Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області із позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача, який під час судового розгляду справи неодноразово уточнювала. Так, позивач в обґрунтування позовних вимог вказує, що 10 січня 2014 року між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» в особі представника філії «Донецького регіонального управління» [PERSON], укладено договір про банківський строковий депозитний вклад «СТАНДАРТ» № SAMDNWFD0070055170800, у гривнях України, строком з 10 січня 2014 року по 10 січня 2015 року включно із виплатою 19% річних. Згідно з умов даного договору вона передала банку 40 000 гривень. Позивач зазначає, що починаючи з січня 2016 року вона неодноразово зверталась до відповідача із вимогою про видачу їй суми депозиту разом із нарахованими відсотками за депозитним договором, однак їй було відмовлено у видачі зазначеного вкладу та її картковий рахунок був заблокований по невідомій причині. Таким чином відповідач не виконав своїх зобов`язань за договором та кошти їй не повернув. Також, 05 березня 2016 року, 10 березня 2016 року, 11 березня 2016 року вона подавала заявки до відділення банку на отримання депозитного вкладу, зокрема, одна з таких заявок мала місце 18 лютого 2016 року. Після чого на номер мобільного телефону надійшло СМС - повідомлення, в якому було запропоновано 23 лютого 2016 року після 15 години забрати гроші. Але по прибуттю до відділення банку, їй було відмовлено у видачі коштів з мотивів того, що її чоловік - [PERSON], який знаходиться в зоні АТО, має прострочену заборгованість за кредитом, оформленим на його ім'я і відповідно видача депозиту буде доступна тільки після погашення прострочення виплат по даному клієнту. При цьому, фахівці банку стверджували, що ці умови банку діють постійно, не дивлячись на те, що вони не прописані у договорі депозиту, однак клієнту під час укладання договору не повідомляються банком про наявність цих умов, тому клієнт не знає про їхнє існування і навіть у подальшому не може з ними ознайомитися. Також зазначила, що до того часу, поки банк не став їй відмовляти у видачі депозиту, мотивуючи наявністю прострочення погашення кредиту, виданого банком на ім'я її чоловіка, вона взагалі не знала про існування даного кредитного зобов'язання і тільки після цього їй чоловік повідомив, що він, маючи потребу в коштах для гри в ігрові автомати, не ставлячи її до відома, отримав на початку 2014 року в відділенні КБ «Приватбанк» споживчий кредит для придбання системного блоку персонального компютера на суму приблизно 4 000 грн., який відразу збув невідомій їй особі за значно меншу суму, яку повністю витратив, роблячи ігрові ставки і відповідно здійснюючи вказаний вчинок, він не діяв в інтересах сім'ї. Отримані чоловіком грошові кошти є особистим обов'язком чоловіка перед банком, тому що отримуючи кредит, він прагнув до задоволення своїх особистих потреб. Крім цього, їй від чоловіка стало відомо, що під час його навчання в одному з ліцеїв м. Макіївки на початку 2011 року ним була оформлена кредитна карта на суму приблизно 1 500 грн., заборгованість по якій він не погашав, однак цей факт стався задовго до їх одруження і спільно вони на той час не проживали, спільне господарство не вели. Згідно довідки, виданої співробітниками ПАТ КБ «Приватбанк», вона безпосередньо, станом на 24 березня 2016 року, не має заборгованості перед зазначеним банком, тому вважає, що за зобов'язаннями її чоловіка стягнення може бути звернено лише на його майно і вона не повинна нести відповідальність за борги чоловіка, в тому числі і по отриманому кредиту. Разом з тим, вона просить суд взяти до уваги той факт, що гроші, які були предметом вкладу за депозитом, не були об'єктом права їх з чоловіком спільної сумісної власності, оскільки були надані їй безпосередньо для здійснення вкладу її бабусею - [PERSON], [INFO], яка мешкає у [ADDRESS], про що співробітникам банку було відомо, тому що фахівцем її кредитно-фінансової установи, [PERSON], у момент оформлення депозитного вкладу, також була надана 10 січня 2014 року її бабусі довіреність № 716862664 з правом повного розпорядження нею по депозитному рахунку №26358623130853. Звертає увагу суду що з осені 2014 року вона з [PERSON] спільно не проживає, спільне господарство не веде. З огляду на вищенаведене, просить суд стягнути з відповідача відсотки, згідно умов договору, у повному розмірі за весь час користування депозитом і вважати суму депозиту збільшеним на суму відсотків, яку банк не виплатив їй