордон. Щодо питань участі батька у вихованні доньки та її утриманні сторони дійшли згоди в позасудовому порядку. Вона не чинить відповідачу перешкод у спілкуванні з донькою та не має такого наміру. В той же час відповідач прийняв тверде рішення виїхати за кордон з метою працевлаштування. Так, наразі ним ведуться активні переговори з норвезькою компанією. Оскільки у нотаріально посвідченій згоді батька має бути зазначено уповноважену особу (осіб), державу прямування, а також відповідний часовий проміжок перебування в цій державі, передбачити заздалегідь зазначену інформацію неможливо, у зв'язку з чим, зважаючи на виїзд відповідача на тривалий час за кордон, донька буде позбавлена можливості подорожувати світом як з метою оздоровлення, розширення світогляду, ознайомлення з історією, культурою та побутом інших країн, так і з метою участі у міжнародних змаганнях та конкурсах у складі Народному художньому колективі сучасного танцю ЗОШ № 128 «А6 Excellence», де вона займається хореографією, що призведе до її моральних страждань та може негативно вплинути на її розвиток та зростання в даному колективі. В той же час чинним законодавством України передбачена можливість виїзду дитини за кордон без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця під час пред'явлення рішення суду, в якому визначено місце проживання дитини з одним з батьків, який має намір виїзду з дитиною або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб. Тому, виходячи з інтересів малолітньої дитини та маючи на меті забезпечити в подальшому можливість її всебічного морального, духовного, культурного, фізичного та психічного розвитку, вона просить визначити місце проживання малолітньої [PERSON] з нею за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 04 грудня 2018 року відкрито провадження у даній справі та розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження до підготовчого судового засідання. Позивач [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, в якій просила справу розглянути без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить позов задовольнити. У своїй заяві додаткого зазначила, що з позивачем спільно не проживає з серпня 2018 року, спільне господарство не ведуть з цього ж періоду, спільного бюджету не мають. Відповідач [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явився, подав до суду відзив на позов, в якому просив справу розглянути без його участі, позов визнає, протии його задоволення не заперечує. Додатково зазначив, що з позивачем спільно не проживає з серпня 2018 року, спільне господарство не ведуть з цього ж періоду, спільного бюджету не мають. Представник третьої особи в підготовче судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив справу розглянути за відсутності представника, прийняти рішення в найкращих інтересах дитини. Також, до заяви долучив висновок органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 21 грудня 2018 року №11818/41/3/103 про можливість визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], з матір'ю [PERSON] Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 Цивільного процесуального кодексу України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідно до ч. 3 ст. 200 Цивільного процесуального кодексу України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. За вказаних обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, та ухвалити рішення про задоволення позову в підготовчому судовому засіданні. Згідно ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з положенням ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві 10 серпня 2006 року, про що у книзі реєстрації зроблено відповідний актовий запис за № 1508. Сторони від шлюбу мають малолітню дочку - [PERSON], [INFO]. Згідно положення частини 2 статті 36 та статті 51 Сімейного кодексу України, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. За правилом частини 2 статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Згідно ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони не проживають разом з серпня 2018 року, не підтримують сімейно-шлюбні стосунки, не ведуть спільне господарство, не мають спільного бюджету. Позивач категорично наполягає на розірванні шлюбу, переконана, що примирення з відповідачем не відбудеться. Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. За таких обставин, коли обов'язки дружини та чоловіка зі спільного піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги припинені, подальше збереження шлюбу є не можливим. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що причини з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї стали не можливим, оскільки сторони проживають окремо, не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, спільного господарства не ведуть, поновлювати сімейно-шлюбні відносини позивач наміру не має, збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, а тому позов в частині розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог в частині визначення місця проживання дитини з її матір'ю, то суд зазначає наступне. Як встановлено судом та підтверджується довідками з місця проживання особи № 2156746 та №2156779 від 21 листопада 2018 року, [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], зареєстровані за адресою: [ADDRESS]. Як вбачається з довідки середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 128 м. Києва від 15 листопада 2018 року, [PERSON] навчається у СЗШ І-ІІІ ступенів № 128 м. Київ в 6-Б класі. Згідно довідки, виданої 15 листопада 2018 року Народним художнім колективом сучасного танцю ЗОШ № 128 «А6 Excellence», [PERSON], [INFO], займаєтья хореографією в Народному художньому колективі сучасного танцю ЗОШ № 128 «А6 Excellence», що передбачає регулярні тренування за графіком та участь у міських, міжміських, національних та міжнародних конкурсах та змаганнях. Згідно з ч.ч. 2, 8, 9 ст. 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. За ч. ч. 2 та 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Відповідно до ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. За нормами статті 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. [PERSON] працює з 02 березня 2015 року по теперішній час на посаді лікаря-стоматолога дитячого ТОВ «Функціональна ортодонтія» м. Київ, її середньомісячна заробітна плата становить 21 784,48 грн. З 24 червня 2016 року по теперішній час [PERSON] також працює на посаді лікаря-стоматолога дитячого відділення дитячої стоматології та з 01 липня 2016 року за внутрішнім сумісництвом на посаді завідувача відділення дитячої стоматології ТОВ «Міждисциплінарний дентальний центр ім. Ю.В. Опанасюка», її середньомісячна заробітна плата становить 14 989,71 грн., та де її характеризують як доброзичливу, відповідальну, щиру, комунікабельну, цілеспрямовану людину. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Статтею 9 Конвенції визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У своїй постанові від 16 січня 2019 року по справі № 487/2480/17 Касаційний цивільний суд у складі Верховного суду визначив, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов'язком батьків діяти в її інтересах. За даними висновку орану опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини № 11818/41/3/103 від 21 грудня 2018 року, батьки [PERSON], [PERSON] та [PERSON], перебувають у зареєстрованому шлюбі, але стосунки між ними припинилися в серпні 2018 року. Після припинення стосунків між батьками малолітня дитина залишилась проживати з матір'ю за місцем реєстрації за адресою: [ADDRESS]. В квартирі створені належні умови для проживання, навчання та розвитку дитини. Мати дитини - [PERSON] працює на посаді лікаря-стоматолога дитячого відділення та за сумісництвом на посаді завідувача відділенням дитячої стоматології ТОВ «Міждисциплінарний дентальний Центр ім. Ю.В. Опанасюка», має стабільний дохід, за місцем роботи характеризується позитивно. Громадянка створила всі умови для гармонійного розвитку доньки. Дитина навчається в середній загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №128 Дніпровського району м. Києва та відвідує Народний художній колектив сучасного танцю при школі. Батько дитини [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS], громадянин не заперечує проти визначення місця проживання малолітньої дитини з матір'ю. Тому, орган опіки та піклування вважає за можливе визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], з матір'ю [PERSON]. Судом встановлено, що [PERSON] зареєстрована та проживає разом зі своєю матір'ю [PERSON], мати дитини належним чином ставиться до виконання своїх батьківських обов'язків, позитивно характеризується на роботі, не зловживає спиртними напоями чи наркотичними засобами, має достатній самостійний дохід, який може забезпечити дитині належні умови проживання, виховання та навчання, забезпечує дитині матеріально-побутові умови та рівень комфорту. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що проживання [PERSON] зі своєю матір'ю [PERSON] буде відповідати найкращому забезпеченню інтересів дитини. Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визначення місця проживання дитини, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно ч.2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Outcome: approved