Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-30 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернулася до суду зазначеним позов до Комунального закладу «Криворізький перинатальний центр зі стаціонаром» Дніпропетровської обласної ради (далі КЗ «КПЦЗС» ДОР, відповідач), посилаючись на те, що 01 лютого 2012 року вона була прийнята за переводом на роботу до відповідача, а 31 травня 2012 року наказом відповідача № 155 звільнена з роботи на підставі п.6 ст.40 КЗпП України (поновлення на роботи працівника, який раніше виконував цю роботу). 31.05.2012 року позивачка захворіла та лікувалася до 16.06.2012 року, після лікування вийшла на роботу та дізналася, що з 18.06.2012 року наказом відповідача за № 78/к її звільнено з посади завідувача-лікаря-педіатра-неонатолога. Також 21.06.2012 року їй вручена трудова книжка, в якій зазначено, що її звільнено з роботи з підстав, передбачених в п.6 ст.40 КЗпП України - поновлення на роботи працівника, який раніше виконував цю роботу. Проте наказами № 155 та 78/к її було звільнено з посади, але фактично з роботи, з підстав поновлення на роботі іншої особи, яку фактично було поновлено на посаді. Вважаючи, що звільнення позивачки з роботи з підстав поновлення на посаді іншої особи, яка раніше займала цю посаду і продовжує працювати у відповідача суперечить вимогам п.6 ст.40 КЗпП України, що є суттєвим порушенням вимог трудового законодавства України, оскільки наказ відповідача про поновлення на роботі особи, яка раніше виконувала цю роботу відсутній, тому запис у трудову книжку позивача було зроблено безпідставно всупереч вимогам п. 2.25 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників. Просила суд визнати недійсним запис № 24 від 18.06.2012 року у трудовий книжці БТ-1 № 2775276 про звільнення [PERSON] з роботи, поновивши їй строк звернення до суду про порушення вимог трудового законодавства України як такий, що пропущений з поважних причин. Позивач в судове засідання не зявилась, скориставшись правом представництва, а тому суд вважає за можливе розглянути справу за її відсутності. Представники позивача [PERSON] та [PERSON] в судових засіданнях підтримали позовні вимоги з викладених вище підстав та просили задовольнити їх у повному обсязі. В обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення з позовом до суду представник [PERSON] судові пояснив, що після судових процесів, спрямованих на захист порушених прав [PERSON], він як представник звертався до [PERSON] соціальної політики України, яке у січні 2015 року надало розяснення, що поняття «посада» та «робота» є різні речі, тому порушення прав позивача має бути відновлено, а строк на захист таких прав підлягає поновленню. Відповідач явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, надав суду клопотання про розгляд справи за відсутності КЗ «КПЦЗС» ДОР та письмові заперечення проти позову, в яких позовні вимоги не визнав повністю, вважав їх необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають, в т.ч. посилаючись на Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 27 вересня 2013 року, що набрало законної сили, яким в позові [PERSON] до КЗ «КПЦЗС» ДОР про визнання неправомірними дій посадової особи, щодо позбавлення права на працю, скасування наказу та поновлення на роботі відмовлено в повному обсязі. Крім того, вважав пропущеним позивачкою та таким, що не підлягає відновленню, місячний строк звернення з позовом у справах про звільнення у звязку з відсутністю поважних причин його пропуску. Просив суд відмовити в задоволенні позову у зв'язку з безпідставністю вимог та пропуском позивачкою строку на звернення з позовом до суду без поважних причин (а.с. 24-26). Вислухавши пояснення сторін, дослідивши у сукупності надані сторонами докази, матеріали цивільної справи 408/5327/12 за позовом [PERSON] до КЗ «Криворізький перинатальний центр зі стаціонаром» ДОР, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 31 січня 2012 року [PERSON] на підставі наказу відповідача № 23/к було прийнято на роботу на посаду завідувача - лікаря-педіатра-неонатолога відділення новонароджених перинатального центру з 01 лютого 2012 року за переводом з КЗ «Криворізький міський клінічний пологовий будинок №1 ДОР» (а.с.3). Відповідно до запису в трудовій книжці позивача 18 червня 2012 року наказом відповідача № 78/к від 18.06.2012 року [PERSON] була звільнена з роботи на підставі п.6 ст.40 КЗпП України (а.