Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. Свій позов обгрунтовує тим, що вона є інвалідом І групи внаслідок поранення отриманого у період Великої Вітчизняної війни. За станом здоровя потребує постійного стороннього догляду. З 1973 року проживає в [INFO], в яку поселилась з чоловіком та сином, які померли. Від перенесеного нервового потрясіння викликаного смертю сина та отриманого поранення, її здоровя погіршилось, що спричинило фактично повну втрату зору, тому вона була позбавлена можливості самостійно себе доглядати. У звязку з цим в серпні 2014 року вона звернулась до своєї знайомої, яка запропонувала їй свою невістку [PERSON], яка буде нею опікуватися, здійснювати догляд та надавати необхідну допомогу. При цьому остання висунула їй вимогу про проживання в її квартирі та укладення договору про перехід права власності після її смерті. Вказує, що перебувала у важкому психологічному та фізичному стані, було позбавлена можливості обійтися без сторонньої допомоги, тому змушена була погодитись на вимоги [PERSON] В той же день відповідач відвезла її до Луцької державної нотаріальної контори, де вона в присутності нотаріуса підписала договір, який прочитати не могла в звязку з тяжкими вадами зору, текст договору їй прочитано не було. Після підписання договору [PERSON] періодично навідувалась до неї, надавала необхідну допомогу, однак згодом фактично відмовилась від надання будь-якої допомоги, чим поставила її у вкрай тяжке становище. На даний час її доглядають сусіди, знайомі та працівники соціальної служби. Вказує, що договір дарування підписала під впливом умисного обману зі сторони відповідача стосовно обставин, які впливають на вчинення правочину та під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах, оскільки вважала що підписала договір довічного утримання, чим забезпечила собі належний догляд. Покликаючись на викладені обставини, позивач просить суд визнати недійсним договір дарування, укладений 19.08.2014 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 3-704. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] заявлені вимоги підтримали з підстав, зазначених у позовній заяві. Просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні 12.11.2015 року проти задоволення позову заперечили, покликаючись на те, що ініціатором укладення між ними договору дарування квартири була [PERSON], яка діяла добровільно і усвідомлювала свої дії, тому відсутні підстави для визнання недійсним зазначеного договору. В судове засідання 24.11.2015 року відповідач та її представник не зявилися, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Про причини неявки суд не повідомили, доказів, які давали б підставу суду визнати причини їх неявки в судове засідання поважними, не надали. Тому, враховуючи строки розгляду справи, суд ухвалив розгляд справи провести у відсутності відповідача та її представника. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. З матеріалів справи, судом встановлено, що 19.08.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири за адресою місто Луцьк, пр.Волі,39/31, за умовами якого [PERSON] безоплатно передала, а [PERSON] прийняла у власність зазначену квартиру. Позивач [PERSON] є людиною похилого віку, інвалідом І групи внаслідок поранення отриманого у період Великої Вітчизняної війни. За станом здоровя потребує постійного стороннього догляду. Дана обставина підтверджується довідкою МСЕК, посвідченням (а.с.6,7). З виписки Центру хірургії ока професора Загурського вбачається, що [PERSON] встановлено діагноз: змішана термінальна глаукома з високим очним тиском правового ока. Післятромботична термінальна з високим внутріочним тиском глаукома лівого ока. Проліферативна післятромботична нейроретинопатія, дифузний макулярний набряк, епіретильна мембрана лівого ока. Незріла ускладнена катаракта , ПЕС 3-4 ст. обох очей. Дана обставина також підтверджується консультативними заключеннями (а.с.10,11-12). 26.11.2002 року помер чоловік позивача [PERSON]Х та 01.04.2009 року помер син [PERSON], що підтверджується свідоцтвами про смерть серії І-ЕГ № 119814 від 26.11.2002 року та серії І-ЕГ № 074514 від 02.04.2009 року(а.с.8,9). Після смерті рідних [PERSON] в належній їй квартирі в м.Луцьку по вул. Волі,39/31 проживала одна. Після дарування квартири [PERSON] позивач залишилася проживати і на даний час проживає в цій квартирі. Відповідач [PERSON] не заперечила пояснення [PERSON], що договір дарування квартири остання уклала в звязку з тяжкими захворюваннями та з метою догляду за нею. Відповідач [PERSON] підтвердила також, що [PERSON] не відвідує в звязку з негативними відносинами, які склалися між ними. Згідно ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ст.203 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Виходячи зі змісту ст.ст.203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. За змістом зазначених норм при укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів(життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного. Разом з тим, правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не є вільним і не відповідає її внутрішній волі. Згідно ст.233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Зазначеною статтею ЦК України не передбачено обмежень чи заборон її застосування до окремих правовідносин чи, зокрема, договору дарування. Отже, в судовому засіданні встановлено, що оспорюваний правочин [PERSON] було укладено під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних для неї умовах, а тому під час укладення цього договору волевиявлення не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, тому суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити та визнати недійсним договір дарування укладений 19 серпня 2014 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 3-704. На підставі ст.ст. 203, 215, 229, 233, 717 ЦК України, постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9,

Outcome: approved