Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про збільшення у розміру аліментів на утримання неповнолітньої дочки. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що рішенням Драбівського районного суду Черкаської області від 31.10.2005р. з відповідача стягуються аліменти на користь позивача на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] в розмірі 200 грн. щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття. З часу винесення рішення витрати пов`язані з утриманням дитини значно збільшились (квартира, проживання, навчання в педагогічному університеті). Відповідно ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50% прожиткового мінімуму, який відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет на 2020 р». на дитину віком від 6 до 18 років становить 2218 грн. У зв?язку з викладеним виникла необхідність змінити спосіб та розмір стягуваних аліментів з 200грн. на ј частину з усіх видів доходу. Відповідач має земельну частку (пай) та отримує дохід від здачі її в оренду. Враховуючи викладене просить збільшити розмір стягнених аліментів та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дочки [PERSON] в розмірі ј частини всіх видів заробітку щомісячно до повноліття дитини, а також із суми доходу паїв один раз на рік починаючи з дня набрання рішення суду законної сили. Сторони в судове засідання не викликались відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, проте в ухвалі про відкриття спрощеного позовного провадження від 10.12.2020 року відповідачу був наданий строк в 15 днів з дня отримання даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву та роз`яснено право подати заяву із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідач [PERSON] направив до суду відзив на позовну заяву, зареєстрований за вх. № 4325/20-Вх від 24.12.2020р., у якому позовні вимоги не визнає і заперечує проти задоволення позову. Відповідач зазначив, що позивач у своїй позовній заяві не навела доказів щодо зміни матеріального становища дитини та відповідача. Відповідач на даний час не працює, здійснює догляд за своєю тяжко хворою матір`ю, проживає на невеликий дохід з домашнього господарства та мінімальну пенсію матері, іншого заробітку сім`я не має. Також вказав на невірне визначення позивачем предмету позову. При вирішенні позову просив врахувати його матеріальне становище та наявність у нього утриманців. Вивчивши матеріали справи та доводи, якими сторони обґрунтовують свої позиції, суд приходить до наступного. Із свідоцтва про народження [NUMBER] , виданого 24.03.2003р. виконкомом Погребської сільської ради Драбівського району Черкаської області, вбачається, що [PERSON] , народилась [INFO] , про що складено відповідний актовий запис за № 2, та її батьками значаться [PERSON] та [PERSON] . На підставі рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 31.10.2005р. [PERSON] визначено розмір аліментів на утримання дочки [PERSON] , [INFO] в розмірі 200,00 (двісті) грн. щомісячно, починаючи з 17 жовтня 2005р. до досягнення дитиною повноліття. Відповідно свідоцтва про розірвання шлюбу серія [NUMBER] , виданого 18.11.2005р. відділом реєстрації актів цивільного стану Драбівського районного управління юстиції Черкаської області [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб 18.11.2005р, актовий запис 108, після розірвання шлюбу її прізвище [PERSON] . Відповідно свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] , виданого 27.10.2017р. виконавчим комітетом Ковалівської сільської ради Драбівського району Черкаської області Коваленко Валентин Васильович та [PERSON] зареєстрували шлюб 27.10.2017, актовий запис № 4, після реєстрації шлюбу прізвище дружини [PERSON] . Згідно з ч. 4\~ст. 82 ЦПК України\~обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином вказаними вище судовими рішеннями був встановлений обов`язок позивача по сплаті аліментів на утримання своєї дитини - дочки [PERSON] та визначений їх розмір. Статтями 8,11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Окрім того, ратифікувавши у 1991 році Конвенцію про права дитини 1989 року, Україна прийняла на себе міжнародно-правові зобов`язання по здійсненню міжнародних стандартів прав дитини, відповідно з якими вона повинна забезпечити добробут, охорону здоров`я, житло, освіту для кожної дитини без будь-якої дискримінації, забезпечити якнайкраще здійснення інтересів і прав дитини в усіх сферах суспільного життя. Норми цієї Конвенції, відповідно до ст. 9 Конституції України\~діють як складова національного законодавства України з 27 вересня 1991 року, тобто з часу її ратифікації Україною. Відповідно до ч. 3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Частина перша ст. 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Ураховуючи зміст ст.ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Відповідно до ст.