Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом, у якому просить поновити їй строк на звернення в суд з позовом про поновлення на роботі, як пропущений нею з поважних причин; визнати незаконним наказ «Про звільнення» Центральної міської лікарні м.Борислава №203-к від 28.07.2014року про звільнення [PERSON] з посади лікаря-терапевта відділу профілактики поліклініки, поновити її, [PERSON], на посаді лікаря-терапевта відділу профілактики поліклініки Центральної міської лікарні м.Борислава, стягнути з Центральної міської лікарні м.Борислава на її, [PERSON], користь 9805 (дев'ять тисяч вісімсот п'ять) гривень 32 копійки) середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 20 000 (двадцять тисяч) у відшкодування завданої моральної шкоди, а також судові витрати у справі. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 24.10.1986року по 03.09.1987року позивач працювала у відповідача на посаді лікаря відділення швидкої допомоги, а в період часу з 16.05.1997року по 28.07.2014року працювала на посаді лікаря ( лікаря-онколога поліклініки, а згодом на посаді лікаря-терапевта відділу профілактики поліклініки). Наказом відповідача №203-к від 28.07.2014року «Про звільнення» позивача звільнено з посади лікаря-терапевта відділу профілактики поліклініки з 28.07.2014року по ст.40 п.2 виявленій невідповідності працівника займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації. Звільнення з роботи вважає незаконним, як і вважає незаконним даний наказ відповідача про звільнення позивача з роботи з наступних підстав. Позивач у 1981 році закінчила Івано-Франківський державний медичний інститут за спеціальністю лікувальна справа та їй було присвоєно кваліфікацію лікаря. На час незаконного звільнення загальний стаж позивача на посаді медика становить 33 роки. У березні 2009 року позивач пройшла курси з підвищення кваліфікації і 27.03.2009 року атестувалася на визначення знань та практичних навичок в атестаційній комісії при Львівському національному медичному університеті імені Данила Галицького і наказом по Львівському національному медичному університеті імені Данила Галицького від 27.03.2009року за №695-з позивачу підтверджено звання лікаря-спеціаліста за спеціальністю терапія та на підставі цього видано сертифікат спеціаліста [NUMBER], який був дійсний до 27.03.2014 року. Відповідно до п.1.10 Положення про порядок проведення атестації лікарів, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 19.12.1997 р. N 359 (надалі Положення) лікарі, які протягом року після закінчення 5-річного строку з моменту попередньої атестації не виявили бажання і не подали документи на чергову атестацію, крім випадків, передбачених п.4.2 цього Положення, та лікарі, яким за рішенням атестаційної комісії відмовлено у присвоєнні (підтвердженні) другої кваліфікаційної категорії, підлягають атестації на визначення знань та практичних навиків з підтвердженням звання «лікар-спеціаліст» після проходження стажування. Відповідно до п.2.1. Положення атестації на визначення знань та практичних навиків з присвоєнням звання лікаря-спеціаліста з конкретної лікарської спеціальності підлягають особи, які закінчують навчання в інтернатурі, клінічній ординатурі або аспірантурі з цієї спеціальності, якщо останні ще не мають сертифіката лікаря-спеціаліста з даного фаху, а також особи, які у порядку, передбаченому наказом МОЗ України від 25.12.92 N 195, допущені до лікарської діяльності та пройшли курси спеціалізації, стажування або інші види підготовки. Після закінчення терміну дії сертифікату спеціаліста [NUMBER] від 27.03.2009року, позивач [PERSON] з об'єктивних поважних причин - через хворобливий стан здоровя та перебування у зв'язку з цим на тривалому стаціонарному та амбулаторному лікуванні, не мала можливості пройти курси спеціалізації, стажування або інші види підготовки та подати документи на атестацію для підтвердження звання лікар-спеціаліст за спеціальністю терапія. Позивач з 23.09.2013року по 11.10.2013року перебувала на стаціонарному лікуванні. Внаслідок загострення хвороби починаючи з 10.02.2014року по 13.03.2014року позивач вона перебувала на стаціонарному лікуванні. Під час стаціонарному лікуванні 26.02.2014року перенесла операцію - тотальне ендопротезування правого кульшового суглобу. Після закінчення стаціонарного лікування позивач тривалий період часу, зокрема з 14.03.2014року по 18.04.2014року перебувала на амбулаторному лікуванні. Починаючи з 14.05.2014року по 30.05.2014року позивач перебувала на стаціонарному лікуванні, а також з 15.07.2014року по 25.07.2014року знову перебувала на стаціонарному лікуванні. Після закінчення лікування 28.07.2014року позивач вийшла на роботу та просила головного лікаря надати їй скерування на проходження курсів з підвищення кваліфікації (спеціалізації) та атестації на підтвердження звання лікаря-спеціаліста за спеціальністю терапія. Однак, головний лікар ЦМЛ м.