Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Гришинської сільської ради Покровського району, треті особи: [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування . В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що [INFO] помер її батько [PERSON] , який з 1963 року по день смерті постійно мешкав у [ADDRESS] . Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Її мати [PERSON] прийняла спадщину після смерті батька, оскільки фактично вступила у володіння спадковим майном. [INFO] померла її мати [PERSON] . Вона як спадкоємиця першої черги звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, її брати [PERSON] та [PERSON] відмовились від прийняття спадщини на її користь. 11.12.2019 року вона отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 5,2600 га, кадастровий номер 1422781100:02:000:0662, що розташована за адресою: Покровський район, Гришинська сільська рада, що належала [PERSON] , реєстровий № [NUMBER] . Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 01.02.2021 року нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю у спадкоємця правовстановлюючого документу з державною реєстрацією права власності за померлим на зазначене вище спадкове майно. Оскільки на момент завершення її батьком [PERSON] будівництва за адресою: [ADDRESS] , обов`язкова державна реєстрація нерухомого майна не передбачалась, а об`єкти нерухомого майна побудовані до 1992 року до категорії самочинного будівництва не належать, позивачка просить визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , право власності на житловий будинок «А-1» загальною площею 66,6 кв. м., в тому числі житловою площею 31,6 кв. м., з прибудовою «а-1», господарськими будівлями та спорудами: літня кухня «Б-1», гараж «В-1», сараї «Е-1», «Ж-1», вбиральня «З-1», літній душ «И-1», погріб «пг-1», ворота «№1», огорожа «№2», колодязь « № 3», що розташований за адресою: [ADDRESS] . Позивачка в судове засідання не з`явилась, просила справу слухати у її відсутність ( а. с.3, 48) Представник відповідача Гришинської сільської ради в судове засідання не з`явився, просив справу слухати у їх відсутність, не заперечували проти задоволення позовних вимог.( а. с. 116). Треті особи [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, просили справу слухати у їх відсутність.( а. с. 47,118) Суд розглянув справу за відсутності учасників справи, які належним чином повідомлені про день і час слухання справи, що відповідає положенням ст. ст. 128, 223 ЦПК України, з урахуванням поданих клопотань про розгляд справи за відсутності сторони, що , в свою чергу, не порушує прав та обов`язків учасників судової справи. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного. Судом встановлено, що [INFO] помер батько позивачки по справі [PERSON] ( а. с. 22), а [INFO] померла мати позивачки [PERSON] ( а. с. 21). Після їх смерті відкрилась спадщина, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки Гришинської сільської ради Покровського району за № 1028 від 04.12.2020 року [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , був зареєстрований та проживав в [ADDRESS] з 1963 року по день своєї смерті. Разом з ним зареєстровані та проживали : [PERSON] , дружина, [INFO] з 1963 року по день своєї смерті. Підстава: погосподарські книги по сільській раді. ( а. с. 25). Згідно довідки виконкому Гришинської сільської ради за № 759 від 09.08.2019 року [PERSON] , яка померла [INFO] , була зареєстрована та проживала в [ADDRESS] з 1963 року по день своєї смерті. Разом з нею зареєстровані та проживали : [PERSON] , донька, [INFO] , з 1997 року по теперішній час, [PERSON] , онук, [INFO] , з 1997 року по теперішній час ( а. с. 72). Позивачка як спадкоємиця першої черги за законом звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини ( а. с. 64). [PERSON] та [PERSON] , що є синами спадкодавиці , відмовились від прийняття спадщини на користь позивачки [PERSON] ( а. с. 70-71). Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 01.02.2021 року нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю у спадкоємця правовстановлюючого документу з державною реєстрацією права власності за померлим на зазначене вище спадкове майно.( а. с. 50). Згідно довідки КП БТІ від 19.01.2021 р. за № 44/н-п до 01.01.2013 року на будинок [ADDRESS] правовстановлюючий документ не зареєстрований. Інвентаризаційна справа № 110700001085 ( а. с. 16). Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на ново строєне нерухоме майно ( житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва ( створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва ( створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва ( створення майна). Згідно технічного паспорту житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] збудований у 1963 році. ( а. с. 19). В технічному паспорті відсутні відомості про те, що об`єкт нерухомості самочинно збудований. Відповідно до Інформаційного листа Вищого Спеціалізованого Суду від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 « Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» у разі відсутності документів, що підтверджують право власності спадкодавця на житловий будинок, або відсутності державної реєстрації права власності необхідно з`ясувати причини відсутності правовстановлюючих документів, державної реєстрації права власності або документів на забудову. У разі недотримання спадкодавцем вимог законодавства щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно судами може визнаватись у порядку спадкування право на забудову, право на будівельні матеріали та інше у відповідності зі встановленим судом правовим режимом спірного майна. Окрім того, суд вважає за необхідним зазначити, що до правовідносин щодо спадкування застосовується норма, яка діяла на час відкриття спадщини, а до правовідносин щодо набуття права власності - законодавство, яке було чинним на момент набуття. У 1963 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Аналогічні правові позиції містяться в постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року по справі № 6-137цс13. Вперше на законодавчому рівні встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення». До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року № 8.4-35//18/1). Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у своїй Постанові від 15.01.2021 року по справі №1540/3952/18 прийшов до висновку про те, що індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 5 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. Зазначений висновок узгоджується також з правовою позицією висловленою Верховним Судом у постанові від 15 жовтня 2020 року у справі №623/214/17. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Українській РСР, що затверджена 31.01.1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію будинків і домоволодінь у межах місць і селищ, в тому числі на підставі записів у по господарських книгах При вирішенні питання щодо визнання права власності на житловий будинок у порядку спадкування, записи у по господарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Згідно технічного паспорту житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] , збудований у 1963 році. Згідно листа Гришинської сільської ради Покровського району Донецької області від 17.12.2020 року за № 660/01-19 відповідно погосподарського обліку по Гришинській сільській раді Покровського району ( в минулому Красноармійського району) Донецької області, погосподарська книга села Гришине, справа № 19, том № 7 за 1964-1966 роки відкрито домогосподарство на [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] ( особовий рахунок [ADDRESS] , без номеру будинку ( а . с. 24). Згідно довідки Гришинської сільської ради Покровського району за № 1024 від 04.12.20 року рішенням сесії № 1У/7-15 від 30.01.2003 року « Про затвердження назв вулиць та номерів будинків по населеному пункту село Гришине» ( зі змінами 24.07.2012 року) та від 20.11.2015 року № У11/2-1 « Про перейменування вулиць та провулків на території Гришинської сільської ради» нумерація будинків, назви вулиць та провулків змінилась. Будинок [ADDRESS] належить [PERSON] . Раніше числився в [ADDRESS] будинок без номера.( а.с. 24а). За змістом ст. 120 ЦК УРСР в редакції 1963 року (що поширюється на спірні правовідносини) колгоспний двір визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких були членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарства. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. При цьому за змістом ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Порядок ведення по господарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13.04.1979 року № 112/5, в подальшому аналогічними Вказівками по веденню по господарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12.05.1985 року за № 5-24/26 та Вказівками по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25.05.1990 року № 69. Згідно змісту Вказівок № 112/5 та № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. У п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року « Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснино, що положення ст.ст. 17,18 Закону України « Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону ( з 15.04.1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору; розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленій у справі № 6-145цс13, порядок ведення по господарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12.05.1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25.05.1990 року № 69. Зважаючи на наведене судом беззаперечно встановлено, що станом на 15.04.1991 року спірний будинок належав до суспільної групи колгоспний двір. Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV (далі - Закон). Процедура проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав визначені Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 № 868. Статтею 5 Закону визначено об`єкти нерухомого майна, стосовно яких проводиться державна реєстрація прав, а саме: земельні ділянки, підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення. Таким чином, реєстрація права власності на такий об`єкт нерухомого майна, як колгоспний двір, законодавством не передбачена. У відповідності до ст. 328 ЦК України право власності виникає із підстав , що не заборонені законом . У відповідності до ст. 346 ЦК України право власності припиняється у зв`язку із смертю власника. У відповідності до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У відповідності до п.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який на час відкриття спадщини проживав разом із спадкодавцем вважається таким що прийняв спадщину, якщо протягом строку встановленого ст. 1270 ЦК України він не відмовився від неї. Відповідно до ст. 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. З аналізу вищезазначених норм права випливає, що у разі віднесення господарства до колгоспного двору частини кожного з його членів у спільному майні є рівними. Згідно з ч. 1 ст. 563 ЦК УРСР 1963 року у разі смерті члена колгоспного двору спадкоємство в майні двору не відкривається. Статтею 126 ЦК УРСР передбачалося, що працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку у майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду « Про практику розгляду судами справ про спадкування» № 4 від 24.06.1983 року правила ст.563 ЦК про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 р. При припиненні двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо), а також в разі смерті члена двору після 30 червня 1990 р. спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося),відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. У підпунктах б) та г) пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 « Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз`яснено, що спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991 року, мають вирішуватись за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. Отже, приймаючи до уваги той факт, що з 15. 04.1991 року з набранням чинності Закону України « Про власність» припинила існування така форма власності як власність колгоспного двору, виходячи з наведеного, суд приходить до висновку про те, що до кола спадкового майна [PERSON] як колишнього голови колгоспного двора, входив житловий будинок , що розташований по [ADDRESS] і його дружина [PERSON] його успадкувала, оскільки фактично вступила в управління і володіння. Оскільки позивачка [PERSON] як спадкоємець за законом прийняла спадщину після смерті [PERSON] шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори, зважаючи на перешкоди в оформленні свідоцтва про право на спадщину право власності в порядку спадкування за законом, підлягає визнанню за позивачкою в судовому порядку , зокрема право власності на житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] . На підставі викладеного,

Outcome: approved