Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ТОВ «Сільпо - Фуд» та відповідно до позовних вимог просить суд визнати незаконним та скасувати наказ ТОВ «Сільпо - Фуд» №296/МП 12-к від 18.10.2019 р. «Про звільнення за прогули» [PERSON] ; Змінити формулювання у наказі про звільнення №296/МП 12-к від 18.10.2019 р. про звільнення за [PERSON] із «звільнення за прогули» на звільнення за угодою сторін» на підставі п.1. ч.1 ст. 36 КЗпП України. Стягнути з ТОВ «Сільпо -Фуд» на користь [PERSON] середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу з 18.10.2019 р. по 07.08.2020 р. до дня подачі позову до суду. Свої позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що вона працювала по сумісництву на посаді помічника кухаря у ТОВ «Сільпо - Фуд» з 3.11.2018 р. та її робоче місце було в магазині «Сільпо» № 258 , що належить ТОВ «Сільпо - Фуд» розташованого за адресою: Києво - Святошинський р - н , с. Софіївська Борщагівка, вул.Соборна, буд.140 а. Позивач є мати одиначка та виховує двох неповнолітніх дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . Будучи вагітною позивач повідомила про це в червні 2019 р. адміністрацію ТОВ «Сільпо - Фуд» з метою отримання пом`якшених умов праці, але роботодавець всупереч вмогам КЗпП, не зважаючи на той факт, що на той час на вихованні у позивача вже було двоє неповнолітніх дітей переводить позивача на роботу до магазину «Сільпо», що знаходится за адресою : [ADDRESS] , де значно умови праці були гірші, так - як на той час в приміщенні магазину проводився капітальний ремонт та адміністрація магазину не могла забезпечити нормальні умови праці. Також адміністрація ТОВ «Сільпо - Фуд» почала створювала нестерпні умови праці для позивача, а саме достовірно знаючи, що позивач вагітна та у відповідності до вимог трудового законодавства роботодавець не зможе її звільнити став направляти позивача для виконання робіт до різних магазинів, що розташовані в різних районах м. Києва, створюючи при цьому певні труднощі для позивача. Запропонований графік роботи роботодавцем не влаштовував позивача в зв`язку з чим остання в усній формі в кінці липня 2019 р. звернулася до адміністрації ТОВ «Сільпо - Фуд» з заявою про своє звільнення, але адміністрація роботодавця її не звільнила та запропонувала виконувати роботу на півставки. Але внаслідок перенесених переживань та отриманого стресу позивач в період часу з 20.08.2019 р. по 6.09.2019 р. потрапила на стаціонарне лікування до Миронівської центральної районної лікарні Київської обл. та за твердженням позивача повідомила адміністрацію ТОВ «Сільпо - Фуд» по телефону про своє захворювання. Після виписки лікарняний лис позивач передала за основним місцем своєї роботи ПІІ «МакДональдз Юкрейн ЛТД» та від даного роботодавця довго чекала на відповідь та копію листа непрацездатності до ТОВ «Сільпо-Фуд» своєчасно не надала. В листопаді 2019 р. від роботодавця ТОВ «Сільпо - Фуд» по почті отримала наказ про її звільнення «За прогули» Вважає своє звільнення незаконним, так - як на думку позивача дане звільнення відбулося з порушення вимог чинного законодавства, будь - яких порушень зі сторони позивача трудового розпорядку допущено не було, також при звільненні відповідач не провів повного розрахунку з врахуванням листків непрацездатності. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов та просили його задовольнити з обставин викладених в позовній заяві, але при цьому ні позивач ні її представник не змогли пояснити правове обґрунтування позовної вимоги щодо стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, а також в своїх вільних поясненнях просили поновити позивача на займаній посаді. Порушення строків звернення до суду пояснювали затримкою в отриманні відповіді від Головного управління держпраці у Київській обл. щодо звернення [PERSON] . Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував в повному обсязі надавши до суду свій відзив на позовну заяву, обґрунтовуючи свої заперечення тим, що позивача було звільнено з займаної посади за прогули, на час звільнення, роботодавцю не було відомо про те, що позивач перебувала певний період часу на лікарняному. Також при звільненні з позивачем були здійснені всі розрахунки без врахування лікарняних листів, так - як позивач не надавала їх до бухгалтерії роботодавця. Також не має будь - яких правових підстав для задоволення позовної вимоги щодо зміни формулювання підстав звільнення позивача з займаної посади, так - як позивач здійснили порушення трудової дисципліни, крім того у роботодавця ТОВ «Сільпо - Фуд» була відсутня трудова книжка позивача, у зв`язку з тим що позивач працювала за сумісництвом та ніяких записів до трудової книжки роботодавцем здійснено не було. Крім того позивачем пропущені строки позовної давності, що визначені ст. 233 КЗпП України. Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи судом встановлено, що відповідно до наказу №94/МЦ258 к від 7.11.2018 р. позивача [PERSON] прийнято на посаду помічника кухара за сумісництвом ( структурний підрозділ магазин №258_С . С.