за передній строк дії договору, а саме: 40 000 х 19% = 7 600 + 40 000 = 47 600 грн. сума боргу по депозиту з відсотками станом на 10 січня 2015 року. Крім того, просить суд стягнути з відповідача на її користь 19,5% річних за новий строк депозиту з 10 січня 2015 року до 10 січня 2016 року включно, що складає: 47 600 х 19,5% = 9 282 + 47 600 = 56 882 грн. сума боргу з відсотками на 10 січня 2016 року. Далі, на наступний період сума відсотків відповідно до умов договору збільшується ще на 0,5% річних, тобто становить вже 20% річних. Станом до 15 червня 2016 року встановлено 157 день затримки виплати депозиту. Отже сума відсотків з депозитом у 2016 році склала: 56 882х20%=11 376,4 : 366=71,1 грн. /день х 157 =11 162,7+56 882 = 68 044,7 грн. Таким чином, загальна заборгованість за договором депозиту на 15 червня 2016 року становить 68 044,7 грн., з якої банком на її вимогу виплачено частину коштів 37 795,46 грн., відтак борг складає 30 249,24 грн. та сума процентів станом на 18 липня 2016 року =30 794,73 грн. Позивач заказує, що на час закінчення умов договору відповідач повинен був сплатити на її користь суму вкладу з відсотками, а це на 10 січня 2016 року повинно було скласти 56 882 грн. Позивач зазначає, що відповідач за те, що прострочив виконання грошового зобов'язання, повернув їй гроші з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а саме: інфляція на квітень 2016 року склала 105,1%, таким чином сума боргу з урахуванням інфляції склала: 56 882 грн. х 105,1% = 59 782,98 грн. 56 882 грн. = 2 900,98 грн. (сума інфляційних збільшень окремо від суми боргу). Крім того вказує, що має право на відшкодування їй спричиненої моральної шкоди, яка виражається у душевних стражданнях яких вона як фізична особа зазнала з протиправною поведінкою щодо неї самої та членів її сімї у вигляді порушення своїх прав як споживача за договором, позбавлення її права користування та розпорядження своїм майном і проведення агресивної практики у вигляді спонукання укласти угоду про поновлення умов депозитного договору на новий строк, не надання їй достатнього строку для розірвання договору, від чого їй довелося докладати додаткових зусиль для врегулювання нормального життя себе та членів своєї родини, більш того що її сімя зараз знаходиться в зоні проведення АТО, про що було достовірно відомо відповідачу під час вчинення вказаних протиправних винних дій. На підставі вказаного вона оцінює моральну шкоду яку вона отримала від неправомірних дій відповідача в розмірі 50 000 грн., враховуючи час порушення їй прав, спосіб, яким це вчинено та матеріальне становище відповідача, так і матеріальне становище її і її родини, постраждалої від окупації міста де проживала її сімя. З огляду на вищенаведене, позивач просить суд ухвалити рішення яким позов задовольнити у повному обсязі та визнати розірваним договір депозитного вкладу №SAMDNWFD0070055170800 вклад «СТАНДАРТ» укладений 10 січня 2014 року на її імя у звязку із істотними порушеннями договору відповідачем, стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк», суму вкладу та нараховані відсотки за договором депозитного вкладу №SAMDNWFD0070055170800 вклад «СТАНДАРТ» від 10 січня 2014 року, на час розрахунку у розмірі 30 794,73 грн.,суму інфляційних збільшень суми заборгованості у розмірі 2 900,98грн., штраф у вигляді пені у розмірі 3% вартості послуг за кожен день заборгованості у розмірі 297 860,97 грн., моральну шкоду у розмірі 50000 грн., судові витрати які на час подання позову складають 3 250,60 грн. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі, надала суду пояснення аналогічні змісту позовних вимог, просила суд позов задовольнити у повному обсязі. Представник позивача [PERSON] позов підтримав, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні щодо позову заперечила у повному обсязі, надавши пояснення аналогічні змісту заперечення, що міститься в матеріалах справи. Просила суд відмовити у задоволені позову у повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін у справі, з'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно договору про банківський строковий депозитний вклад «СТАНДАРТ» № SAMDNWFD0070055170800 від 10 січня 2014 року, [PERSON] передала ПАТ КБ «Приватбанк» 40\~000 грн., строком до 10 січня 2015 року включно із виплатою 19% річних (а.с. 6). Згідно заяви від 24 березня 2016 року [PERSON] звернулась до ПАТ «ПриватБанк» із заявою про виплату вкладу та нарахованих відсотки (а.