Борислава відмовився видавати їй скерування на курси підвищення кваліфікації (спеціалізації) та проходження атестації. 31.07.2014року у відділі кадрів позивачу повідомили, що ще 28.07.2014року її звільнено з роботи по ст.40 п.2 виявленій невідповідності займаній посаді, внаслідок недостатньої кваліфікації та видали наприкінці серпня 2014року трудову книжку. Копію наказу про звільнення позивача з роботи, їй видали у вересні 2014року і лише тоді вона змогла ознайомитись з його змістом. У зв'язку з незаконним звільнення з роботи, у позивача різко погіршився стан здоров'я і з 01.08.2014року вона перебувала на амбулаторному лікуванні з діагнозом: гіпертонічна хвороба ІІ ст. Гіпертонічний криз; з 15.08.2014року - ХОЗП ор. загострення, з 15.09.2014року - хронічний гепатит, ст. загострення, з 01.09.2014року - отит середнього вуха, що стверджується довідкою ЦМЛ м. Борислава від 10.09.2014року №648. Відтак, вважає, що встановлений законодавством України місячний строк на звернення в суд з позовними вимогами про поновлення на роботі вона пропустила виключно з поважних причин, який підлягає поновленню судом. Незаконне звільнення позивача з роботи, призвело до втрати нею нормальних життєвих зв'язків, і вимагає у неї додаткових зусиль для організації її життя. Вона раптово опинилася на вулиці без роботи та заробітної плати, в зв'язку з чим не може гідно проживати, оплачувати комунальні послуги, змушена за браком коштів відмовляти собі у придбанні необхідних речей, продуктів харчування, та навіть необхідних ліків тощо. Внаслідок незаконного звільнення з роботи позивач перенесла значні психологічні стреси, що призвели до моральних страждань, та втрати нею нормальних життєвих зв'язків. Незаконні дії відповідача завдали їй моральної шкоди, яку позивач оцінює у 20 000 гривень, вважає, що саме такий розмір моральної шкоди буде розумним, виваженим та справедливим відшкодуванням. В даний час позивач перебуває у вимушеному прогулі, в звязку з чим відповідач повинен виплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 9805 гривень 32 копійки, виходячи з наступного розрахунку: 5447 гривень 68 копійок /фактична заробітна плата за останні два повних місяці роботи перед звільненням/ : 39 днів /кількість фактично відпрацьованих робочих днів за останніх два повних місці перед звільненням/ = 155 гривень 64 копійки /розмір одноденної заробітної плати/ х 63 дні /кількість днів вимушеного прогулу/ = 9805 гривень 32 копійки. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, надала пояснення аналогічні змісту позовної заяви. Додатково пояснивши, що 28.07.2014року ні головний лікар ЦМЛ м. Борислава, ні ніхто з працівників відповідача не повідомляв її про звільнення з роботи і про винесення оскаржуваного наказу «Про звільнення» Центральної міської лікарні м.Борислава №203-к від 28.07.2014року про звільнення її з посади лікаря-терапевта відділу профілактики поліклініки, її трудової книжки не повертав, та вона працювала на посаді лікаря-терапевта відділу профілактики поліклініки до 01.08.2014року. А крім цього 01.08.2014року чергувала і виконувала роботу лікаря у неврологічному відділенні ЦМЛ м.Борислава. Копію оскаржуваного наказу про звільнення її з роботи роботодавець 28.07.2014року їй не вручав, поштою також не надсилав. Даний наказ вона отримала у відділі кадрів лише наприкінці серпня 2014року. Ніхто з працівників відповідача у лютому 2014року не вручав їй путівки та відрядного посвідчення про скерування на курси підвищення кваліфікації, та відповідно вона не відмовлялася від проходження курсів ПАЦ з 10.02.2014року по 07.03.2014року у м.Львові. Безпосередній її керівник завідуюча поліклініки [PERSON]. 07.02.2014року перебувала у відпустці і в зв'язку з цим була відсутня на роботі, та разом з начальником і інспектором відділу кадрів не складали того дня жодного акту про начебто її відмову від отримання путівки на курси ПАЦ, оскільки такої путівки їй не вручали і вручати не могли, так як путівка, тобто направлення на цикл ПАЦ вручається лікарю разом з відрядним посвідчення, яке видається на підставі наказу по ЦМЛ м.Борислава про відрядження. І оскільки у відрядному посвідченні зазначено, що воно видано на підставі наказу ЦМЛ м.Борислава від 10.02.2014року №7, то такий документ відповідно 07.10.2014року їй (позивачу) вручений бути не міг і не вручався. 10.02.2014року представники відповідача вручити їй необхідні документи про скерування у м.Львів на курси ПАЦ також не могли, оскільки з 10.02.2014року вона (позивач) вже перебувала на стаціонарному лікуванні у в КЗ ЛОР «Львівський обласний госпіталь інвалідів війни та репресованих ім.Ю.Липи». Після видужання, вона (позивач) з 22.04.2014року приступила до роботи і працювала на посаді лікаря-терапевта відділу профілактики поліклініки ЦМЛ м.Борислава, та коли працювала на роботі, їй щоденно у табелі обліку використання робочого часу проставляли відповідну фактичну кількість відпрацьованих робочих годин, в тому числі і в період часу з 29 по 30 липня 2014року. Після цього, до серпня 2014року наказу по ЦМЛ м.Борислава про недопуск її до роботи на посаді лікаря через не проходження атестації не виносили, як і не пропонували переведення на посаду лікаря-стажиста, та не скеровували на проходження курсів підвищення кваліфікації, а незаконно звільнили з роботи. Просить позов задоволити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON], який діє на підставі довіреності від 10 січня 2014 року позовні вимоги заперечив, надав суду пояснення аналогічні письмовим запереченням. Додатково пояснив, що відповідно до Наказу МОЗ №166 від 22.07.1993року «Про подальше удосконалення системи післядипломної підготовки лікарів» на адміністрацію ЦМЛ м.Борислава як на роботодавця, не покладено жодних обов'язків по скеруванню лікарів, у яких закінчилась дія сертифікату спеціаліста, на проходження курсів з підвищення кваліфікації (спеціалізації) та атестації на підтвердження звання лікаря-спеціаліста за певною спеціальністю. Тому, позивачка [PERSON] сама була заінтересована в проходженні курсів з підвищення кваліфікації (спеціалізації) та атестації на підтвердження звання лікаря-спеціаліста за спеціальністю терапія, так як діюче законодавство саме на неї покладає обов'язок пройти курси ПАЦ. Однак, [PERSON] категорично відмовилась від проходження курсів ПАЦ у м. Львові, хоча адміністрація ЦМЛ м.Борислава видала наказ про відрядження лікаря [PERSON] на підвищення кваліфікації та оформила їй путівку на курси ПАЦ. [PERSON] усно була попереджена про термін отримання путівки на курси ПАЦ. Після закінчення у лікаря [PERSON] терміну дії сертифікату спеціаліста, а саме: з 27.03.2014року відповідач не виносив наказу про недопуск лікаря-терапевта [PERSON] до роботи, як і не виносив наказу про перевід позивача на посаду лікаря-стажиста. Після не проходження курсів ПАЦ у м. Львові, позивачка [PERSON] самостійно була змушена звертатись у комісію ПАЦ для проходження курсів для отримання сертифікату і при цьому за власні кошти оплатити вартість путівки, чого вона не зробила, так як на відповідача обов»язку скерування на курси підвищення кваліфікації не покладено. 28.07.2014року у передбаченому законом порядку був винесений наказ №203-к про звільнення [PERSON] із займаної посади за п.2 ст.40 КЗпП України. Просить в позові відмовити повністю. Крім того, свідок [PERSON].в судовому засіданні показала, що 29.07.2014року внаслідок різкого погіршення самопочуття, звернулась за медичною допомогою до лікаря поліклінічного відділення ЦМЛ м.Борислава [PERSON], яка того дня знаходилась у своєму робочому кабінеті на першому поверсі поліклініки. Лікар [PERSON] оглянула її (свідка), поміряла тиск і дала прийняти необхідні ліки, після чого у свідка припинився головний біль, головокружіння та наступило полегшення стану здоров'я. Про перебування на прийомі та надану медичну допомогу, лікар [PERSON] провела необхідні записи у медичній картці хворої [PERSON], яку остання отримала у реєстратурі поліклініки. Свідок [PERSON] показала, що працює начальником відділу кадрів ЦМЛ м.Борислава і у зв»язку із роботою знає лікаря [PERSON] Свідку відомо, що у лікаря [PERSON] 27.03.2014року закінчилась дія сертифікату спеціаліста, який давав їй право працювати на посаді лікаря за спеціальністю терапія. Лікарю ЦМЛ м.Борислава [PERSON] було відомо, що після 27.03.2014року вона не зможе працювати лікарем, та ще 15.03.2013року вона звернулася до адміністрації ЦМЛ м.Борислава із письмовою заявою про замовлення для неї путівки на курси підвищення кваліфікації у м.Львів. А тому адміністрація ЦМЛ м.Борислава для лікаря [PERSON] замовила путівку на факультет післядипломної освіти Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького у період часу з 10.02.2014року до 07.03.2014року. Цю путівку та відрядне посвідчення на ім'я [PERSON] вона (свідок) разом із завідуючою поліклініки [PERSON] та старшим інспектором відділу кадрів ЦМЛ м.Борислава [PERSON] намагались вручити в п'ятницю 07.02.2014року лікарю [PERSON], однак від отримання цих документів лікар [PERSON] відмовилась, про що ними був складений акт. В дійсності завідуюча поліклініки [PERSON] 07.02.2014року на роботі не була, так як того дня була вихідна, наказ про відкликання її 07.02.2014року з відпустки по ЦМЛ м.Борислава не виносився, однак вона прийшла у поліклінічне відділення ЦМЛ м.Борислава лише для того, щоб вручити путівку та відрядне посвідчення на курси підвищення кваліфікації лікарю [PERSON] З понеділка 10.02.2014року лікар [PERSON] на роботу не вийшла, так як перебувала на лікуванні в стаціонарі. У відрядному посвідченні на ім'я [PERSON], яке вона (свідок) вручала лікарю [PERSON] 07.02.2014року, дійсно було зазначено, що воно видано на підставі наказу ЦМЛ м.Борислава №7 від 10.02.2014року. Однак станом на 07 лютого 2014року наказ ЦМЛ м.Борислава №7 від 10.02.2014року «Про відрядження» про відрядження [PERSON] лікаря-терапевта поліклініки в м. Львів на курси ПАЦ з 10.02.2014року по 07.03.2014року ще виданий не був, тобто не існував, і тому даний наказ [PERSON] під розписку 07.02.2014року не вручали. Після закінчення у лікаря [PERSON] терміну дії її сертифікату спеціаліста, та виходу її після видужання на роботу, вона до звільнення продовжувала працювати на посаді лікаря-терапевта відділу профілактики поліклініки. Адміністрація ЦМЛ м.Борислава не виносила наказу про недопуск лікаря-терапевта [PERSON] до роботи, як і не виносила наказу про перевід позивача на посаду лікаря-стажиста. Хоча у травні 2014 року комісія у складі трьох чоловік: завідуюча поліклініки [PERSON], старший інспектор відділу кадрів ЦМЛ м.Борислава [PERSON] та вона (свідок), усно попереджувала лікаря [PERSON] про закінчення терміну дії її сертифіката лікаря-спеціаліста з терапії та необхідність виїзду у м.Львів для проходження курсів підвищення кваліфікації, оскільки інакше лікар [PERSON] буде звільнена з роботи за п.2 ст.40 КЗпП України. У травні 2014року жодних документів лікарю [PERSON] адміністрація ЦМЛ м.Борислава не вручала. Згодом позивачку наприкінці липня 2014року було звільнено з роботи, однак як саме їй (свідку) невідомо, так як з 14.07.2014року по 02.08.2014року вона перебувала у відпустці. Табель обліку робочого часу поліклінічного відділення ЦМЛ м.Борислава особа, відповідальна за його ведення, здає в бухгалтерію до 20 числа кожного місяця. А потім у випадку необхідності внесення змін, складає додатковий табель обліку робочого часу працівників поліклінічного відділення ЦМЛ м.Борислава, який також здає в бухгалтерію, однак на підставі якого саме наказу чи закону їй (свідку) невідомо. Свідок [PERSON] показала, що до 28.07.2014року [PERSON] була її підлеглою по роботі, так як працювала на посаді лікаря-терапевта відділу профілактики поліклініки. 06.02.2014року вона як безпосередній керівник [PERSON], хотіла передати їй путівку на факультет післядипломної освіти Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького у період часу з 10.02.2014року до 07.03.2014року, однак лікар [PERSON] від її отримання відмовилась. 07.02.2014року свідок на роботі не була, так як того дня перебувала у відпустці, наказ про відкликання її 07.02.2014року з відпустки по ЦМЛ м.Борислава не виносився, однак вона прийшла у поліклінічне відділення ЦМЛ м.Борислава лише для того, щоб вручити путівку та відрядне посвідчення на курси підвищення кваліфікації лікарю [PERSON], яка напередодні відмовилась від її отримання. Вона (свідок) разом із начальником відділу кадрів ЦМЛ м. Борислава [PERSON] та старшим інспектором відділу кадрів ЦМЛ м. Борислава [PERSON] 07.02.2014року путівку та відрядне посвідчення на ім»я [PERSON] на курси ПАЦ хотіли вручити лікарю [PERSON], однак від отримання цих документів лікар [PERSON] відмовилась, про що ними був складений акт. З 10.02.2014року лікар [PERSON] на роботу не вийшла, так як перебувала на лікуванні в стаціонарі. Свідку невідомо, чи адміністрацією ЦМЛ м.Борислава виносився наказ про переведення лікаря [PERSON] на посаду лікаря-стажиста, як і невідомо, чому у табелі обліку використання робочого часу поліклінічного відділення ЦМЛ м.Борислава за серпень 2014року числиться на посаді лікаря-терапевта [PERSON] Також у травні 2014року свідок разом із начальником відділу кадрів ЦМЛ м.Борислава [PERSON] та старшим інспектором відділу кадрів ЦМЛ м.