Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору дарування земельної ділянки недійсним, в обґрунтування позову зазначивши, що рішенням 17 сесії 5 скликання від 25.06.2009 року Соловіївської сільської ради Брусилівського району Житомирської області їй було надано дозвіл на виготовлення документації - проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель комунальної власності Соловіївської сільської ради для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 0.2500 га, що розташована за адресою с. Соловіївка, вул. Центральна, 3а, Брусилівського району Житомирської області. Рішенням Соловіївської сільської ради від 27.03.2012 року було уточнено адрес розташування земельної ділянки, а саме с. Соловіївка, вул. Центральна, 3б. Нею було замовлено та виготовлено документацію - проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель комунальної власності Соловіївської сільської ради для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 0.2500 га, що розташована за адресою с. Соловіївка, вул. Центральна, 3б, Брусилівського району Житомирської області. Виготовлена вказана документація було передана 25.02.2016 року до Соловіївської сільської ради на погодження сільському голові [PERSON], який цю документацію їй повернув без погодження з письмовою відповіддю, що проводиться перевірка у звязку з необґрунтованою заміною місця розташування земельної ділянки, що була їй виділена у 2010 році. Також зазначила, що на дану земельну ділянку було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯК № 619829 на [PERSON] за адресою: с. Соловіївка, вул. Центральна, 3б /кадастровий номер 1820985601:01:002:0454/. В державному акті зазначено, що він виданий на підставі рішення Соловіївської сільської ради від 01.12.2009 року. Вироком Брусилівського районного суду Житомирської області від було встановлено, що рішення Соловіївської сільською ради від 01.12.2009 року за № 28 сесії 5 скликання не приймалося та було підроблено. Ніяка технічна документація на вказану земельну ділянку не виготовлялася. Також у вироку суду зазначено, що державний акт на право власності на земельну ділянку на [PERSON] отримував [PERSON] Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 26.06.2012 року за позовом прокурора району було визнано недійсним державний акт серії ЯК № 619829 на право власності на земельну ділянку площею 0.1639 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, виданий на імя [PERSON] /кадастровий номер 1820985601:01:002:0454/, розташовану по вул. Центральна, 3б, в с. Соловіївка Брусилівського району Житомирської області. Рішення суду набрало законної сили. Однак 19 вересня 2016 року їй стало відомо, що дана земельна ділянка подарована [PERSON] відповідно до договору дарування земельної ділянки від 06 травня 2010 року, який було укладено між [PERSON], в інтересах якого по довіреності діяв [PERSON], та його батьком [PERSON] При цьому до 19 вересня 2016 року їй не було нічого відомо про те, що вищевказана земельна ділянка була подарована іншій особі. Вважає, що вказаним договором дарування порушуються її права на земельну ділянку. Зазначила, що [PERSON] не мав ніяких прав на укладення договору дарування, оскільки заяви до сільської ради на виділення земельної ділянки не подавав, технічну документацію не замовляв та державного акту на вказану земельну ділянку не отримував. Також, на її думку, не мав права укладати від імені [PERSON] вказаний договір і [PERSON], який знав, що [PERSON] не отримував державного акту на спірну земельну ділянку. Таким чином, вважає, що договір дарування укладений з порушенням вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України. Просила суд визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, розташованої за адресою: вул. Центральна, 3б, в с. Соловіївка Брусилівського району Житомирської області, площею 0,1639 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 1820985601:01:002:0454, укладений між [PERSON] та [PERSON] 06.05.2010р. В судовому засіданні позивач [PERSON] надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, вимоги якої підтримала в повному обсязі, просила суд позов задовольнити. Стверджувала, що спірна земельна ділянка була надана їй сільською радою згідно рішення від 25.06.2009 року, надавши суду для огляду його оригінал. Про існування ідентичного рішення від лютого 2010 року їй відомо не було. Зазначила, що