Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Заставнівського районного суду з позовню заявою до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право на користування житловим будинком [ADDRESS]. В обґрунтування позовної вимоги посилається на те, що в період з листопада 2003 року по травень 2010 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] Офіційно шлюб розірвано, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу виданим 12.05.2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Заставнівського районного управління юстиції Чернівецької області. На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 16.06.2005 року позивачці на праві особистої приватної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями за [ADDRESS]. У вказаному житловому будинку, окрім позивачки, та членів її сім»ї зареєстрований також і відповідач [PERSON], який не являється членом її сім'ї та не проживає у вказаному житловому будинку з літа 2010 року. У зв'язку з цим позивачка вважає, що [PERSON] втратив право користування її житлом. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом не визнав та звернувся із зустрічним позовом до позивача про визнання за кожним із сторін право власності на ? частку житлового будинку з господарськими спорудами як спільного майна подружжя. В обґрунтування зустрічного позову посилався на те, що 08.11.2003 року між ним та [PERSON] був зареєстрований шлюб. В даному шлюбі в них народилася одна дитина - син [PERSON], [INFO] Шлюб розірвано 12 травня 2010 року. У період шлюбу, ними було придбано житловий будинок розташований за адресою [ADDRESS] за договором купівлі - продажу від 16.06.2005 року, в якому виступила покупцем відповідачка [PERSON], за якою було зареєстровано право власності в цілому на вказаний житловий будинок. Оскільки даний житловий будинок був придбаний під час шлюбу, то є їхньою з відповідачкою спільною сумісною власністю. Крім цього [PERSON] вказує, що після офіційного розлучення відповідачка [PERSON] першою з'їхала з даного помешкання, забравши свої особисті та їхні спільні речі та переїхала проживати до будинку своїх батьків, а він і надалі залишився проживати в спірному будинку. Протягом останніх чотирьох років він часто виїжджав на заробітки по Україні та Росії і при кожному поверненні навідувався до вищезгаданого житлового будинку, неодноразово там ночував, в даному будинку на даний момент знаходяться його особисті речі. Після розлучення з [PERSON] він не підтримував жодних відносин, під час розірвання шлюбу питання про розподіл спільного майна подружжя не вирішувалося, тому весь час після розлучення він вважав, що спору про поділ майна немає та був переконаний, що їм із [PERSON] належить вищезазначений житловий будинок, як спільне сумісне майно подружжя. Про наявність спору та невизнання його права на частину спірного будинку дізнався тільки тоді, коли отримав копію позовної заяви з вимогою про визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. В судовому засіданні позивач та його представник позовну вимогу за первинним позовом підтримали, обґрунтувавши вищенаведеним просили суд її задовольнити. При цьому зустрічний позов відповідача не визнали в повному обсязі, оскільки вважають спірний будинок особистою власність позивача, просили відмовити в задоволенні зустрічного позову. Представник позивача заявив про застосування судом позовної давності до спірних правовідносин, які виникли в 2010 році у зв'язку із розірванням шлюбу між сторонами. Відповідач в судовому засіданні позовну вимогу за первинним позовом не визнав, оскільки вважає себе співвласником будинку. При цьому пояснив, що будинок куплявся за гроші матері позивачки для проживання сім'ї і він був присутнім у нотаріуса при укладенні договору купівлі-продажу. Просив суд відмовити у задоволенні первинного позову та задоволити його зустрічний позов. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення первинного позову, підтримав зустрічний позов, обґрунтувавши вищенаведеним, просив його задовольнити. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що первинний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим будинком не підлягає задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.3 ст. 368 ЦК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, за положеннями зазначених норм законодавства презюмується належність майна, набутого під час шлюбу до спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене домовленістю між ними або шлюбним договором. Судом встановлено, що позивач та відповідач з листопада 2003 року перебували у зареєстрованому у шлюбі, який розірвано згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №48 від 12 травня 2010 року (а.