Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-28 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: стягнути з відповідача на її користь 12 991,03 гривень; судові витрати покласти на відповідача. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 28 жовтня 2000 року між нею та відповідачем - [PERSON] було укладено шлюб. В шлюбі ними було придбано нерухоме майно, а саме двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS]. Нерухоме майно було оформлено на її ім'я і в інтересах сім'ї нею було укладено відповідні договори про надання комунальних послуг, що стосуються даної квартири. В даній квартирі вона і відповідач були зареєстровані та фактично спільно проживали. В подальшому, з ініціативи відповідача їхній спільний шлюб було розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10 липня 2015 року справа № 775/144/15-ц. Спільне господарство вони перестали вести починаючи з 10 лютого 2014 року. Зокрема рішенням суду від 10 липня 2015 року встановлено, що протягом останніх півтора року вона та відповідач шлюбні відносини не підтримують, спільного господарства не ведуть. Починаючи з цього часу, а саме з 10 лютого 2014 року всі витрати по сплаті за комунальні послуги спільної квартири (спільного майна) проводились нею особисто за власні кошти. Жодної матеріальної допомоги з боку її колишнього чоловіка не надходило. Відповідач жодного разу не сплатив комунальні послуги за утримання спільної квартири. На підставі ще однієї позовної заяви відповідача Дніпровським районним судом м. Києва було винесено рішення № 755/28191/14-ц від 21 січня 2015 року, за яким було проведено розподіл спільно нажитого майна, а саме вищезазначеної квартири в рівних долях по ? частині. Даним рішенням суду встановлено, що частка відповідача у спільній квартирі становить (і до цього становила) ? частини. Однак, з моменту коли вони перестали вести спільне господарство і по момент подання даної позовної заяви, всі комунальні витрати щодо утримання зазначеної квартири, яка є їхньою спільною власністю несла виключно вона одноособово. Таким чином, з моменту, коли вона з відповідачем перестала вести спільне господарство, а це з 10 лютого 2014 року і по 29 листопада 2016 року - по момент звернення до суду, нею було сплачено за комунальні послуги грошові кошти у розмірі 25982,06 гривень. Відповідно з відповідача підлягає стягненню сума, яка становить ? від суми сплачених нею коштів та дорівнює 25982,06/2 = 12991,03 гривень. Позивач в судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву, в якій просила цивільну справу розглянути у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити, проти заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, суд про причини неявки не повідомив. Відповідно до ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чи\-ном повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність представника позивача та відповідача, та за згодою представника позивача ухвалити заочне рішення. У відповідності до ч.2 ст. 197 Цивільного процесуального кодексу України, у зв'язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 28 жовтня 2000 року між сторонами було укладено шлюб (а.с. 7). За час спільного подружнього життя, сторонами було придбано квартиру [ADDRESS], яка згідно свідоцтва про право власності, виданого 05 жовтня 2005 року Виконавчим органом Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) Головного управління житлового забезпечення належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с. 8). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10 липня 2015 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 10-12). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 січня 2015 року за [PERSON] в порядку поділу майна подружжя було визнано право власності на ? частку квартири [ADDRESS], яка має загальну площу 61,70 кв.м., житлову площу 32,40 кв.м.; визнано за [PERSON] в порядку поділу майна подружжя право власності на ? частку квартири [ADDRESS], яка має загальну площу 61,70 кв.м., житлову площу 32,40 кв.м. (а.с. 14-17). Відповідно до ч. 1 ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Таким чином, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності сторонам в рівних частинах, по ? частині кожному. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Статтями 12 та 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що житлово-комунальні послуги поділяються за: функціональним призначенням; порядком затвердження цін/тарифів. Залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов'язаний: оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до довідки форми № 3 від 29 листопада 2016 року, виданої Комунальним концерном «Центр комунального сервісу», [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6). Як встановлено судом у рішенні Дніпровського районного суду м. Києва від 10 липня 2015 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, сторони протягом останніх півтора року сімейно-шлюбні відносини не підтримують, спільного господарства не ведуть. За нормою частини третьої ст.61 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, сторони починаючи з лютого 2014 року не підтримують сімейно-шлюбних стосунків та не ведуть спільного господарства. Статтею 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Статтею 322 Цивільного кодексу України визначено, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 151 Житлового кодексу УРСР, громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов'язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію. Таким чином, сплата коштів за утримання будинків та прибудинкових території покладається безпосередньо на особу, яка на відповідній правовій підставі володіє квартирою на праві власності. Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та ПАТ «КИЇВЕНЕРГО» були укладені відповідні договори про користування електричною енергію. Крім того, між позивачем та Комунальним підприємством по утриманню та управлінню житлового господарства Дніпровського районну м. Києва було укладено договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території. При цьому, в період часу з 01 січня 2014 року по 29 листопада 2016 року позивачем було сплачено суму коштів за житлово-комунальні послуги (постачання електроенергії та сплата коштів за утримання будинку та прибудинкової території) на загальну суму 23 742,06 гривень, що підтверджується довідкою про нарахування та сплату по особовому рахунку № [NUMBER] ([NUMBER]) за період з 01 січня 2014 року по 29 листопада 2016 року, в виписки з особового рахунку [NUMBER] ([NUMBER]), актами звіряння, а також розрахунком, наданим позивачем (а.с. 19-30). Крім того, позивачем також в період часу з лютого 2014 року по листопад 2016 року були понесені витрати на надання послуг доступу мережі Інтернет на загальну суму 2240 гривень, що підтверджується довідкою, виданою 02 грудня 2016 року ТОВ «Телекомунікаційні оптичні мережі та системи» (а.с. 31). Таким чином, враховуючи, що сторони є співвласниками квартири [ADDRESS], зобов'язані утримувати власне майно, сплачувати житлово-комунальні послуги, а також враховуючи частки кожного у спільному майні, суд приходить до висновку про правомірність заявлених позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача суми коштів у розмірі 12991,03 гривень, що становить половину сплачених коштів за утримання їхньої квартири. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, враховуючи, що квартира [ADDRESS] належить сторонам по ? частині кожному, останні зобов'язані сплачувати житлово-комунальні послуги нарівні один з одним, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості. У відповідності до положень ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 640 гривень. Враховуючи викладене та

Outcome: approved