с. 3). У подальшому 21 червня 2012 року [PERSON] вручена трудова книжка, що зазначено позивачем в її позовній заяві та не заперечується відповідачем. [PERSON] соціальної політики України від 14.01.2015 р. № 3/06/186-15 (а.с. 7), наданим у відповідь на лист представника позивачки [PERSON] повідомляється, що поняття «робота» міститься у Національному класифікаторі України ДК 003:2010 «Класифікатор професій» (далі - Класифікатор), затвердженому наказом Держспоживстандарту України від 28.07.2010 №327, відповідно до Загальних положень якого робота - це певні завдання та обов'язки, що виконані, виконуються чи повинні бути виконані однією особою. Поняття «посада» міститься лише у Законі України «Про державну службу», відповідно до ст. 2 якого посада - це визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу та його апарату, на яку покладено встановлене нормативними актами коло службових повноважень. Законодавство про працю не містить загальновживаного визначення терміну «посада», що унеможливлює здійснити порівняльно-правовий аналіз вищезазначених понять. Разом з тим, згідно з Загальними положеннями Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників, які містяться у Випуску 1 «Професії працівників, що є загальними для всіх видів економічної діяльності», затвердженому наказом Мінпраці від 29.12.2004 № 336, кваліфікаційні характеристики розділу 1 «Професії керівників, професіоналів, фахівців та технічних службовців» передбачають перелік основних робіт, які притаманні тій або іншій посаді, та застосовуються для розроблення посадових інструкцій. В той же час, кваліфікаційні характеристики розділу 2 «Професії робітників» вищезазначеного наказу передбачають перелік робіт, притаманних тій або іншій професії, і застосовуються для розроблення робочих інструкцій. Одночасно вказаним листом було повідомлено, що листи міністерства не є нормативно-правовими актами та за своєю природою вони носять інформаційний, рекомендаційний та необов'язковий характер (а.с.7). Сторона позивача посилається на те, що саме після отримання вищевказаного розяснення їм стало відомо, про те, що відповідач допустив порушення прав [PERSON], у звязку з чим порушене право підлягає відновленню, а пропущений строк звернення до суду є поважним, оскільки до отримання цього листа, позивач намагалась поновити свої порушені права іншими способами захисту трудових прав, які виявились безрезультатними. Представник позивача у судовому засіданні пояснював, що дійсно [PERSON] вже зверталась до суду, однак з іншими вимогами, і лише лист [PERSON] містить розяснення, які доводять їх позицію у справі. Вирішуючи питання про поновлення строку звернення до суду, суд виходить з наступного. Реалізація права на судовий захист невід'ємно пов'язана зі строками, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Основним нормативним актом, що регулює строки звернення до суду про вирішення спорів у порядку цивільного судочинства, є Цивільний кодекс України, який установлює інститут позовної давності і містить положення щодо часових меж, упродовж яких особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Норми ЦК України визначають загальну позовну давність тривалістю у три роки (стаття 257), а також спеціальну позовну давність (стаття 258), яка може бути скороченою або більш тривалою за загальну позовну давність. У частині першій статті 233 КЗпП України передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів. У разі пропуску з поважних причин цих строків, суд може їх поновити (ст. 234 КЗпП). Відповідно до розяснень, викладених в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Тобто, якщо суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів встановить, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення суду про відмову в задоволенні позову саме на цій підставі, а не через пропуск строку позовної давності. Якщо ж встановлено, що таке право порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд ухвалює рішення про відмову в позові у зв'язку із закінченням строку позовної давності. Як вбачається з матеріалів справа, позивач використовувала різні способи захисту порушених на її думку прав, зокрема 10 вересня 2012 року звернулась до суду із позовом про визнання дій неправомірними, скасування наказів, поновлення на роботі (Т.1, а.с. 1,2 мат. цс № 408/5327/12). Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 27 вересня 2013 року у цивільній справі № 408/5327/12 (а.с.18, 19) за позовом [PERSON] до КЗ «КПЦЗС» ДОР про визнання неправомірними дій посадової особи щодо позбавлення права на працю, скасування наказу та поновлення на роботі, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2013року (а.с. 20,21) у задоволені позовних вимог відмовлено в повному обсязі. Як вбачається з матеріалів цивільної справи № 408/5327/12 до касаційної інстанції справа не направлялась, касаційне провадження не відкривалось. Як пояснив представник позивача [PERSON], після отримання судових рішень, відмови у відкритті касаційного провадження, було надіслано звернення до вищих органів виконавчої влади щодо надання розяснень, та після отримання відповідей на які, позивач вирішила скористатись іншим способом захисту. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. На підставі ст. 6 Конвенції, ст. 43, 55 Конституції, ст. 1, 3, 11, 15 ЦПК України, суд приходить до висновку, про поновлення позивачу строку звернення до суду, оскільки позивач до звернення до суду з цим позовом, зверталась до суду за захистом трудових прав з інших підстав та в межах строку, встановленого ст. 233 КЗпП України, у задоволенні позову їй відмовлено, що не може бути перешкодою для використання інших способів захисту цивільних прав, визначених законом. Разом з тим, суд не вбачає підстав для задоволення решти позовних вимог з підстав їх недоведеності, враховуючи наступні обставини, встановлені в ході судового розгляду та відповідні норми матеріального та процесуального права. Згідно з ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено судом, рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 27 вересня 2013 року у цивільній справі № 408/5327/12 за позовом [PERSON] до КЗ «КПЦЗС» ДОР про визнання неправомірними дій посадової особи щодо позбавлення права на працю, скасування наказу та поновлення на роботі, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2013 року в позові відмовлено в повному обсязі та встановлено законність дій відповідача щодо звільнення [PERSON] у звязку з поновленням на займаній нею посаді іншого працівника [PERSON], що раніше займала цю посаду та була незаконно переведена без її згоди на іншу посаду, а потім поновлена на попередній посаді наказом відповідача (а.с. 18-21). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, враховуючи наведене, рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 27 вересня 2013 року у цивільній справі № 408/5327/12 і обставини, встановлені ним, в силу вимог ч.3 ст. 61 ЦПК України не доказуються при розгляді даної справи, у якій беруть участь ті самі особи. Зазначеним рішенням суду зокрема встановлено наступні обставини, що мають значення для даної справи: 31.01.2012 р. завідувача-лікаря-педіатра-неонатолога відділення новонароджених перинатального центру [PERSON] наказом № 21-к від 31.01.2012 року було переведено на посаду лікаря-педіатра неонатолога. У подальшому, 10.04.2012 р. [PERSON] звернулася до комісії із трудових спорів КЗ» Криворізький перинатальний центр зі стаціонаром «ДОР» з заявою /вх. № 1/ про визнання незаконним її переводу з посади завідувача-лікаря-педіатра-неонатолога відділення для новонароджених лікарем-педіатром-неонатологом відділення для новонароджених з 01 лютого 2012 року та про поновлення її на попередній посаді. Рішенням комісії із трудових спорів КЗ» Криворізький перинатальний центр зі стаціонаром «ДОР» від 19 квітня 2012 року, прийнятим на підставі Протоколу №1 засідання комісії по трудовим спорам КЗ» Криворізький перинатальний центр зі стаціонаром «ДОР» в задоволенні заяви [PERSON] від 10.04.2012 р., вх.№ 1 відмовлено. На підставі вказаної заяви Територіальною Державною інспекцією з питань праці у Дніпропетровській області було проведено перевірку КЗ «КПЦЗС» ДОР, за наслідками якої винесено Припис Територіальної Державної інспекції з питань праці у Дніпропетровській області від 23.05.2012 р. за № 04-05-63/57-54 на ім'я головного лікаря КЗ «КПЦЗС» ДОР, яким відповідача зобовязано забезпечити приведення у відповідність до вимог чинного трудового законодавства наказу № 21к від 31 січня 2012 р.; у подальшій роботі під час переведення працівників чітко дотримуватися вимог ст.32\~та ст.33 КЗпПУ; у строк до 01 червня 2012 року письмово інформувати про виконання вимог припису відділ Територіальної державної інспекції з питань праці у Дніпропетровській області по м. Кривому Рогу (а.с. 45). Крім того, на головного лікаря КЗ «КПЦЗС» ДОР [PERSON] було складено протокол у справі про адміністративне правопорушення за № 04-05-63/59 від 31 травня 2012 року за вчинення правопорушення, передбаченого ч.1\~ст.41 КУпАП. Постановою судді Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 15 червня 2012 року про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за вчинення правопорушення, передбаченого ч.1.\~ст.41 КУпАП\~було встановлено вину головного лікаря КЗ «КПЦЗС» ДОР [PERSON] та факт порушення нею прав [PERSON] У зв'язку з викладеним наказом № 77-к від 18 червня 2012 року [PERSON] було поновлено на посаді завідувача-лікаря-педіатра-неонатолога відділення новонароджених перинатального центру. Наказом КЗ «КПЦЗС» ДОР № 155 від 31 травня 2012 року про звільнення [PERSON] останню було звільнено з посади завідувача-лікаря-педіатра- неонатолога відділення новонароджених перинатального центру - з 31 травня 2012 року у зв'язку з необхідністю поновлення на вказаній посаді [PERSON] (а.с. 4). З 31 травня 2012 року по 16 червня 2012 року [PERSON] перебувала на лікарняному (лікарняний лист Серія АВН № 632341), зважаючи на це, наказом КЗ «КПЦЗС» ДОР № 78/к від 18 червня 2012 року «Про доповнення до наказу № 155 від 31 травня 2012 року» було уточнено дату звільнення [PERSON], та звільнено її з 18 червня 2012 року, та поновлено на посаді [PERSON] З ознайомленням з наказом позивач відмовилась (а.с. 5). Крім того, 31 травня 2012 року було видано наказ КЗ «КПЦЗС» ДОР № 154 від 31 травня 2012 року «Про відміну наказу № 21 к від 31 січня 2012 року», яким було скасовано наказ № 21к та поновлено на посаді завідувача - лікаря-педіатра - неонатолога відділення новонароджених перинатального центру [PERSON], яка займала вказану посаду до позивачки та була незаконно переведена на іншу посаду без її згоди. При цьому, рішенням суду першої інстанції, яке залишено без змін апеляційним судом, у цивільній справі № 408/5327/12 встановлено, що відповідно до п. 6\~ст. 40 КЗпП України відповідач був вправі звільнити позивача у зв'язку з поновленням на роботі працівника, який раніше займав це робоче місце (посаду), та таке поновлення працівника є підставою для звільнення в тому випадку, якщо воно проводиться відповідно до законодавства, яким поновлення на роботі допускається в таких випадках: 1) за рішенням суду, якщо працівник звільнений без законних підстав (ст. 235 КЗпП); 2) з ініціативи власника або на вимогу відповідного органу нагляду за додержанням законодавства про працю, встановивши факт звільнення працівника без законної підстави, поновивши працівника на роботі та звільнивши того працівника, який був прийнятий на його місце (а.с. 19, 21). Чинне трудове законодавство передбачає різні способи захисту трудових прав і свобод, у тому числі й звернення до компетентних органів. Отже, якщо працівник вважає, що його незаконно звільнили або перевели на іншу роботу, він може звернутися за захистом своїх порушених прав до відповідного компетентного органу, який перевіряє законність дій роботодавця і ухвалює відповідне рішення, яким задовольняє заявлені вимоги працівника або відмовляє йому. При цьому судом у повязаній з даною справі № 408/5327/12 також встановлено, що у зв'язку із поновленням [PERSON] на посаді завідуючого лікаря - педіатра - неонатолога відділення новонароджених перинатального центру КЗ «КПЦЗС» ДОР, [PERSON] було запропоновано перейти на іншу посаду лікаря відділення новонароджених, однак остання відмовилась, у зв'язку з чим її було звільнено, оскільки ч. 2\~ст. 40 КЗпП України допускає звільнення з підстав, передбачених п. 6 ст. 40 КЗпП, у випадку, коли працівника неможливо перевести за його згодою на іншу роботу. При цьому суд не може погодитися з доводами позивачки про те, що відмінність понять «робота» та «посада» є свідченням порушення відповідачем трудових прав при її звільненні, а саме: відсутність наказу відповідача про поновлення саме на роботі, а не на посаді особи, яка раніше виконувала цю роботу, начебто доводить безпідставність здійснення запису у трудову книжку позивача всупереч вимогам п. 2.25 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом [PERSON] праці України, [PERSON] юстиції України, [PERSON] соціального захисту населення України від 29.07.93 № 58 (надалі - Інструкція). Такі доводи позивачки спростовуються з огляду на наступне: Згідно з п. 2.25 Інструкції передбачено, що записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Відповідно до запису № 24 від 18.06.2012 року у трудовий книжці БТ-1 № 2775276 [PERSON] зазначено: «Звільнена в звязку з поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу, згідно п.6 ст.40 КЗпП України» (а.с. 3). Зазначене формулювання запису в трудовій книжці позивачки повністю відповідає формулюванню чинного законодавства, посилання на яке міститься у відповідному записі, а саме п.6 ст.40 КЗпП України. Підставою внесення вказаного запису слугував наказ КЗ «КПЦЗС» ДОР № 78-к від 18 червня 2012 року, який оспорювався позивачем в судовому порядку та визнаний судом законним (а.с. 5, 18-21). При цьому зі змісту п. 2.10 Інструкції слідує, що запис про звільнення і переведення на іншу постійну роботу може бути визнано недійсним лише у разі внесення неточних або неправильних записів, незаконного звільнення або переведення, установленого органом, який розглядає трудові спори, і поновлення на попередній роботі або зміни формулювання причини звільнення, які в даному випадку відсутні. Підставою для поновлення працівника на колишній роботі є як незаконне звільнення, так і незаконне переведення на іншу роботу. Працівник звільнення або переведення, якого визнано незаконним компетентним органом, і вимоги якого щодо поновлення на роботі задоволені, підлягає поновленню на колишній роботі. Здійснення дій, направлених на виконання таких рішень, є обов'язком роботодавця, який повинен скасувати наказ про звільнення і фактично допустити працівника до виконання колишніх трудових обов'язків. Таким чином, поновлення працівника на колишній роботі вважається таким, що відбулося, якщо роботодавець скасував наказ про звільнення або переведення і допустив працівника до виконання колишніх трудових обов'язків. Через недосконалість формулювань в трудовому законодавстві виникають труднощі з визначенням поняття - поновлення на роботі (посаді). Відносно одного працівника це може бути факт винесення компетентним органом рішення про визнання незаконним звільнення та поновлення працівника на роботі органом, що розглядав спір, відносно іншого це може бути фактичне поновлення на колишній роботі, в т.ч. самостійно роботодавцем шляхом скасування раніше виданого наказу про звільнення або переведення працівника. З аналізу вищевикладеного можна дійти висновку, що під поновленням на колишній роботі слід розуміти повернення працівника в колишнє правове становище, що існувало до незаконного звільнення або переведення на іншу роботу, тобто надання колишньої роботи (посади), яку він виконував або займав до незаконного звільнення або переведення. З наведеного в наданому позивачем [PERSON] соціальної політики від 14.01.2015 р. № 3/06/186-15 слідує, що законодавче визначення поняття посади охоплює його характеристику з організаційної і правової точок зору. В організаційному аспекті посада характеризується тим, що вона встановлюється компетентним органом, включається в штатний розпис, за нею закріплюється певне коло повноважень. У правовому аспекті посада характеризується повноваженнями, колом прав і обов'язків, які закріплені за посадою, тобто є тотожною нормативному поняттю роботу, яку становлять певні завдання та обов'язки, що виконані, виконуються чи повинні бути виконані однією особою. Таким чином, правовий аспект посади, так само як і поняття роботи пов'язані з особою, яка обіймає посаду, її повноваженнями, колом прав і обов'язків, які закріплені за посадою та виконуються чи повинні бути виконані працівником. Отже, в аспекті звернення позивача за судовим захистом у даній справі поняття «посада» та «робота» щодо її звільнення у звязку з поновленням на роботі іншого працівника є тотожними та не можуть бути приводом для скасування запису по звільнення в трудовій книжці з цих підстав через невідповідність формулювання звільнення встановленому в законодавстві. З урахуванням викладеного, підстав для визнання недійсним запису № 24 від 18 червня 2012 року у трудовій книжці БТ-1 № 2775276 про звільнення [PERSON] з роботи не вбачається, як і не вбачається порушень трудових прав позивача, позовні вимоги недоведені, у звязку з чим суд відмовляє в їх задоволенні. Враховуючи викладене,

Outcome: partial