тривалий час сплачує земельний податок на вказану ділянку, оскільки вважає, що має на неї право. Представник позивача адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримав у повному обсязі, суду пояснивши наступне. Так, відповідно до рішення Соловіївської сільської ради Брусилівського району Житомирської області 29 сесії 5 скликання від 24.02.2010 року [PERSON] було надано дозвіл на виготовлення документації - проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель комунальної власності Соловіївської сільської ради для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 0.25 га., що розташована по вул. Центральна, 3а, в с. Соловіївка Брусилівського району Житомирської області. Рішенням Соловіївської сільської ради 14 сесії 6 скликання від 27.03.2012 року було внесено зміни до рішення 29 сесії 5 скликання від 24.02.2010 року, яким було уточнено адресу розташування земельної ділянки, а саме [PERSON] було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою для відведення земельної ділянки під будівництво житлового будинку розміром 0.25 га. по вул. Центральна, 3б, в с. Соловіївка Брусилівського району. Після отримання від сесії сільської ради дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] звернулася до організації ТОВ «ТЕРРА ПОЛІССЯ» з тим, щоб було виготовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0.25 га. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою вул. Центральна, 3б, в с. Соловіївка Брусилівського району. Під час проведення робіт по виготовленню проекту [PERSON] стало відомо про те, що частина земельної ділянки, на яку було їй надано дозвіл на розробку проекту, належить іншій особі, а саме [PERSON], який оформив своє право відповідно до договору дарування, укладеного 06.05.2010 року між [PERSON] та [PERSON] Так як [PERSON] має бажання отримати у власність земельну ділянку в повному об'ємі, а саме в розмірі 0.25 га., яка розташована по вул. Центральна, 3б, в с. Соловіївка Брусилівського району, то вона як заінтересована особа відповідно до вимог ч. З ст. 215 ЦК України та п. 5 Постанови ПВС України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» звернулася до суду про визнання договору дарування від 06.05.2010 року, укладеного між відповідачами, недійсним. Зазначив, що недійсність договору дарування від 06.05.2010 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], полягає в тому, що незважаючи на те, що оспорюваний правочин, а саме договір дарування між [PERSON] та [PERSON], було нотаріально посвідчено 06.05.2010 року, однак відповідно до вимог ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчинений з моменту його державної реєстрації. В п. 6 Договору дарування від 06.05.2010 року чітко зазначено, що право власності на земельну ділянку, яка відчужується, виникає у обдарованого після реєстрації права власності на земельну ділянку у відділі Держкомзему Брусилівського району. Відповідно до інформації Державного земельного кадастру про право власності на речові права на земельну ділянку, [PERSON] зареєстрував своє право власності на земельну ділянку 0.1639 га., яка розташована по вул. Центральна, 3б, в с. Соловіївка Брусилівського району, 21 вересня 2016 року. У зв'язку з чим представник вважає, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 210 ЦК України договір дарування від 06.05.2010 року земельної ділянки вважається укладеним лише 21.09.2016 року. Недійсність правочину, а саме договору дарування, який було нотаріально посвідчено 06.05.2010 року, а фактично укладено 21.09.2010 року - дата реєстрації правочину, вважається недійсним, оскільки на момент його державної реєстрації [PERSON] не був власником земельної ділянки 0.1639 га., яка розташована по вул. Центральна, 3б, в с. Соловіївка Брусилівського району. Зазначений факт підтверджується рішенням Брусилівського районного суду від 26.06.2012 року, відповідно до якого державний акт на земельну ділянку, виданий на ім'я [PERSON], скасовано. Крім того, прокурором району було здійснено повідомлення до Державної реєстраційної служби про зняття з реєстрації зазначеної земельної ділянки. Однак незважаючи на це, Державна реєстраційна служба протиправно та без будь-яких підстав перереєструвала право власності на земельну ділянку з [PERSON] на [PERSON] Просив суд позов задовольнити та визнати недійним договір дарування спірної земельної ділянки, що було укладено відповідачами. Представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав, суду пояснивши наступне. Так, 06 травня 2010 року [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв в дар земельну ділянку площею 0,1639 га. для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. Центральна, 3б, в с. Соловіївка Брусилівського району. Відповідач [PERSON] являється добросовісним набувачем даної земельної ділянки. Так, правовою підставою для звернення до суду позивач зазначив ст.