ст. 183, 184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Право вимагати зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, визначених ст.ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини, на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі, та навпаки). Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 5 лютого 2014 року у справі № 6-143цс14. Таким чином аргументи відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву щодо неправильного визначення позивачем предмету позову, не заслуговують на увагу. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач посилається на перебуванні на його утриманні хворої матері, його існування виключно на невеликий дохід з домашнього господарства та мінімальну пенсію матері. Дані твердження спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. Так, відповідно довідки про склад сім`ї та розмір земельної ділянки № 1516 від 21.12.2020р. вбачається, що до складу сім?ї відповідача входить його сестра - [PERSON] , [INFO] , яка відповідно є донькою [PERSON] , догляд за якою здійснює відповідач і яка має з відповідачем рівні обов`язки щодо обов?язку утримання матері, а отже відповідач не є єдиною особою, яка зобов`язана здійснювати догляд за хворою матір`ю, доказів потреби якої в постійному сторонньому догляді та повної залежності від сторонніх осіб суду не надано. Як вбачається з копії довідки № 6253 від 08.12.2016р., виданої відділом Держгеокадастру у Драбівському районі Черкаської області, [PERSON] належить земельна ділянка в адміністративних межах Погребської сільської ради Драбівського району Черкаської області площею 2,4522 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Із відомості з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків № 847 від 22.12.2020р. вбачається, що [PERSON] отримує доходи від ТОВ «Зернова компанія «Хорс» за надання майна (земельної ділянки) в лізинг. Крім того, суд зазначає, що відповідач є працездатною особою та має змогу працевлаштуватись та отримувати дохід. Отже, виходячи з вище викладеного, суд вважає, що позов [PERSON] про збільшення розміру стягнення аліментів підлягає до задоволення, оскільки саме одержувач аліментів наділений правом вибору способу стягнення аліментів. При визначенні розміру аліментів суд виходить з наступного. Положеннями ч. 2 ст. 182 Сімейного Кодексу України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. На час розгляду справи судом розмір прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років відповідно до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік з січня 2020 2\~218 грн., з липня 2\~318 грн., з грудня 2\~395 грн., які в рівних частках мають надавати на утримання дитини обоє батьків. Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Окрім того, при розгляді позовів про зміну розміру аліментів застосуванню підлягає не тільки\~ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 181 «Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину», ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). У положеннях ст. 2 ЦПК України зазначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до норм ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України віл 27.02.1991 року № 789-ХІІ і набула чинності для України 27.09.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ст. 27 вищезазначеної Конвенції, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідно до\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-1V\~суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права, а в силу\~статті 9 Конституції України\~Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-IV). У рішенні «Хант проти України» Європейський суд з прав людини наголошує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2). і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Отже, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей і непрацездатних повнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги, незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), чи визнаний шлюб недійсним, чи позбавлені вони батьківських прав, чи дитина від них відібрана тимчасово без позбавлення батьківських прав. Цей обов`язок закріплений в Конституції України (статті 51, 52), а також в Сімейному кодексі України (статті 180-201). Таким чином, суд вважає, що розмір аліментів, що підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача на утримання дитини в розмірі 1/4 частини від доходу відповідача буде достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. У той же час суд зазначає, що вимога щодо стягнення аліментів з суми доходу паїв один раз на рік є не коректною, оскільки поняття «всі види доходу (заробітку)» включає в себе і дохід, отриманий від здачі майна в оренду, в т.ч. від здачі в оренду земельних паїв. Суд, задовольняючи позов, стягує з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 840,80 грн., від якого була звільнена позивач. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved