Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Корольовського районного суду м. Житомира з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] (далі також відповідачі), в якому просила усунути перешкоди у користуванні квартирою №116 по вул. Вітрука, буд. №43 у м. Житомирі шляхом встановлення порядку користування майном та стягнути із відповідачів на свою користь моральну шкоду у сумі 20 тис. грн. Позов обґрунтовувався тим, що сторони є співвласниками квартири [ADDRESS], однак відповідачі чинять позивачу перешкоди у користуванні спільним житлом, а саме не надають доступу до кухні, ванної кімнати, до вбиральні, самовільно замінили замок від вхідних дверей, у зв'язку з чим у червні-вересні 2014 р. позивач не могла потрапити у спірне житло та проживала у Житомирському облцентрі соціально-психологічної допомоги. Вказувала, що у січні 2015 року відповідачі проникли у кімнату позивача та забрали цінні речі: домашній кінотеатр «LG Elektronics Inc», мобільний телефон «Samsung», самовільно від'єднали кімнату від електропостачання. Також зазначала, що на позивача вчинилися напади, здійснювалося застосування травматичної зброї та фізичного впливу, побиття, викрадення ювелірних виробів зі срібла, повторно від'єднання її кімнати від електропостачання. Посилаючись на неможливість нормального проживання за місцем реєстрації через постійні чвари та бійки, та неможливість бачити поряд із собою свою дитину, перебування у постійному неспокої та психологічній напрузі, позивач вказувала на завдання їй з боку відповідачів душевних страждань та моральної шкоди, яку оцінила в розмірі 20 тис. грн., що включає вартість заборгованості комунальних платежів, часткову вартість зіпсованого /викраденого майна та витрати на лікування. Позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві та просила позов задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні позов не визнали повністю, посилаючись на те, що будь-яких перешкод у користуванні квартирою позивачу не чиниться, а також те, що остання проживає та користується спірним житлом на рівні з усіма співвласниками, просили у задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] у жодне судове засідання не зявився, належно повідомлявся про дату, час та місце розгляд справи, причин своєї неявки суду не повідомляв, будь-яких клопотань до суду не направляв. Заслухавши пояснення позивача та відповідчів, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає не підлягає до задоволення з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS], в рівних долях, що стверджується свідоцтвом про право власності на житло №58430, виданим 02.09.2008 Відділом приватизації державного житлового фонду (а.с.7). Відповідно до довідки ТОВ «КК «КомЕнерго-Житомир» №445 від 27.03.2015 р. за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] разом з сестрою [PERSON], племінником [PERSON] та сином [PERSON] (а.с. 11). Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 14 вересня 2010 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], ТОВ «КК «КомЕнерго-Житомир» про визначення порядку користування квартирою, зобовязання укласти окремі договори про надання послуг з обслуговування будинку, споруд та прибудинкових територій, відмовлено (а.с. 57). За змістом статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до частини 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно частини 1 статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України доказування є процесуальним обовязком кожної із сторін, яка повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57- 60 ЦПК України. Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог статей 58 і 59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом частин 3 і 4 статті 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вказані вимоги цивільно-процесуального закону позивачу та відповідачам у судовому засіданні судом розяснювалися неодноразово. Так, позивач у судовому засіданні стверджувала, що відповідачі не допускають її у спірну квартиру [ADDRESS], самовільно замінили замок від вхідних дверей, здійснили викрадення її особистих цінних речей, а також застосовують до позивачки фізичне насилля. Водночас, відповідачі [PERSON] та [PERSON] вказані позивачем обставини категорично заперечували та стверджуючи, що жодних перешкод у користуванні квартирою позивачу не вчиняли та жодного насилля до позивачки не застосовували. З наявних в матеріалах справи копій постанов слідчого СВ Житомирського МВ УМВС України від 01.03.2014 р., 19.06.2014 р. та 20.03.2015 р. вбачається, що кримінальні провадження №120140600200000435 по факту викрадення майна [PERSON], №120140600200001381 та №120150600200001331 по факту спричинення [PERSON] тілесних ушкоджень - закриті за відсутністю в діяннях складу кримінального правопорушення (а.с. 19,20,72). Вказані постанови слідчого позивачем не оскаржувались та на даний час є чинними. При цьому, позивачем усупереч вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України не надано суду жодного належного та допустимого доказу, що відповідачі чинять їй будь-які перешкоди у користуванні спірною квартирою №116 по вул. Вітрука, буд. №43 у м. Житомирі, а доказування доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, у звязку із чим суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю. Оскільки вимоги про стягнення моральної шкоди є похідними від встановлення судом порушення права власності позивача, суд, відмовляючи у задоволенні основної вимоги, залишає без задоволення і похідну.

Outcome: dismissed