ст. 202, 215, 216 Цивільного кодексу України. У відповідності до ст. З ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. При цьому він вважає, що позивач не має права звернення до суду в даному випадку, адже він не являється стороною правочину та власником земельної ділянки, при цьому сторонами правочину жодним чином не порушено його прав. На думку представника відповідача, позивачка не є також іншою заінтересованою особою, право на оскарження договору у якої виникає на підставі ч. 5 ст. 216 ЦК України, оскільки в даному спорі позивачка не надала доказів порушення її майнових прав. Так, володіючи гіпотетичним правом на отримання у власність земельної ділянки із земель комунальної власності, вона навіть не надала доказів, що сам для отримання земельної ділянки, яка являється предметом оспорюваного нею договору, вона зверталась в органи місцевого самоврядування в порядку, визначеному ч. 6 ст. 118 ЗК України (подала заяву з графічними матеріалами, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки). Вважає посилання позивача на однакову поштову адресу земельної ділянки, яку вона бажає набути у власність, і земельної ділянки, яка була предметом договору дарування, також безпідставними, оскільки земельна ділянка, яку позивачка бажає отримати у власність, на момент її звернення до сільської ради не була сформована у встановленому земельним законодавством порядку, не мала визначених меж і їй не присвоювалась будь-яка адреса. При цьому межа та площі земельних ділянок (оспорюваної та на яку виготовлено технічну документацію позивачкою) різні. Тому вважає, що позивач не являється стороною договору дарування земельної ділянки, не являється заінтересованою особою, оскільки жодних законних прав у разі встановлення недійсності правочину в неї не виникне, тому не має законного права на оспорювання договору дарування спірної земельної ділянки. Крім того вважає, що правові підстави позову та сама позовна вимога не відповідають правовідносинам, які виникли та були реалізовані в ході укладення договору дарування земельної ділянки між сторонами правочину. Саме для відновлення правового положення земельної ділянки з позовом може звернутися лише власник земельної ділянки, яким є Брусилівська селищна рада. Зазначив, що правова позиція з даного питання викладена в Постанові Верховного суду України від 17 грудня 2014 року в цивільній справі № 6-140цс14. Згідно вказаної правової позиції Верховного суду України до даних правовідносин застосовуються норми ст.ст. 330, 387, 388 ЦК України, адже права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно в добросовісного набувача. За положеннями статей 330, 387, 388 ЦК України власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом предявлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України, при цьому під час розгляду справи мають бути встановлені всі юридичні факти, які визначені статтями 387 та 388 ЦК України, зокрема: чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо. Таким чином, зважаючи на ту обставину, що до суду звернувся не власник майна, а інша особа, права якої при укладенні правочину не були порушені, просив суд відмовити в задоволені позову в повному обсязі. Крім того, вважає, що оскільки позивачка про існування оспорюваного правочину знала ще в 2010 році, нею пропущено строк давності для звернення до суду, який просив застосувати. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, надав заяву, якою просив справу розглянути в його відсутність, проти позову заперечував, вважає, що спірним договором дарування права [PERSON] не порушені. Представник третьої особи Брусилівської селищної ради Брусилівського району Житомирської області в судове засідання не зявився, надав суду заяву з проханням розглядати справу в їх відсутність. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, прийшов до таких висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини. Як встановлено в судовому засіданні, 06.05.2010 р. між [PERSON], від імені якого на підставі довіреності діяв [PERSON], та [PERSON] було укладено договір дарування земельної ділянки, розташованої за адресою: вул. Центральна, 3б, в с. Соловіївка Брусилівського району Житомирської області, площею 0,1639 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 1820985601:01:002:0454. Вказаний договір було посвідчено нотаріусом Брусилівської державної нотаріальної контори Житомирської області та зареєстровано в реєстрі під № 1095 (а.с. 14, 55). З п. 3 вказаного договору вбачається, що зазначена земельна ділянка належить [PERSON] на підставі державного акту на право власності на землю серія ЯК № 619829, виданого виконавчим комітетом Соловіївської сільської ради Брусилівського району. П. 6 договору передбачено, що право власності на земельну ділянку, яка відчужується, виникає у обдарованого після реєстрації права власності на земельну ділянку у відділі Держкомзему Брусилівського району. Згідно інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, за [PERSON] право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: вул. Центральна, 3б, в с. Соловіївка Брусилівського району Житомирської області, кадастровий номер 1820985601:01:002:0454, було зареєстровано 21.09.2016р. (а.с. 102). Також встановлено, що [PERSON] отримав державний акт серія ЯК № 619829 на земельну ділянку, розташовану за адресою: вул. Центральна, 3б, в с. Соловіївка Брусилівського району Житомирської області, площею 0,1639 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 1820985601:01:002:0454, на підставі підробленого головою Соловіївської сільської ради [PERSON] рішення сесії Соловіївської сільської ради від 01.12.2009р., що встановлено вироком Брусилівського районного суду Житомирської області від 17.02.2012р., яким [PERSON] засуджено за ч. 1, 2 ст. 264, ч. 1, 2 ст. 366 КК України (а.с. 8-13). Заочним рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 26.06.2012р. було задоволено позов прокурора Брусилівського району Житомирської області в інтересах держави, територіальної громади с. Соловіївка Брусилівського району до [PERSON] про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та державний акт серія ЯК № 619829 на земельну ділянку, розташовану за адресою: вул. Центральна, 3б, в с. Соловіївка Брусилівського району Житомирської області, площею 0,1639 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 1820985601:01:002:0454, визнано недійсним (а.с. 7). Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Такими вимогами є: по-перше, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; по-друге, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонам) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику про визнання угод недійсними» від 06.11.2009р. № 9, зазначено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога по визнання наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Отже, оскільки визнання договору дарування недійсним, в якому позивач не є стороною, належить тільки особі, права якої порушені, позивач має право висувати вимогу про визнання договору недійсним, якщо доведе, що є заінтересованою особою і його права та законні інтереси порушені укладеним договором. Вищій спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в аналізі окремих питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних розяснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», зазначив, що ЦК України не містить визначення поняття «заінтересована особа», тобто залишає його оціночним. Тому слід враховувати, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав і інтересів. У звязку з цим виділяють декілька критеріїв визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно). Отже, вказівка в ч. 3 ст. 215 ЦК України на те, що правочин може бути визнаний судом недійсним не лише за позовом однієї із сторін договору, а й за позовом заінтересованої особи, стосується тих випадків, коли заінтересована особа домагається відновлення порушеного договором її права, не вимагаючи повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а вимагаючи повернути сторони договору до первісного стану. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до змісту ст.