Борислава [PERSON], усно попереджували лікаря [PERSON] про закінчення терміну дії її сертифіката лікаря-спеціаліста з терапії та необхідність виїзду у м. Львів для проходження курсів підвищення кваліфікації, оскільки інакше лікар [PERSON] буде звільнена з роботи за п.2 ст.40 КЗпП України, однак путівки на проходження циклу ПАЦ за спеціальністю терапія лікарю [PERSON] не вручали. Після одужання і виходу на роботу, позивач [PERSON] працювала до 28.07.2014року, так як саме цього числа була звільнена з роботи. 28.07.2014року свідок позивачку на роботі не бачила. Свідку відомо, що згідно усного розпорядження головного лікаря ЦМЛ м.Борислава до 25 числа кожного місяця особа, відповідальна за ведення табелю обліку використання робочого часу, здає в бухгалтерію табель обліку використання робочого часу поліклінічного відділення ЦМЛ м.Борислава. А потім у випадку необхідності внесення змін, складає додатковий табель обліку робочого часу працівників поліклінічного відділення ЦМЛ м.Борислава, який також здає в бухгалтерію, однак на підставі якого саме наказу чи закону свідку невідомо. Свідок [PERSON] показала, що працює старшим інспектором відділу кадрів ЦМЛ м.Борислава і у зв'язку із роботою знає лікаря [PERSON] Свідку відомо, що у лікаря [PERSON] 27.03.2014року закінчилась дія сертифікату спеціаліста, який давав їй право працювати на посаді лікаря за спеціальністю терапія. Адміністрацією ЦМЛ м.Борислава для лікаря [PERSON] було замовлено путівку на факультет післядипломної освіти Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького у період часу з 10.02.2014року до 07.03.2014року. В п»ятницю 07.02.2014року свідок разом із начальником відділу кадрів ЦМЛ м.Борислава [PERSON] та завідуючою поліклініки [PERSON] хотіли вручити лікарю [PERSON] путівку та відрядне посвідчення на її ім'я для проходження курсів ПАЦ в м.Львові, однак від отримання цих документів лікар [PERSON] відмовилась, про що ними був складений акт. Свідок особисто виписувала відрядне посвідчення на ім»я [PERSON], в якому було зазначено, що воно видано на підставі наказу ЦМЛ м.Борислава №7 від 10.02.2014року. Однак станом на 07 лютого 2014року наказ ЦМЛ м.Борислава «Про відрядження» №7 від 10.02.2014року про відрядження [PERSON] лікаря-терапевта поліклініки в м.Львів на курси ПАЦ з 10.02.2014року по 07.03.2014року ще виданий не був, тобто не існував. В дійсності наказ ЦМЛ м.Борислава «Про відрядження» за №7 від 10.02.2014року про відрядження [PERSON] лікаря-терапевта поліклініки в м.Львів на курси ПАЦ з 10.02.2014року по 07.03.2014року був виданий лише 10 лютого 2014року. Свідок згідно чинного законодавства не вправі була виписувати 07.02.2014року відрядне посвідчення на ім'я [PERSON], оскільки наказ по ЦМЛ м.Борислава «Про відрядження» за №7 від 10.02.2014року тоді ще не існував, але не може пояснити чому це зробила. Також свідок ознайомлювала позивачку із наказом про звільнення з роботи, однак якого це було числа не пам'ятає. В кінці серпня 2014року на прохання [PERSON] вона видала їй копію оскаржуваного наказу про звільнення, і в цей же період часу її трудову книжку. Після винесення наказу «Про звільнення» Центральної міської лікарні м.Борислава №203-к від 28.07.2014року про звільнення [PERSON] з посади лікаря-терапевта відділу профілактики поліклініки, копію цього наказу та трудову книжку [PERSON] не надсилала поштою, оскільки у відділу кадрів ЦМЛ м.Борислава грошових коштів на поштову кореспонденцію не було. Свідок [PERSON] показала, що 01.07.2014року до 01.08.2014року вона складала та вела табель обліку використання робочого часу поліклінічного відділення ЦМЛ м.Борислава, так як це входило в її трудові обов»язки. Впевнена, що 28 липня 2014року лікаря [PERSON] на роботі не було, оскільки вона особисто перевіряла явку на робочому місці працівників поліклінічного відділення ЦМЛ м.Борислава. Вважає помилкою той факт, що вказаного числа, тобто 28.07.2014року, у табелі обліку використання робочого часу поліклінічного відділення ЦМЛ м.Борислава лікарю [PERSON] проставили 7робочих годин 42хв. Чи була лікар [PERSON] на робочому місці 29.07.2014року не пригадує. Не може пояснити чим керувалась, коли наприкінці липня 2014року видала додатковий табель обліку використання робочого часу поліклінічного відділення ЦМЛ м.Борислава за липень 2014року. Лікар [PERSON] мала ключі від свого робочого кабінету, що знаходиться у поліклінічному відділенні ЦМЛ м.Борислава, і могла у липні 2014року вільно в будь-який час до нього заходити та там перебувати. Не може пояснити, чому лікаря [PERSON] як працюючого працівника ЦМЛ м.Борислава включили до табеля обліку використання робочого часу поліклінічного відділення ЦМЛ м.Борислава за серпень 2014року, так як у серпні 2014року свідок вже не виконувала обов'язків по веденню та складанню табеля обліку використання робочого часу поліклінічного відділення ЦМЛ м.Борислава. Заслухавши пояснення сторін та свідків, оцінивши досліджені докази в їх сукупності, та виходячи із встановлених судом обставин і визначених відповідно до них правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебувала у трудових відносинах із відповідачем, укладених на невизначений строк, зокрема з 24.10.1986року по 03.09.1987року працювала у відповідача на посаді лікаря відділення швидкої допомоги, а в період часу з 16.05.1997року по 28.07.2014року працювала у відповідача ЦМЛ м.Борислава на посаді лікаря-онколога поліклініки, а згодом на посаді лікаря-терапевта відділу профілактики поліклініки (а.с.6-8). Відповідно до сертифіката спеціаліста [NUMBER], виданого на ім'я [PERSON] встановлено, що позивач 27.03.2009року атестувалася на визначення знань та практичних навичок в атестаційній комісії при Львівському національному медичному університеті імені Данила Галицького і наказом по Львівському національному медичному університеті імені Данила Галицького від 27.03.2009року за №695-з позивачу підтверджено звання лікаря-спеціаліста за спеціальністю терапія та на підставі цього видано сертифікат спеціаліста [NUMBER], який був дійсний до 27.03.2014року(а.с.5). Наказом Центральної міської лікарні м.Борислава №203-к від 28.07.2014 року «Про звільнення» позивача [PERSON], лікаря-терапевта відділу профілактики поліклініки звільнено із займаної посади з 28.07.2014року по ст.40 п.2 виявленій невідповідності працівника займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації. Підставою винесення даного наказу відповідач зазначив ст.40 п.2 КЗпП України (а.с.3). Із даних табелю обліку використання робочого часу поліклінічного відділення відповідача (а.с.38-47) вбачається, що позивач у лютому 2014року відпрацювала 38,5год, з 10.02.2014року по 28.02.2014року лікар-терапевт [PERSON] була відсутня на роботі по причині перебування на листку непрацездатності ; у березні 2014року була відсутня на роботі по причині перебування на листку непрацездатності; у квітні 2014 року відпрацювала 53,9год, з 01.04.2014року по 18.04.2014року була відсутня на роботі по причині перебування на листку непрацездатності; у травні 2014року відпрацювала 146,3год.; у червні 2014року відпрацювала 130,9год.; у липні 2014року відпрацювала 107,8год., тобто позивач, в якої сертифікат спеціаліста був дійсний до 27 березня 2014 року, була допущена до роботи адміністрацією відповідача. Судом також встановлено, що відповідно даних додаткового табелю обліку використання робочого часу відповідача за липень 2014року (а.с.47) позивачу без зазначення підстави знято 23,1 робочих годин за період часу з 29.07.2014року по 31.07.2014року включно. Протирічить оскаржуваному наказу відповідача «Про звільнення» №203-к від 28.07.2014року про звільнення позивача дані табелю обліку використання робочого часу поліклінічного відділення відповідача за серпень 2014року, відповідно яких позивач у серпні 2014року рахується за табельним номером 3 на посаді лікаря-терапевта поліклінічного відділення відповідача (а.с.47). Аналізуючи існуючі між сторонами правовідносини суд вважає доводи позивача слушними і такими, що узгоджуються із вимогами трудового законодавства. Пункт 2 ст. 40 КЗпП передбачає можливість звільнення працівника у зв'язку з виявленою невідповідністю працівника виконуваній роботі або займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації. Підставою для розірвання трудового договору є саме виявлена невідповідність. Виявленою невідповідністю може бути неналежне виконання трудових обов'язків через недостатню кваліфікацію. Водночас, виконання обов'язків лікаря передбачає обов'язкову наявність документа про освіту та присвоєння кваліфікації, про проходження перевірки знань, про допуск до роботи. Законодавство про працю передбачає обов'язок працівників проходити навчання, інструктаж, тощо. Для звільнення працівника за п. 2 ст. 40 КЗпП важливо, щоб неналежне виконання працівником трудових обов'язків було результатом недостатньої кваліфікації, що свідчать про відсутність вини працівника в неналежному виконанні трудових обов'язків. Обставини, які свідчать про вину позивача (відмова останньої від проходження курсів ПАЦ у м. Львові, відсутність відповідного сертифікату), не можуть наводитися представником відповідача як аргумент, що обґрунтовує необхідність звільнення за п. 2 ст. 40 КЗпП. Якщо власник має докази винного неналежного виконання трудових