Борщагівка, вул. Соборна, вул.140 А, відділ кулінарії). 01.07.2019 р. позивача [PERSON] , відповідно до наказу № 143/МЦ12 к було переведено з посади помічника кухара , Відділ кулінарії, магазин №258_с.Софіївська Борщагівка, вул.Соборна , вул. 140А, на посаду кухара Відділу кулінарії, магазин №12_С Київ, вул. Гната Юри, буд.20 з 02.07.2019 р., даний наказ було видано на підставі заяви позивача [PERSON] від 1.07.2019 р. 31.07.2019 р. наказом №187/МЦ12 к [PERSON] було переведено з посади кухара Відділу кулінарії, магазин №12_С Київ, вул. Гната Юри, буд.20 на посаду продавця продовольчих товарів, відділ кулінарії, магазин №12_С Київ, вул. Гната Юри, буд.20 з 1.08.2019 р. на умовах неповного робочого часу, 2 години на день, з оплатою праці пропорційно відпрацьованого часу. Даний наказ також було видано на підставі заяви позивача [PERSON] від 31.07.2019 р. Як убачається з доповідної записки, складеної завідуючим відділу магазину №12 позивач [PERSON] була відсутня на робочому місці з 2 серпня 2019 р. по 15 серпня 2019 р. На адресу позивача роботодавцем направлялися повідомлення щодо подачі пояснень з приводу відсутності тривалий період часу на робочому місці. Зазначені повідомлення позивач [PERSON] та близькі її родичі отримували відповідно 31 серпня 2019 р. та 5 вересня 2019 р. Відповідно до актів від 16.09.2019 р. та від 18.10.2019 р. позивач [PERSON] була відсутня на робочому місці в період часу з 2 серпня 2019 р. по 18 жовтня 2019 р. 18 жовтня 2019 р. наказом за №296/МЦ12 к позивача [PERSON] було звільнено з займаної посади на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Даний наказ про звільнення було направлено позивачу за місцем її проживання 18.10.2019 р. та позивач отримала вказаний наказ за її твердженням в листопаді 2019 р. Позивачу було здійснено розрахунок, з врахуванням фактично відпрацьованого часу. Статтею 56 КЗпП України визначено, що за угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень. На просьбу вагітної жінки, жінки, яка має дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, в тому числі таку, що знаходиться під її опікуванням, або здійснює догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний встановлювати їй неповний робочий день або неповний робочий тиждень. Оплата праці в цих випадках провадиться пропорціонально відпрацьованому часу або залежно від виробітку. Робота на умовах неповного робочого часу не тягне за собою будь-яких обмежень обсягу трудових прав працівників. Також статтею 139 КЗпП України передбачено, що працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Крім того статтею 140 КЗпП України визначено, що трудова дисципліна на підприємствах, в установах, організаціях забезпечується створенням необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохоченням за сумлінну працю. У трудових колективах створюється обстановка нетерпимості до порушень трудової дисципліни, суворої товариської вимогливості до працівників, які несумлінно виконують трудові обов`язки. Щодо окремих несумлінних працівників застосовуються в необхідних випадках заходи дисциплінарного і громадського впливу. Статтею 141 даного Кодексу передбачено, що власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту. Оплата праці за сумісництвом регламентується вимогами ст. 102 -1 КЗпП України, якою визначено, що працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу. П.4 ч.1 ст.40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Як убачається з матеріалів справи, що всі переведення з займаних посад на інші були здійснені на підставі поданих роботодавцю власноручно написаних заяв позивача. Позивач не надала до суду доказів, що відповідачем створювалися неналежні умови праці, крім того як убачається з листа непрацездатності позивач перебувала на лікарняному з 20.08.2019 р. по 6 вересня 2019 р., приступила до роботи 7 вересня 2019 р., що підтверджується відповідною відміткою з МакДональдзЮкрейн ЛТД ( а.с.21). Поважності не прибуття з 7 вересня 2019 р. за місцем своєї роботи до ТОВ «Сільпо-Фуд» позивач в судовому засіданні не надала. Крім того, відповідно до вимог ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно зі статтями 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою №23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. У Рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/2002 визначено, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист. Також стороною позивача не надано до суду доказів поважності пропуску строку звернення до суду, визначеного ст. 233 КЗпП України. За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 94 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Надані сторонами докази суд визнає належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з обставинами справи. Сторонами надано належним чином завірені копії відповідних документів. Аналізуючи зібрані у справі письмові докази, з урахуванням пояснень позивачата її представника, представника відповідача, суд прийшов висновку про необґрунтованість позову. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі

Outcome: approved