ст. 11, 15 ЦК України цивільні права й обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. При цьому захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Заявляючи позовні вимоги про визнання вказаного договору дарування недійсним, позивач та її представник посилалися на те, що хоча оспорюваний договір дарування і було нотаріально посвідчено 06.05.2010р., однак фактично його було укладено 21.09.2010р. ( дата, на їх думку, реєстрації правочину), тобто на момент державної реєстрації правочину [PERSON] не був власником спірної земельної ділянки за адресою: вул. Центральна, 3б, в с. Соловіївка Брусилівського району. Втім, ці твердження позивача та її представника є хибними з огляду на таке. Згідно ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Ч. 2 вказаної статті вказує, що перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом. Ч. 3 ст. 640 ЦК України (в ред., що діяла станом на 06.05.2010р.) було передбачено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. При цьому з метою забезпечення реалізації фізичними і юридичними особами права на визнання державою правочинів, щодо яких передбачена державна реєстрація, до прийняття Верховною Радою України згідно із статтею 210 Цивільного кодексу України відповідного закону, Постановою КМУ від 26.05.2004р. за № 671 було затверджено Тимчасовий порядок державної реєстрації правочинів, який діяв станом на 06.05.2010р. Так, п. 1 вказаного Порядку було передбачено, що державна реєстрація правочинів проводиться відповідно до вимог Цивільного кодексу України шляхом внесення відповідної інформації до Державного реєстру правочинів; п. 6 Порядку було встановлено, що державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Реєстру одночасно з його нотаріальним посвідченням. Тобто державна реєстрація правочину та державна реєстрація права, що виникло внаслідок укладення правочину, не є тотожними поняттями. При цьому державна реєстрація майна або прав на нього не впливає на визначення моменту укладення правочину. Так, оспорюваний договір дарування було нотаріально посвідчено 06.05.2010р. Також з копії договору вбачається, що останній було зареєстровано в реєстрі під № 1095. Отже, договір дарування земельної ділянки, розташованої за адресою: вул. Центральна, 3б, в с. Соловіївка Брусилівського району, між [PERSON] та [PERSON] було укладено саме 06.05.2010р. При цьому позивачем [PERSON] не було доведено, що в момент укладення вказаного договору дарування 06.05.2010р., та й взагалі, оспорюваним нею правочином були порушені її права та законні інтереси, а саме її право на спірну земельну ділянку, розташовану за адресою вул. Центральна, 3б, в с. Соловіївка Брусилівського району, площею 0,1639 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 1820985601:01:002:0454, тобто що вона є заінтересованою особою в розумінні ч. 3 ст. 215 ЦК України. Так, відповідно до ч. 2 ст. 116 ЗК України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Втім, позивачкою [PERSON] не надано суду доказів, що спірна земельна ділянка належить їй на праві власності або була надана їй в користування. Натомість, обґрунтовуючи свої вимоги, позивачка посилалась на рішення Соловіївської сільської ради Брусилівського району Житомирської області 17 сесії 5 скликання від 25.06.2009р., яким їй було надано дозвіл на виготовлення технічної документації для виготовлення документів на право власності на землю у с. Соловіївка, вул. Центральна, 3а, для обслуговування житлового будинку площе 0,25 га, підписане сільським головою [PERSON] (а.с. 5), лист прокуратури Брусилівського району Житомирської області від 02.06.2015р. № 96-15-с/15, в якому є посилання на вказане рішення Соловіївської сільської ради від 25.06.2009р. (а.с. 16), а також акт від 15.06.2017р., складений колишніми депутатами Соловіївської сільської ради 5 скликання, про те, що [PERSON] 25.06.2009р. на 17 сесії 5 скликання дійсно була наділена земельна ділянка для ОЖБ площею 0,25 га в с. Соловіївка по вул. Центральна (а.с. 182), та проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель комунальної власності Соловіївської сільської ради для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 0,25 га, розташованої за адресою: вул. Центральна, 3б, в с. Соловіївка Брусилівського району (а.