с. 8) Згідно відповіді від 06 квітня 2016 року, надану ПАТ КБ «Приватбанк», зазначено, що згідно п. 3.1. Постанови НБУ № 267 від 14.07.2004 року, для розгляду заяви про розірвання договору банківського вкладу, вкладнику необхідно особисто з'явитись до відділення банку з метою ідентифікації клієнта, оскільки письмовий запит (дозвіл) фізичної особи - клієнта банку має бути підписаний цією особою. Її підпис має бути засвідчений підписом керівника банку чи вповноваженою ним особою та відбитком печатки банку або нотаріально (а.с 147). Згідно заяви у системі банківського документообігу від 11 червня 2016 року [PERSON] 09 червня 2016 року звернулась до банку із заявою про розірвання договору банківського вкладу та виплатою коштів, із тим, що до кінця строку дії договору залишилось 7 місяців 7 днів погоджується, так само як і з тим, що при розірвання договору нею буде втрачено частину нарахованих відсотків за неповний строк вкладу у сумі 2657,73 грн. (а.с. 104) Згідно роздруківки СМС повідомлень, надісланих ПАТ КБ «Приватбанк» на мобільний телефон [PERSON], [PERSON] запропоновано отримати кошти за договором 14 червня 2016року після 15-00 кошти за договором (а.с. 85). Відповідно до п. 5 Договору, у разі дострокового розірвання договору вкладник, має повідомити банк за два банківських дні до дати розірвання договору. Таким чином, строк виплати вкладу, відповідає умовам договору та не суперечить вимогам законодавства. Згідно квитанції ПАТ КБ «Приватбанк» відділення «Мікрорайон Південний» Донецького РУ від 15.06.2016 року [PERSON] виплачену суму депозиту 37795,46 грн. На квитанції міститься підпис отримувача [PERSON] та працівника банку. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Як вбачається із ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ч. 1,3 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановленому договором. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка, якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. У судовому засіданні позивач [PERSON] посилалась на те, що до заяви від 09 червня 2016 року двічі зверталась до банку із вимогою про повернення депозиту, однак належних та допустимих доказі на підтвердження цього, в розумінні ст.. 57-59 ЦПК України суду не надала. Так, позивач на підтвердження свого звернення до банку у січні 2016 року надала суду роздруківку переписки із Privat 24 за 05 березня 2016 року та 10 березня 2016 року, у змісті яких відсутні інформація, що позивач подавала письмову заяву у відділенні банку про розірвання депозитного договору, лише зазначено, що подавала заявку, однак у якій спосіб та кому не вказано. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON], яка є працівником ПАТ КБ «Приватбанк» відділення «Мікрорайон Південний» Донецького РУ, суду пояснила, що позивач їй відома, оскільки зверталась до неї із питанням щодо розірвання депозитного договору. В перший раз коли саме приходила не памятає, чи то весною чи то зимою, а в другий раз позивач приходила влітку та подавала письмову заяву про дострокове розірвання депозитного договору, яка була розглянута керівництвом та позивачу було виплачено грошові кошти. На питання суду де зберігається документація по договорам повідомила, що таку вони передають на зберігання до архіву головного офісу у м. Дніпро. Також пояснила, що при першому зверненні позивачем, коли саме вона не памятає, була непрохідність зняття депозиту і вона порадила позивачу звернутися на «Гарячу лінію», що і сама намагалась зробити, однак їй це не вдалося. Письмової відмови щодо повернення депозиту не було. Відповідно до ст. 10 ЦІІК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до п. 4 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, у вигляді відшкодування збитків. Відповідно до ст. 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Таким чином, притягнення до цивільно-правової відповідальності можливе лише за певних, передбачених законом умов, сукупність яких формують склад правопорушення, що є підставою цивільно-правової відповідальності. При цьому складовими правопорушення, необхідними для відповідальності у вигляді відшкодування збитків, є субєкт та обєкт правопорушення, а також субєктивна та обєктивна сторони. Субєктом цивільного правопорушення є боржник, а обєктом правопорушення - зобовязальні правовідносини кредитора та боржника. Субєктивну сторону становить вина боржника, а обєктивну - протиправна поведінка боржника (невиконання або неналежне виконання обовязку), наявність збитків у майновій сфері кредитора, причинний зв'язок між протиправною поведінкою боржника та збитками. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. Слід зазначити, що ЦК прямо не надає визначення вини, підкреслюючи лише, що особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Звідси можна надати визначення вини як невжиття особою всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ч. 2 ст. 57 ЦПК України визначено, що дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Вимоги до письмових доказів встановлені ст. 64 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами с будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. В той час, ст. 59 ЦПК України, яка регулює питання допустимості доказів, передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Таким чином, у судовому засіданні посилання позивача про звернення до відповідача із вимогою про повернення депозиту від 18 лютого 2016 року, свого підтвердження не знайшло, а суд ухвалювати рішення на припущеннях не може. З огляду на вищенаведене суд приходить до висновку, що позивачем вимоги ст. 60 ЦПК України не виконані, а саме, позивач в судовому засіданні не довів, що звертався до відповідач із письмовою вимогою про повернення депозиту 18 лютого 2016 року, 5,10, 11 березня 2016 року. Водночас, в матеріалах справи є лише одна заява позивача про повернення депозиту від 09 червня 2016 року (а.с. 104), на яку в матеріалах справи є роздруківка смс-повідомлення банку про можливість отримання депозиту позивачем 14 червня 2016 року після 15:00 год. (а.с. 85). Під час розірвання договору позивачці було виплачено депозит разом з нарахованими відсотками відповідно до умов договору. На заяві про видачу готівки позивач власним підписом посвідчила, що ознайомлена та погоджується з розміром нарахованих відсотків. Інших заяв з боку позивача до банку не надходило. Відтак, у даному випадку, жодних порушень умов договору зі сторони відповідача судом не встановлено, а обставини, які викладені у позовній заяві не є підтвердженими належними та допустимими доказами, а суд не може обґрунтовувати своє рішення на припущеннях. Також, у судовому засіданні не знайшли підтвердження позивача про те, що її депозит було заблоковано, оскільки з виписки по депозитному рахунку [PERSON] вбачається, що за період з 01 грудня 2015 року по 27 липня 2016 року, здійснювалися наступні операції: зарахування відсотків по депозиту, автоматичне списання коштів для погашення заборгованості по карті переказ коштів між рахунками, зняття готівки у банкоматі, поповнення мобільного телефону. Остання операція по депозитному рахунку зазначена 14 червня 2016 року поповнення мобільного рахунку +380669966878 на 4 грн. Крім того, суд звертає увагу на те, що з метою всебічного та повного зясування обставин справи, судом було задоволено клопотання представника позивача про витребування документів у відповідача та смс-переписки позивача за період з 10 січня 2016 року по 23 лютого 2016 року у компанії оператору «Водафон», однак за час розгляду справи у суді ухвала про витребування доказів від 27 червня 2016 року оператором мобільного звязку «Водафон» так виконана і не була. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Згідно ч. 1 ст. 213 ЦПК України, суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Відповідно ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Оскільки позивачем суду не надано належних та допустимих доказів безпідставної відмови банку у задоволенні заяви про розірвання договору банківського вкладу, особа якого має бути обов'язково ідентифікованою, порушення відповідачем істотних умов договору, відтак вимога позивача про розірвання договір депозитного вкладу, у звязку із істотним порушенням договору задоволенню не підлягає. Ураховуючи вищенаведене, суд не знаходить підстав і для задоволення позовних вимог щодо нарахованих відсотків за договором депозитного вкладу, інфляційних збільшень суми заборгованості, пені у розмірі 3% вартості послуг за кожен день заборгованості та відшкодування моральної шкоди у сумі 50 000 грн., у зв'язку із їх недоведеністю позивачем. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої ухвалено рішення, тобто у даному випадку витрати на правову допомогу позивачу не відшкодовуються. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 88 ЦПК України, судові витрати, повязані із розглядом даної справи слід вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, оскільки позивач, якій у задоволені позову відмовлено, при зверненні до суду була звільнена від сплати судового збору, відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів».

Outcome: dismissed