обов'язків працівником з його вини, він вправі притягти його до дисциплінарної відповідальності аж до звільнення з роботи на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП. У відповідності до п.1.6. Положення про післядипломне навчання лікарів (провізорів), затверджене наказом Міністерства охорони здоров'я України «Про подальше удосконалення системи післядипломної підготовки лікарів(провізорів)» від 22.07.1993 N 166 та зареєстроване в Міністерстві юстиції України 27.08.1993р. за N 113, (надалі Положення) - Післядипломне навчання лікарів (провізорів) включає: навчання в інтернатурі, клінічній ординатурі, циклову підготовку в інститутах (факультетах) удосконалення лікарів (провізорів) медичних і фармацевтичних навчальних закладів, а також на курсах інформації і стажування на базі науково-дослідних і медичних інститутів, лікувально-профілактичних, санітарно-епідеміологічних і фармацевтичних установ, інститутів (факультетів) удосконалення лікарів (провізорів). Відповідно до п.п.1.10. п.1 даного Положення відповідальність за направлення лікарів (провізорів) на цикли і курси підвищення кваліфікації згідно з цільовою установкою циклів (курсів) несуть заклади охорони здоров'я. Відповідно до п.5 даного Положення, який регламентує направлення і зарахування лікарів (провізорів) в інститути (факультети) удосконалення лікарів (провізорів) - направлення лікарів (провізорів) на цикли спеціалізації і підвищення кваліфікації здійснюється обласними закладами охорони здоров'я відповідно до річного плану підвищення кваліфікації і плану-рознарядки Міністерства охорони здоров'я України за путівками інститутів (факультетів) удосконалення лікарів (провізорів). При направленні лікарів (провізорів) на підвищення кваліфікації органи і заклади охорони здоров'я повинні враховувати тематику циклу, вказану в путівці. Після одержання путівки керівник органу, закладу охорони здоров'я, де працює лікар (провізор), який направляється на цикл, видає наказ про відрядження лікаря (провізора) на підвищення кваліфікації. Органи і заклади охорони здоров'я, що направляють лікарів і провізорів на цикл підвищення кваліфікації, забезпечують їх такими документами: путівкою, отриманою від інституту або факультету, з включенням даних про відрядженого, які завірені печаткою закладу і підписом керівника та посвідченням про відрядження. Відповідно до роз'яснень Департаменту кадрової політики та запобігання корупції Міністерства охорони здоров'я України від 11 січня 2011р. №11-02-09/10-1 - у разі закінчення терміну дії сертифіката лікаря (провізора)-спеціаліста, одного року після закінчення 5-річного строку з моменту попередньої атестації на присвоєння (підтвердження) кваліфікаційної категорії чи отримання звання лікаря (провізора)- спеціаліста з іншої спеціальності, лікар (провізор) підлягає терміновому направленню на стажування (спеціалізацію) і до отримання звання «лікар (провізор)- спеціаліст» зараховується (переводиться) на посаду «лікар (провізор)- стажист». При цьому лікарська (провізорська) посада на час спеціалізації (стажування) повинна бути заміщена посадою лікаря (провізора)- стажиста з цієї спеціальності (п. 2.1.3 наказу МОЗ України від 22.07.93 №166 «Про подальше удосконалення системи післядипломної підготовки лікарів (провізорів)»). Правильне формування назви посади лікаря (провізора)- стажиста з урахуванням вимог Класифікатора професій ДК 003 : 2005, наприклад: «лікар-стажист з терапії» або інше. Зарахування на посаду «лікар (провізор)- стажист» з певної спеціальності здійснюється у слідуючих випадках: якщо лікар (провізор) протягом року після закінчення 5-річного строку з моменту попередньої атестації з присвоєнням (підтвердженням) атестаційної категорії не виявив бажання і не подав документи на чергову атестацію (пункт 1.10 Положення, затвердженого наказом МОЗ України від 19.12.97 №359 «Про подальше удосконалення атестації лікарів», п.2.1 Положення про проведення атестації провізорів, затвердженого наказом МОЗ України від 12.12.06 №818 «Про вдосконалення атестації провізорів і фармацевтів»). Після зарахування (переводу) на посаду «лікар (провізор)-стажист», така особа зразу ж направляється для проходження стажування (спеціалізації) з послідуючою атестацією з присвоєнням звання спеціаліста з конкретної лікарської (провізорської) спеціальності, що дає право займатися лікарською (провізорською) діяльністю за вказаною спеціальністю. У разі відмови від стажування (спеціалізації), лікар (провізор)- стажист (за згодою) з додержанням вимог наказу МОЗ України від 25.12.92 №195 «Про затвердження Переліку вищих і середніх спеціальних навчальних закладів, підготовка і отримання звання в яких дають право займатися медичною і фармацевтичною діяльністю» може бути переведений на посаду молодшого спеціаліста з медичною освітою, а лише у разі відмови - підлягає звільненню по ст.40, п.2 КЗпП України. Таким чином, суд вважає, що відповідач не здійснив заходів, передбачених законом щодо звільнення позивача з займаної посади, чим порушив трудові права останнього. Відповідно слід визнати незаконним звільнення позивача [PERSON] з посади лікаря-терапевта відділу профілактики поліклініки відповідача. Суд вважає, що позивач пропустив строк звернення до суду за захистом своїх прав з поважних причин; з 01.08.2014року позивач перебувала на амбулаторному лікуванні з діагнозом: гіпертонічна хвороба ІІ ст. Гіпертонічний криз; з 15.08.2014року - ХОЗП ор. загострення, з 15.09.2014року - хронічний гепатит, ст. загострення, з 01.09.2014року - отит середнього вуха, що стверджується довідкою ЦМЛ м. Борислава від 10.09.2014року №648(а.с.16), тому суд у відповідності до ст.234 КЗпП України ввважає за необхідне поновити зазначений строк. Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Частиною 2 ст. 235 КЗпП встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік. Таким чином, суд вважає, що позивача було незаконно звільнено із займаної посади, а тому вона відповідно до вказаних вимог закону має бути поновлена на роботі на цій посаді з стягненням на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до частиною 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, якими він керувався при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Згідно з п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати (п. 5 зазначеного Порядку із змінами, внесеними згідно з постановою КМУ N 1266 від 26 вересня 2001 року). Судом встановлено, що позивач звільнений з роботи 28 липня 2014 року, відповідно позовні вимоги про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу бути задоволені за 29.07.2014 року по 20.11.2014 року включно. Згідно ч. 2 ст. 225 КЗпП України та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 8.02.1995 р. N 100 (з наступними змінами і доповненнями) при обрахуванні середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд бере до уваги розрахунок позивача, а саме що останніми повними місяцями роботи позивача були грудень 2013 року та січень 2014року, в яких позивач отримав заробітну плату в розмірі - 2424, 65 гривень за грудень 2013року та 2457, 52 гривень за січень 2014року. Відповідно середньомісячна заробітна плата позивача буде складати ( 2 424, 65 + 2 457,52) / 2 = 2441,08 гривень. У грудні 2013року та січні 2014 року позивач відпрацювала 43 робочих днів. Таким чином середньоденний заробіток позивача [PERSON] буде складати (2 424, 65 + 2 457,52) / 43 = 113,53 гривень. Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу буде складати 113,53 грн.*87,5 дні) = 9934,43 гривень. Згідно із ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Суд погоджується з доводами позивача, що завдана їй моральна шкода полягає в моральних стражданнях, пов'язаних з тим, що вона втратила роботу, позбавлена джерела доходу для існування, не може забезпечити достатній життєвий рівень для себе, втратила нормальні ділові та дружні зв'язки з тими людьми, з якими вона щоденно спілкувалась на роботі, вимушена постійно прикладати значних додаткових зусиль для налаштування й організації свого життя, пошуку нової роботи та джерел доходу для забезпечення свого існування, внаслідок чого знаходилась у стані стресу. Проте, виходячи з засад розумності і справедливості, суд вважає за необхідне позовну вимогу про стягнення моральної шкоди задовольнити частково, враховуючи характер та тривалість її страждань і переживань у зв'язку з порушення відповідачем її законних прав та інтересів і стягнути на користь позивача з відповідача моральну шкоду у розмірі 5000 (п'ять тисяч) гривень. Суд також вважає, що рішення суду в частині поновлення в посаді та стягненні заробітної плати за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 2441 (дві тисячі чотириста сорок одна ) гривні 08 копійок, без урахування податків та обов'язкових платежів, що підлягають відрахуванню із заробітної плати підлягає негайному виконанню. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача в дохід держави. Виходячи із позовних вимог немайнового характеру та вимог про відшкодування моральної шкоди, підлягає стягненню із відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 487 гривень 20 копійок.

Outcome: partial