Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON], в якій просила зобовязати відповідача повернути їй земельну ділянку площею 8.24 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, поновити строк звернення до суду з позовом, як пропущений з поважної причини та стягнути судові витрати з відповідачки . В обґрунтування цих вимог вказувала, що рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 17.10.2012 року задоволені її позовні вимоги до [PERSON]; договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 8.24 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Вільнозапорізької сільської ради Новобузького району Миколаївської області, укладений між нею(позивачкою) та [PERSON], зареєстрований 27 листопада 1998 року Південною товарною біржею м. Миколаєва за № 9465 визнано недійсним; державний акт на право приватної власності на землю серії 1-МК № 042576, виданий 19.04.2000 року на імя [PERSON] щодо передачі їй у власність земельної ділянки площею 24.72 га в межах території Вільнозапорізької сільської ради, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 60, визнано частково недійсним; визнано за позивачкою право власності на земельну ділянку площею 8.24 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Вільнозапорізької сільської ради Новобузького району Миколаївської області, що належала їй на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-МК № 0086689 від 27.08.1998 року на підставі рішення виконкому Вільнозапорізької сільської ради від 27.08.1998 року за № 45 та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право власності на землю № 24; стягнено на користь позивачки моральну шкоду в сумі 10000 гривень; проведено розподіл судових витрат. В задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON] відмовлено. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 19.12.2012 року рішення Новобузького районного суду Миколаївської області в частині визнання за позивачкою права власності на земельну ділянку площею 8.24 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Вільнозапорізької сільської ради Новобузького району Миколаївської області, що належала [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-МК № 0086689 від 27.08.1998 року на підставі рішення виконкому Вільнозапорізької сільської ради від 27.08.1998 року за № 45 та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право власності на землю № 24 та в частині стягнення моральної шкоди скасовано та ухвалено рішення про відмову в задоволенні позовних вимог; зменшена сума судових витрат. В іншій частині позов залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14.08.2013 року касаційні скарги [PERSON]І та [PERSON] залишені без задоволення. В апеляційному суді під час розгляду апеляційної скарги [PERSON] позивачці [PERSON] було розяснено що для поновлення її порушених прав їй необхідно предявити позов до [PERSON] про застосування вимог ч.2 ст.48 ЦК УРСР, а саме у звязку з визнанням недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки зобовязати відповідачку повернути позивачці земельну ділянку площею 8.24 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва . Просивши поновити строк на звернення до суду з цим позовом, позивачка вказала, як на поважну причину, на тяжкий матеріальний стан та хронічні хвороби, які не дали можливості, у встановлений законом строк, звернутись до суду з позовом. В процесі розгляду справи встановлено, що відповідач [PERSON] померла, а спадкоємцями після її смерті є діти [PERSON] та [PERSON], які замінені в справі як правонаступники відповідачки. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилась, належно повідомлялась про час і місце судового розгляду. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позов підтримав, просив його задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявились, належно повідомлялись про час і місце судового розгляду. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, заперечуючи з підстав пропуску позивачкою строку позовної давності без поважної причини, зазначивши, що позивачка, дізнавшись про своє порушене право 14.08.2013 року, звернулась до суду 13.02.2017 року, тобто більше ніж через три роки, пропустивши строк позовної давності. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов до наступного висновку Судом встановлено, що рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 17.10.2012 року задоволені позовні вимоги [PERSON] до [PERSON]; договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 8.24 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Вільнозапорізької сільської ради Новобузького району Миколаївської області, укладений між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 27 листопада 1998 року Південною товарною біржею м. Миколаєва за № 9465 визнано недійсним; державний акт на право приватної власності на землю серії 1-МК № 042576, виданий 19.04.2000 року на імя [PERSON] щодо передачі їй у власність земельної ділянки площею 24.72 га в межах території Вільнозапорізької сільської ради, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 60, визнано частково недійсним; визнано за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 8.24 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Вільнозапорізької сільської ради Новобузького району Миколаївської області, що належала їй на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-МК № 0086689 від 27.08.1998 року на підставі рішення виконкому Вільнозапорізької сільської ради від 27.08.1998 року за № 45 та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право власності на землю № 24; стягнено на користь [PERSON] з [PERSON] моральну шкоду в сумі 10000 гривень; проведено розподіл судових витрат. В задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON] відмовлено. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 19.12.2012 року рішення Новобузького районного суду Миколаївської області в частині визнання за [PERSON] права власності на земельну ділянку площею 8.24 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Вільнозапорізької сільської ради Новобузького району Миколаївської області, що належала [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-МК № 0086689 від 27.08.1998 року на підставі рішення виконкому Вільнозапорізької сільської ради від 27.08.1998 року за № 45 та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право власності на землю № 24 та в частині стягнення моральної шкоди скасовано та ухвалено рішення про відмову в задоволенні позовних вимог; зменшена сума судових витрат. В іншій частині позов залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14.08.2013 року касаційні скарги [PERSON]І та [PERSON] залишені без задоволення. Відповідно до вимог ч.2 ст.48 ЦК УРСР по недійсній угоді кожна з сторін зобовязана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути все одержане в натурі , відшкодувати її вартість у грошах , якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Виходячи з того, що договір купівлі-продажу земельної ділянки укладений між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 27 листопада 1998 року Південною товарною біржею м. Миколаєва за № 9465 в судовому порядку визнано недійсним, позовні вимоги про зобовязання повернути земельну ділянку площею 8.24 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Вільнозапорізької сільської ради Новобузького району Миколаївської області, відповідно до ч.2 ст.48 ЦК УРСР, є обґрунтованими. Представник позивачки [PERSON], просячи поновити строк позовної давності зазначив, що позивачка його пропустила в звязку зі своєю хворобою та скрутним матеріальним станом, а в обґрунтування поважності причин пропуску строку позовної давності надав лікарські документи (довідки, виписний епікриз) про лікування позивачки з 1.12.2014 року по 17.12.2014 року, з 03.03.2015 року по 10.03.2015 року, з 02.06.2016 року по 12.06.2016 року, в Новобузькій ЦРЛ Миколаївської області та амбулаторну картку [PERSON] де містяться записи про відвідування лікарів за період з 2013-2016 роки Новобузької ЦРЛ Миколаївської області. Позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред'явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду ( ст..256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові ( ст..267 ЦК України). Відповідно до ч. ч. 1 та 5 ст.261 ЦК України\~перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність-\~це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Суд бере до уваги періодичне лікування позивачки , але зазначає, що в період між лікуваннями та до них, а саме з серпня 2013 року по 01.12.2014 року; з 18.12.2014 року по 02.03.2015 року; 11.03.2015 по 01.06.2016 року; з 13.06.2016 до 14.08.2016 року не існувало перешкод для звернення до суду з відповідним позовом. Стосовно скрутного матеріального становища, на яке посилається позивачка, то нею не наведено належних та допустимих доказів такого. Крім того, слід зазначити, що відповідно до вимог ст..82 ЦПК України, судові витрати можуть бути відстрочені, розстрочені, їх розмір може бути зменшений або позивач може бути взагалі звільнений від їх сплати. Доказів про те, що позивачка зверталась до суду з аналогічним позовом та їй поверталась позовна заява у звязку з несплатою судового збору також не надано, а тому посилання на відсутність грошових коштів для звернення до суду з позовом , не заслуговують на увагу. А тому, за наявності заяви представника відповідача про застосування позовної давності та відсутності причин пропущення позовної давності, які можна було б визнати поважними, суд залишає позов [PERSON] без задоволення за спливом позовної давності.

Outcome: dismissed