Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Шишацького районного суду Полтавської області із позовом до Ковалівської сільської ради Шишацького району Полтавської області про визнання права на спадкове майно. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що є спадкоємцем за повітом після померлого [INFO] року її батька [PERSON] та спадкоємцем за законом після померлої [INFO] року її матері [PERSON]. Спадкове майно кожного померлої складається із 1/2 частини домоволодіння, що розташоване в [ADDRESS]. Для одержання свідоцтва про право на спадщину щодо вказаного будинку після смерті батьків позивач звернулась до приватного нотаріуса Плаксіної П.Б., але у видачі свідоцтв їй було відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове нерухоме майно на ім'я померлих. В зв'язку з вищевикладеним, посилаючись на норми ЦК та ЦПК України позивач звертається за захистом своїх прав до суду та просить, визнати за нею, в порядку спадкування за заповітом, право власності на 1/2 частину спадкового будинку, що належала померлому [PERSON] та, в порядку спадкування за законом, право власності на 1/2 частину цього ж спадкового будинку, що належала померлій [PERSON] Позивач та її представник в судове засідання не з'явились, надали письмові заяви про розгляд справи у їх відсутність та підтримання позовних вимог. Представник відповідача - Ковалівської сільської ради Шишацького району Полтавської області в судове засідання не з'явився, на адресу суду надіслав заяву про визнання позову та розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, є безумовним, а тому позов підлягає задоволення виходячи з наступного. [INFO] року в с Ковалівка Шишацького району Полтавської області помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER], виданим Ковалівською сільською радою Шишацького району Полтавської області 04 травня 2011 року, актовий запис № 8 (а.с.8). Померлий залишив заповіт, посвідчений 05 лютого 2008 року секретарем виконкому Ковалівської сільської ради Марченко Н.І. за реєстровим номером 100, згідно якого все своє майно в рівних долях заповідав своїм дітям [PERSON] та [PERSON] (а.с.10). Син померлого [PERSON] та непрацездатна дружина [PERSON] подали нотаріусу заяви про відмову від спадщини та від обов'язкової частки у спадщині (а.с.65-67). Таким чином єдиним спадкоємцем померлого, який прийняв спадщину є його донька (позивач) [PERSON]. Інші спадкоємці, які прийняли спадщину або претендують на неї відсутні, що встановлено судом при вивченні спадкової справи померлого [PERSON] № 128/2011, яка перебуває на обліку та зберіганні у приватного нотаріуса Шишацького районного нотаріального округу Плаксіної П.Б. (а.с.62-69). [INFO] року в смт. Шишаки померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER], виданим відділом РАЦС реєстраційної служби Шишацького РУЮ у Полтавській області, актовий запис № (а.с.9). Померла заповіту не залишила, єдиним спадкоємцем який прийняв спадщину є її донька [PERSON]. Інші спадкоємці, які прийняли спадщину або претендують на неї відсутні, що встановлено судом при вивченні спадкової справи померлої [PERSON] № 143/2015, яка перебуває на обліку та зберіганні у приватного нотаріуса Шишацького районного нотаріального округу Плаксіної П.Б. (а.с. 13-14, 70-71). Наявність родинних зв'язків між померлою [PERSON] та [PERSON] підтверджується свідоцтвом про народження останньої серії [NUMBER] від 31 січня 1952 року та свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 23 липня 1972 року (а.с.5-6). Спадковий будинок, на який претендує позивач, згідно технічного паспорту ПП Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» (інвентаризаційна справа 132) розташований по [ADDRESS] та складається з житлового будинку 1946 року побудови загальною площею 49,2 кв.м., жилою площею 23,0 кв.м. (літ. - А-1), сараїв (літ.- Б, Д, В, в), погребу вхідного (літ. - Г), водопроводу (№1) (а.с. 16-19). Згідно довідки виконкому Ковалівської сільської ради Полтавської області від 19.11.2015 № 1093 домоволодіння, яке розташоване по [ADDRESS] згідно погосподарської книги № 1 за 1986-1990 роки, особовий рахунок [NUMBER], станом на 01.07.1990 року відносилось до колгоспного двору. Членами колгоспного двору на 01.07.1990 року були: голова двору - [PERSON], [INFO], дружина - [PERSON], [INFO] (а.с.15). Як встановлено судом із змісту технічного паспорту спадковий будинок разом з господарсько-побутовими приміщеннями були побудовані в період з 1946 по 1990 роки. При цьому сам будинок - в 1946 році. В зв'язку з чим, розглядаючи спірні правовідносини, суд керується й тими нормами права, які існували на час їх виникнення. Так, у відповідності до чинного на той час законодавства, зокрема положень Цивільного кодексу Української РСР 1963 року виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику, у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 року № 20 із змінами і доповненнями, щодо роз'яснення ст.ст. 17, 18 Закону України «Про власність» вбачається, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Пунктом 6 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, було визначено, що будинки і домоволодіння, розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані, не підлягають реєстрації. Згідно ст. 13 Закону Української РСР «Про сільську раду депутатів трудящих Української РСР» 1968 року зі змінами на вказані ради було покладено обов'язок здійснення обліку населення та ведення за встановленими формами погосподарських книг. Таким чином записи у погосподарських книгах, визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності на житлові споруди. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про те, що наявність відповідного запису у погосподарській книзі № 1 за 1986-1990 роки (особовий рахунок [NUMBER]) Ковалівської сільської ради Шишацького району Полтавської області (а.с. 15) є належним документом, який підтверджує право спільної сумісної власності на житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований по [ADDRESS] та який станом на 01.07.1990 відносився до колгоспного двору, наступних громадян: [PERSON] та [PERSON]. На період будівництва житлового будинку, яке здійснено в 1946 році, введення об'єкту до експлуатації потрібно не було, що підтверджено листом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 23.03.1999 року № 12/5-126, яким роз'яснюється процедура реєстрації об'єктів нерухомості збудованих до 05.08.1992 року. Будинок з моменту побудови і до цього часу знаходиться в сільському населеному пункті, має в ньому окремий порядковий номер. Придатність будинку для проживання та належність його спадкодавцю на час його смерті та іншим членам його родини ніким не оспорюєтся. Постановами приватного нотаріуса Шишацької районного нотаріального округу Плаксіної П.Б. від 19 листопада 2015 року №№ 716/02-31 та 731/02-31 спадкоємцю [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину на 1/2 житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою [ADDRESS] через відсутність відповідних правовстановлюючих документів на будинок на ім'я спадкодавців [PERSON] та [PERSON] (а.с.53-54). Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ст. 112 ЦК УРСР майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Згідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. З врахуванням приписів ст. 112 ЦК УРСР 1963 року та ст. 355 ЦК України спірний житловий будинок належав членам колгоспного двору: [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, оскільки визначення частки кожного з них не проводилось. При цьому, в разі визначення частки співвласників даного будинку, кожен з них мав би право власності на 1/2 його частину. Виходячи з вищевикладеного, врахувавши рівність часток кожного з членів колгоспного двору, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог щодо визнання за позивачем права на дві 1/2 частки будинку, що належали спадкодавцям. Успадкувавши після смерті батька [PERSON] належну останньому 1/2 частину житлового будинку та після смерті матері [PERSON] належну їй 1/2 частину житлового будинку, спадкоємець (позивач) [PERSON] позбавлена можливості оформити на своє ім'я належний їй в цілому будинок через відсутність правовстановлюючих документів на ім'я спадкодавців, що є перешкодою для реалізації нею права власності на спадкове майно. Згідно ст. ст. 55, 124 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюєтся або не визнається іншою особою. Відповідно до приписів ст. 41 Конституції України та ст.ст. 316, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може протиправно бути позбавлений його права чи обмежений у його здійсненні. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved