Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Сагайдацької сільської ради Шишацького району Полтавської області про визнання права власності на нерухоме майно, а саме на житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований по вул. Генерала Пащенка, 82 у с. Сагайдак Шишацького району Полтавської області. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що у 1985 році за 500 карбованців придбала вищевказаний будинок в колгоспі ім. Купріяна Тутки. Договір купівлі-продажу не укладався. На даний час колгосп ліквідовано. Документів, що підтверджують факт купівлі вказаного домоволодіння відповідачем відсутні. Відсутність документів на вказаний будинок позбавляє позивача зареєструвати у ньому свою онуку [PERSON] З огляду на вищевикладене, посилаючись на норми ЦК УРСР та ЦК України, позивач звертається до суду за захистом своїх прав та просить, визнавши договір купівлі-продажу будинку дійсним, визнати за собою право власності на вищевказане нерухоме майно. Позивач, будучі належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилась. Особливою умовою угоди № 416 від 06 липня 2015 року, укладеної між позивачем та адвокатом [PERSON], є участь представника у судових засіданнях без участі позивача. Представник позивача адвокат [PERSON] в судове засідання не зявився, надав до суду письмову заяву про підтримання позовних вимог в повному обсязі та розгляд справи без його участі (а.с.24). Представник відповідача Сагайдацької сільської ради Шишацького району Полтавської області в судове засідання не зявився, на адресу суду надіслав заяву про визнання позову та розгляд справи за відсутності представника відповідача (а.с.23). Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, є безумовним, а тому позов підлягає задоволення виходячи з наступного. Згідно архівної довідки, виданої 20 березня 2015 року № 01-47/21 архівним відділом Шишацької районної державної адміністрації Полтавської області у протоколі № 5 засідання правління колгоспу імені Купріяна Тутки село Сагайдак Шишацького району Полтавської області від 18 травня 1985 року є рішення про продаж [PERSON] колгоспної хати за 500 крб. Підстава фонд 55, опис,1 спр. 457, арк. 26 (а.с.8). Згідно довідок Сагайдацької сільської ради Шишацького району Полтавської області від 25 березня 2015 року № 373 та № 375 житловий будинок по вул. Генерала Пащенка, 82 у с. Сагайдак Шишацького району Полтавської області за обліками сільської ради належить [PERSON] (а.с.5, 8). У відповідності до матеріалів Полтавського бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» станом на лютий місяць 2004 року реєстрація права власності на житловий будинок за адресою Полтавська область, Шишацький район, с. Сагайдак, вул. Генерала Пащенка, 82 не проводилась, що підтверджується листом від 20.04.2015 № 3137 (а.с.6). Згідно технічного паспорту ПП Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» від 09 квітня 2015 року (інвентарний номер 38411) спірний житловий будинок розташований по вул. Генерала Пащенка, 82 у с. Сагайдак Шишацького району Полтавської області та складається з житлового будинку 1946 року побудови загальною площею (з урахуванням літніх приміщень) 67,6 кв.м., жилою площею 31,6 кв.м. (літ А-1), сараю 1990 року побудови (літ. Б) (а.с.11-14). Рішенням в 8 сесії 4 скликання Сагайдацької сільської ради Шишацького району Полтавської області від 19 листопада 2003 року [PERSON] передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,51га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель та ведення особистого селянського господарства (а.с.9). Згідно ст. 380 ЦК України житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 381 ЦК України). Згідно 4. Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Враховуючи те, що спірний житловий будинок був побудований в 1946 році та проданий позивачу в 1985 році суд розглядаючи спірні правовідносини, керується також тими нормами права, які існували на час їх виникнення. Згідно ст. 224 ЦК УРСР (у редакція, яка діяла на час купівлі житлового будинку) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до приписів ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Згідно ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Згідно ст. 128 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Згідно ч. 2 ст. 218 ЦК України якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Як встановлено судом купівлю-продаж спірного будинку проведено в травні 1985 року без додержання вимог щодо форми відповідного договору. В той же час обидві сторони виконали умови договору, а саме продавець колгосп ім. Купріяна Тутки - передавши покупцю предмет договору у вигляді житлового будинку, а покупець - прийнявши майно і сплативши його вартість. Враховуючи те, що колгосп ім. Купріяна Тутки на час укладання договору мав статус юридичної особи та був власником спірного житлового будинку, суд приходить до висновку, що саме на нього покладався обовязок укладання договору купівлі-продажу у встановленій законом письмовій нотаріальній формі та його подальшої реєстрації у виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів, а факт невиконання вказаного обовязку суд розцінює як ухилення від нотаріального посвідчення угоди в розумінні ст. 47 ЦК УРСР. В наслідок проведення в Україні земельної реформи колгоспи на початку девяностих років були перетворені в колективні сільськогосподарські підприємства, майно та землі яких в подальшому було розпайоване між їх членами на підставі Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08 серпня 1995 року за № 720/95, а отже прямі правонаступники колгоспу ім. Корніліча на даний час відсутні. Позивач проживає у спірному житловому будинку з травня 1985 року тобто на протязі більше 30-ти років. Будинок з моменту побудови і до цього часу знаходиться в сільському населеному пункті, має в ньому окремий порядковий номер. Придатність будинку для проживання та належність його позивачу ніким не оспорюєтся. В звязку з цим суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання договору купівлі-продажу спірного будинку дійсним та, як наслідок, визнання права власності на нього за позивачем. Враховуючи те, що дата укладання договору купівлі-продажу будинку суду достеменно не відома, а рішення про його продаж прийнято колгоспом 18 травня 1985 року, суд вважає вказану дату датою укладання договору. В 1990 році в якості господарської будівлі на території вказаного домоволодіння споруджено цегляний сарай, що підтверджується даними технічного паспорту на будинок (а.с.14). Враховуючи час спорудження сараю, норми цивільного права та будівельні норми, які існували на час його спорудження, належність земельної ділянки на якій його збудовано саме позивачу, суд вважає доцільним, визнавши за позивачем право власності на спірний житловий будинок, включити до його складу й вищевказаний сарай, який являється невідємною частиною вказаного домоволодіння. Згідно ст. ст. 55, 124 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Статтею 16 ЦК України визначено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, який не є вичерпним, а отже підлягає розширеному тлумаченню судом. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюєтся або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до приписів ст. 41 Конституції України та ст.ст. 316, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може протиправно бути позбавлений його права чи обмежений у його здійсненні. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved