Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, просила визнати недійсним договір дарування частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], посвідчений державним нотаріусом Четвертої Харківської державної нотаріальної контори - [PERSON]М, за реєстровим № 2-585, від 26.05.2010 року; Застосувати наслідки недійсності правочину, повернувши сторони у попередній стан, а саме: скасувати державну реєстрацію права власності 1/2 частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на ім'я [PERSON](ід. код [NUMBER]); Зареєструвати право власності на 1/2 частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] (ід. код [NUMBER]); Позивач в обґрунтування вимог за позовом вказувала, що вона, [PERSON], [INFO], постійно проживає та була власником 1/2 частини квартири за адресою: [ADDRESS]. Позивач стверджує, що в наслідок того, що вона є людиною похилого віку та сама себе не в змозі обслуговувати, [PERSON], відповідач по справі, запропонував здійснювати за нею догляд в обмін на частину вищевказаної квартири. Позивач повідомляє, що [PERSON], [INFO], - є сином її падчерки. Позивач, викладаючи у позові хронологію подій, зазначає, що 26.05.2010 року вона, [PERSON], (мовою оригіналу) «в наслідок введення в оману, поїхала з [PERSON] до державного нотаріуса Четвертої Харківської державної нотаріальної контори - [PERSON] з метою укладання договору довічного утримання, але їй надали договір, який вона підписала не розуміючи, що це є договір дарування частки квартири, а не договір довічного утримання, про який була домовленість з Відповідачем та який вона фактично бажала укласти». Позивач наголошує, що після укладення вищевказаного договору, весною 2011 року, Відповідач зі своєю дружиною покинули [PERSON] і вона залишилась в квартирі сама без сторонньої допомоги. Надалі, стверджує позивач, протягом наступних трьох років [PERSON], в телефонному режимі, запевняв Позивача в тому, що продовжить здійснювати за нею догляд та піклування, але цього зроблено також не було. Крім того, позивач наголошує, що ( мовою оригіналу) « влітку 2014 року Відповідач заявив, що не приїде навіть на поховання Позивача». Після цього, пояснює позивач, вона, [PERSON], зрозуміла, що при укладенні вищевказаного договору дарування частини квартири, «її було навмисно введено в оману, щодо обставин, які мають істотне значення. В нашому випадку, обставинами, що мають істотне значення є: обман з боку Відповідача про юридичну природу договору дарування та договору довічного утримання, а саме те, що між даними договорами немає жодної різниці; домовленість про обов'язок вчинення на користь дарувальника дій майнового та немайнового характеру». Позивач зазначила, що підтвердити вищевказані факти, можуть свідки, а саме сусіди Позивача: [PERSON], 18.02.1949 р.н (61172, [ADDRESS]) та [PERSON], 24.03.1941 р.н (61172, [ADDRESS]). Тобто, стверджує позивач, що при укладанні спірного договору через свій похилий вік «вона була введена в оману не розуміючи різниці між договором дарування та договором довічного утримання». Також, звертає увагу позивач на те, що укладений договір є вкрай невигідним для неї правочином, наміру дарувати за свого життя квартиру сторонній особі у неї ніколи не було, її внутрішня воля ніколи не була спрямована на безоплатне відчуження квартири іншій особі та укладаючи договір, вона, перед усім, мала на увазі передачу у власність Відповідачу майна за умовою, що він до кінця життя буде доглядати за нею та іншого житла, ніж спірна квартира у неї немає, в цій квартирі вона постійно проживає, ніколи не залишала її, здійснювала всі комунальні платежі по цій квартирі і витрати на її обслуговування. Позивач зауважує, що у зв'язку з тим, що в даний момент вона, [PERSON], позбавлена як матеріальної допомоги і догляду, так і власного житла, а іншого у неї просто немає, вона змушена звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів, оскільки, як стверджує позивач, « договір дарування від 26.05.2010 укладався в наслідок введення в оману Позивача з боку [PERSON]». В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі, пояснення на підтримку позовних вимог надав аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не сповістив, заперечень проти позову не надав. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові пояснення позивача, письмові пояснення очевидців викладених позивачем обставин, письмові докази по справі, вважає, що наявні правові підстави для задоволення позовних вимог. Судом встановлено, що 26.05.2010 року між позивачем та відповідачем був укладений договір дарування, за яким [PERSON] подарувала належну їй 1/2 частину квартири [ADDRESS] ( колишня « С.Грицевця») у місті Харкові, а [PERSON] прийняв в дар цю частку зазначеної квартири з умовою, що за домовленістю сторін, за гр. [PERSON] залишається ПРАВО ДОВІЧНОГО КОРИСТУВАННЯ ДАРУНКОМ ТА ПРОЖИВАННЯ В КВАРТИРІ № 134 . Договір посвідчений [PERSON], державним нотаріусом Четвертої Харківської державної нотаріальної контори за реєстровим № 2-585. Право власності на вказану 1/2 частку квартири зареєстровано за [PERSON] 20.07.2010 року, реєстраційний номер 29169969, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 26767158 від 20.07.2010 року, виданим КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації». У спірній квартирі зареєстрована та проживає позивач [PERSON]. На час укладання спірного договору [PERSON] проживала в спірній квартирі . Представник позивача пояснив, що [PERSON], [INFO], постійно проживає та була власником 1/2 частини квартири за адресою: [ADDRESS]. В травні 2010 року, [PERSON], відповідач по справі, запропонував здійснювати за нею догляд в обмін на частину вищевказаної квартири, він є сином її падчерки, обґрунтовував таку пропозицію тими обставинами, що вона є людиною похилого віку та сама себе не в змозі обслуговувати. Так, 26.05.2010 року [PERSON], в наслідок введення в оману, поїхала з [PERSON] до державного нотаріуса Четвертої Харківської державної нотаріальної контори - [PERSON] з метою укладання договору довічного утримання. Але їй надали договір, який вона підписала не розуміючи, що це є договір дарування частки квартири, а не договір довічного утримання, про який була домовленість з Відповідачем та який вона фактично бажала укласти. Після укладення вищевказаного договору, весною 2011 року, Відповідач зі своєю дружиною покинули [PERSON] і вона залишилась в квартирі сама без сторонньої допомоги. Протягом наступних трьох років [PERSON], в телефонному режимі, запевняв Позивача в тому, що продовжить здійснювати за нею догляд та піклування, але цього зроблено також не було. Крім того, влітку 2014 року Відповідач заявив, що не приїде навіть на поховання Позивача. Крім пояснень позивача та її повноваженого представника, судом досліджено й письмові пояснення очевидців обставин, викладених позивачем, а саме : заяви- повідомлення суду та всіх зацікавлених осіб від [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], справжність підписів яких посвідчено приватним нотаріусом ХМНО Харківської області [PERSON], р.№№ 2066, 2067, які наданими до суду заявами стверджують що вони є свідками по вказаній справі, є сусідками позивача [PERSON], проживають відповідно у квартирах № 74,73 у будинку № 39 по вулиці С.Грицевця у м.Харкові, й повідомляють аналогічні один одному обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, а саме : Позивач тривалий час проживає одна у квартирі № 134 (сто тридцять чотири) за адресою місто Харків, вулиця С. Грицевця, будинок № 39 (тридцять дев'ять). У їх присутності, в травні 2010 року [PERSON] домовилась з [PERSON] про укладання договору довічного утримання. Дана домовленість полягала в тому, що [PERSON] буде здійснювати догляд, піклування та підтримку [PERSON] В свою чергу [PERSON] передає у власність [PERSON] частину вищевказаної квартири, якою він зможе розпоряджатися після смерті [PERSON] 26.05.2010 року [PERSON] поїхала з [PERSON]О до державної нотаріальної контори з метою укладення договору довічного утримання. Проте, восени 2010 року, [PERSON] почала скаржитись їм, що [PERSON] не виконує взятих на себе обов'язків щодо догляду та піклування за нею. Внаслідок їх розмови з [PERSON], щодо невиконання обов'язків по догляду та піклуванню за [PERSON], він відповів, що вищевказана квартира вже належить йому на підставі, укладеного 26.05.2010 p., договору дарування. На їх запитання щодо причин укладення саме договору дарування, а не договору довічного утримання, про що була домовленість між ним та [PERSON], він відповів, що між даними договорами немає жодної різниці. А також додав, що [PERSON] передала йому частину вищевказаної квартири за умови вчинення з його боку дій щодо догляду та піклування за нею. Протягом року після укладення вищевказаного договору, [PERSON] із своєю дружиною проживали разом з [PERSON] в даній квартирі, після чого раптово переїхали, внаслідок чого [PERSON] залишилася в квартирі сама, без сторонньої допомоги. Їм відомо, що до літа 2014 року, періодично [PERSON] зв'язувався телефоном з [PERSON] та запевняв її в тому, що буде здійснювати за нею догляд та піклування . Проте, протягом останніх шести років, підтвердити факт його присутності вони не можуть. Вказані пояснення позивачем підтверджені й письмовими доказами, які є відносними та допустимими по справі : копією довіреності від 11.07.2016 року , № 1338, посвідченої приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], за змістом якої [PERSON] зареєстрована за адресою [INFO], й таку довіреність у звязку зі станом здоровя та похилим віком довірителя [PERSON] посвідчено за місцем її проживання за вказаною адресою; копією договору дарування частини квартири, посвідченого [PERSON], державним нотаріусом Четвертої Харківської державної нотаріальної контори за реєстровим № 2-585, за змістом якого [PERSON] подарувала належну їй 1/2 частину квартири [ADDRESS] ( колишня « С.Грицевця») у місті Харкові, а [PERSON] прийняв в дар цю частку зазначеної квартири, відповідно до п.5 Договору - за домовленістю сторін, за гр. [PERSON] залишається ПРАВО ДОВІЧНОГО КОРИСТУВАННЯ ДАРУНКОМ ТА ПРОЖИВАННЯ В КВАРТИРІ № 134 ; копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 26767158 від 20.07.2010 року, виданого КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, за змістом яких 20.07.2010 року за [PERSON] зареєстровано на праві приватної власності ? частина квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування, р.№ 2-585, 26.05.2010, 4-а ХДНК; копією технічного паспорту на квартиру № 134 у житловому будинку № 39 по вулиці Грицевця міста Харкова. За таких обставин суд вважає, що зміст договору дарування 1/2 частин спірної квартири не відповідав внутрішній волі [PERSON] Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 розяснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Так, при розгляді зазначеної справи , судом встановлено, що позивачка продовжує проживати у спірній частині квартири, фактична передача цієї частини квартири не відбулася згідно умов договору дарування, позивачка особисто здійснює оплату комунальних послуг, опікується квартирою. В процесі зясування зазначених позивачем обставин та їх належної перевірки встановлено, що позивач [PERSON] не мала на меті безоплатну передачу [PERSON] своєї частини квартири у власність, спірна квартира є її єдиним місцем проживання, крім того спірний договір дарування має закріплену істотну умову, про яку домовились сторони, що за гр.. [PERSON] залишається право довічного користування дарунком та проживання в квартирі № 134, що суперечить правовій природі цього правочину й підтверджує твердження позивача щодо того, що вона вважала цей правочин договором довічного утримання, й фактична передача частки квартири не відбулась, й позивачка продовжує мешкати в ній. Таким чином, суду доведено позивачем [PERSON], що вона, особа, що вчинила зазначений правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, й такий договір має бути визнаний судом недійсним. Такого висновку суд прийшов у звязку з переконливими доводами про наявність помилки позивача , тобто неправильного сприйняття позивачкою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, бо встановлено на підставі досліджених доказів факт відсутності волевиявлення позивачки під час укладення нею договору про безоплатну передачу у власність відповідача ? частини квартири, яка є її єдиним житлом. Позивачка як особа похилого віку, яка за станом здоровя потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувалась на передачу нерухомого майна у власність відповідача лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договор, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обовязків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачем.

Outcome: approved