с.6). Згідно договору купівлі-продажу від 16 червня 2005 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], встановлено, що позивачка купила житловий будинок з господарськими будівлями за [ADDRESS]. (а.с.7). Право власності [PERSON] на зазначений будинок зареєстровано Заставнівським РБТІ 16.06.2005 року (а.с.8). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] показали суду, що після одруження сторони не мали свого житла, спочатку проживали у матері відповідача, в подальшому з вітчимом позивача. В 2005 році позивачка купила будинок за гроші, які їй передала мама із-за кордону. Оскільки будинок був непридатний до проживання, в ньому зробили ремонт. Ремонтні роботи, пов'язані з підключенням газу допомагали проводити безкоштовно родичі зі сторони відповідача [PERSON] Після проведення ремонту сторони проживали в будинку, але в даний час після розлучення, в ньому ніхто не проживає. Свідок [PERSON] суду пояснила, що проживає по сусідству з будинком, в якому до розлучення проживала сім'я [PERSON]. З 2010 року в будинку ніхто не проживає, але позивач утримує будинок, обробляє присадибну земельну ділянку. Відповідач з 2010 року в селі не проживає. Крім цього, в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] вказали, що мати позивачки працювала за кордоном, зароблені гроші прислала своїй доньці для придбання будинку. Договір купівлі-продажу будинку оформили на позивачку. В придбаному будинку в подальшому зробили ремонт (обмурували, побілили, обновили двері), підключили його до газопостачання та встановили лічильники для покращення умов проживання сім'ї. Зазначене облаштування та ремонт будинку проводилося за кошти матері позивачки. Також в судовому засіданні обидві сторони визнали ту обставину, що спірний житловий будинок був придбаний за кошти матері позивачки для проживання їхньої сім'ї. Приписами ст.57 СК України визначено вичерпний перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. При цьому, майно набуте нею чи ним під час шлюбу за кошти іншої особи не належить до цього переліку. За таких обставин, в судовому засіданні не знайшло підтвердження посилання позивачки на те, що спірний будинок є її особистою власністю. Оскільки спірний будинок був придбаний сторонами під час шлюбу, то реєстрація права власності на нього лише за дружиною не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що вказаний житловий будинок з господарськими спорудами є спільною сумісною власністю сторін, як подружжя, отже у відповідності до ч.1 ст.70 СК України в разі поділу кожному із них належить по ? частці цього спірного майна. Вирішуючи питання про задоволення позовних вимог за зустрічним позовом суд вважає, що [PERSON] не пропущено встановлений ст.257 ЦК України трьохрічний строк позовної давності, про застосування якого заявлено представником позивача, оскільки в даному випадку перебіг позовної давності у відповідності до ч.1 ст.261 ЦК України розпочався від дня, коли позивач дізнався, що відповідачем [PERSON] не визнається його право як співвласника на спірне майно шляхом звернення до суду з даним позовом, не з часу розірвання шлюбу ( 2010 р.), як зазначив представник позивача. Згідно довідки Боянчуцької сільської ради (а.с.11), копії погосподарської книги с. Боянчук за 2011-2015 роки ( а.с.54-55) відповідач [PERSON] зареєстрований в будинку [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] не проживає за вищевказаною адресою з літа 2010 року. Згідно ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири ), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.150 ЖК України, ст. ст. 317, 383 ЦК України встановлено, що на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна, та передбачається право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатись своїм житлом на власний розсуд. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до вимог Закону «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», ст.ст. 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Враховуючи, що відповідачу [PERSON] належить право власності на 1/2 частку спірного будинку, то вимога позивачки щодо визнання його таким, що втратив право на користування житловим будинком є безпідставною і задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 88 ч.1 ЦПК України стороні на корить якої ухвалено рішення, суд присуджує із другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. За таких обставин, з [PERSON] необхідно стягнути на користь [PERSON] 243,60 грн. документально підтверджених витрат на судовий збір. На підставі наведеного та ст.41 Конституції України, ст.ст.57, 60, ч.1 ст.68, ч.1 ст.70 СК України, ст.ст.317, 319, 321, ч.3 ст.368, ст.383 ЦК України, ст.155 ЖК України,

Outcome: approved