Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на дружину. Позовну заяву мотивує тим, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11.06.2020 року було ухвалено стягувати з відповідача аліменти на утримання дружини під час вагітності в розмірі 2 000, 00 грн. щомісяця, починаючи з 06.04.2020 року до досягнення дитиною трьох років (до [INFO] ). Вказане рішення суду перебуває на примусовому виконанні в Рожищенському РВ ДВС. Відповідач свій обов`язок зі сплати аліментів не виконує належним чином. Заборгованість по несплачених аліментах згідно розрахунку державного виконавця станом на 01.02.2021 року становить 11 422, 15 грн. Посилаючись на зазначені обставини, просить суд стягнути з відповідача на її користь 9 469, 71 грн. пені за прострочення сплати аліментів на підставі ч.1 ст.196 СК України. Представник позивача в судовому засіданні уточнила позовні вимоги, посилаючись на часткове погашення заборгованості відповідачем, просила стягнути 8 112, 80 грн. пені. Відповідач в письмовому відзиві в задоволенні позову просить відмовити. Зазначає, що загальна сума виплат, які стягуються з нього (2 000, 00 грн. - на дружину до досягнення дітьми трьох років; 2 200, 00 грн. - на дітей до досягнення повноліття та додаткові витрати на утримання дітей в загальній сумі 18 119, 47 грн.) значно перевищує його дохід, що унеможливлює сплату аліментів у повному обсязі. Між тим, тлумачення ст.196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у вигляді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. Представник відповідача в судовому засіданні підтримала викладену відповідачем у відзиві позицію. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11.06.2020 року у справі № 161/5352/20 ухвалено стягувати з відповідача [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] аліменти на утримання під час вагітності [PERSON] в розмірі 2000 (дві тисячі) грн. щомісяця, починаючи з 06.04.2020 року до досягнення дитиною трьох років. Примусове виконання судових рішень здійснюється Рожищенським РВ ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів). Посилаючись на те, що відповідач неналежно виконує обов`язок зі сплати аліментів, присуджених рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11.06.2020 року у справі № 161/5352/20, що спричинило виникнення заборгованості, позивач просить на підставі ч.1 ст.196 СК України стягнути з відповідача на користь позивача пеню за прострочення сплати аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Виходячи з аналізу норм глави 49 ЦК України та ст.196 СК України неустойка (пеня) є способом забезпечення виконання зобов`язання, що має на меті сприяти належному виконанню зобов`язання. Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що передбачена ст.196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у вигляді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покласти таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках неустойка стягується за весь час прострочення сплати аліментів. Проте, вирішуючи вимогу про стягнення з відповідача пені за прострочення сплати аліментів на утримання дружини, суд звертає увагу на наступне. Виходячи із системного аналізу Глави 15 і Глави 22 СК України («Обов`язок по утриманню інших членів сім`ї та родичів»), зокрема статті 274 СК України, норми положень Глави 15 СК України до правовідносин, що врегульовані нормами інших глав СК України, можуть застосовуватися лише у випадку прямого на це посилання. Іншим прикладом може бути те, що сімейне законодавство поширює положення статті 196 СК України також на правовідносини, визначені главою 16 СК України, якими встановлено обов`язки батьків утримувати повнолітніх дочку, сина. Так, стаття 201 СК України містить пряму вказівку на те, що до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу. Разом з тим, сімейне законодавство не містить положень, які поширюють дію статті 196 СК України на правовідносини, визначені главою 17 СК України, якими встановлено обов`язки повнолітніх дочки, сина утримувати батьків. В свою чергу, Глава 9 СК України «Права та обов`язки подружжя по утриманню» не містить посилань на те, що визначення заборгованості по аліментам на одного із подружжя здійснюється відповідно до статей 194-197 СК України, а тому положення статті 196 цього Кодексу на спірні правовідносини не поширюються. Аналогічний підхід щодо дії статті 196 СК України висловив і Верховний Суд у постанові від 27 червня 2019 року по справі № 635/6679/16-ц (провадження № 61-22926св18). Зокрема касаційна інстанція наголосила на тому, що вимоги статті 196 СК України передбачають відповідальність за прострочення сплати аліментів у вигляді неустойки, тільки при виникненні заборгованості за аліментами, які сплачуються на дітей, і не розповсюджуються на правовідносини щодо сплати аліментів на утримання батьків. Крім того Верховний Суд звернув увагу на неможливості застосування аналогії закону «розширивши» дію статті 196 СК України. Враховуючи те, що Главою 9 Сімейного кодексу України «Права та обов`язки подружжя по утриманню» не передбачена відповідальність за прострочення сплати аліментів на утримання дружини, а відповідно до ст.196 Сімейного кодексу України, що передбачає право одержувача аліментів на стягнення неустойки (пені), одержувачем аліментів є дитина, а не дружина, суд дійшов висновку про відмову у задоволені позовних вимог [PERSON] щодо стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на її утримання до досягнення дитиною трирічного віку.

Outcome: dismissed