с. 20-42). При цьому судом встановлено, що існує повністю тотожне рішенню Соловіївської сільської ради Брусилівського району Житомирської області 17 сесії 5 скликання від 25.06.2009р. рішення Соловіївської сільської ради Брусилівського району Житомирської області 29 сесії 5 скликання від 24.02.2010р. про надання [PERSON] дозволу на виготовлення технічної документації для виготовлення документів на право власності на землю у с. Соловіївка, вул. Центральна, 3а, для обслуговування житлового будинку площе 0,25 га, також підписане сільським головою [PERSON] (а.с. 158). Втім, пояснити існування двох абсолютно однакових за змістом, але різних за датою винесення рішень сільської ради позивачка не змогла, стверджуючи, що їй дозвіл на виготовлення технічної документації щодо відведення земельної ділянки по вул. Центральна, 3а, було надано саме у 2009 році, а в подальшому в адресу розташування земельної ділянки були внесені зміни з «3а» на «3б». При цьому згідно відповіді Брусилівської селищної ради Брусилівського району Житомирської області № 73 від 06.04.2017р. 17 сесія 5 скликання Соловіївської сільської ради Брусилівського району відбулась 25.06.2008 року. Зареєстрованої заяви [PERSON] до сесії сільської ради щодо надання дозволу на виготовлення технічної документації для виготовлення документів, що посвідчують право власності на землю в с. Соловіївка, вул. Центральна, 3а, для ОЖБ площею 0,25 га, не виявлено. В підшивці протоколів сесій Соловіївської сільської ради Брусилівського району за 2009 рік жодних рішень від 25.06.2009 року, що стосуються [PERSON], не виявлено. В підшивці протоколів 28-34 сесії Соловіївської сільської ради 5 скликання за 2010 рік виявлено рішення 29 сесії 5 скликання від 24.02.2010р. «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації для виготовлення документів на право власності на землю [PERSON] в с. Соловіївка, вул. Центральна, 3а, для ОЖБ площею 0,25 га». Жодних заяв [PERSON] про надання дозволу на виготовлення технічної документації для передачі у приватну власність будь-якої земельної ділянки у період за 2008-2010 роки в сільську раду не надходило та не реєструвалося (а.с. 157). Та, як встановлено судом, саме в рішення 29 сесії 5 скликання Соловіївської сільської ради Брусилівського району Житомирської області від 24.10.2010р. «Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність [PERSON]М.» були внесені зміни рішенням 14 сесії 6 скликання Соловіївської сільської ради Брусилівського району від 27.03.2012р. та надано дозвіл на розробку проекту землеустрою для відведення земельної ділянки під будівництво житлового будинку площею 0, 25 га в с. Соловіївка, вул. Центральна, 3б (а.с. 177). Однак, на думку суду, існування рішень про надання дозволу на розробку проекту землеустрою для відведення земельної ділянки само по собі жодних прав на таку земельну ділянку у позивачки не створює. При цьому за змістом ч. 1 ст. 3 ЦПК України судовому захисту підлягають саме порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси особи. Більш того, [PERSON] не надано доказів, що спірна земельна ділянка є саме тою земельною ділянкою, на розробку проекту землеустрою для відведення якої їй було надано дозвіл. Так, [PERSON] було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою для відведення земельної ділянки площею 0,25 га, спірна же земельна ділянка має площу 0,1639 га. Державний акт на право власності [PERSON] на земельну ділянку серія ЯК № 619829 на земельну ділянку, розташовану за адресою: вул. Центральна, 3б, в с. Соловіївка Брусилівського району Житомирської області, площею 0,1639 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 1820985601:01:002:0454, було скасовано рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 26.06.2012р. Рішення Соловіївської сільської ради Брусилівського району 14 сесії 6 скликання від 27.03.2012р. про надання дозволу [PERSON] на розробку проекту землеустрою для відведення земельної ділянки під будівництво житлового будинку площею 0, 25 га в с. Соловіївка, вул. Центральна, 3б, винесено до скасування державного акту [PERSON], що унеможливлювало винесення такого рішення сільською радою щодо спірної земельної ділянки. З огляду на встановлені судом обставини, у задоволенні позову [PERSON] про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, розташованої за адресою: вул. Центральна, 3б, в с. Соловіївка Брусилівського району Житомирської області, площею 0,1639 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 1820985601:01:002:0454, укладений між [PERSON] та [PERSON] 06.05.2010р., необхідно відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed