Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], дійсним. В подальшому позивач змінила свої позовні вимоги. У заяві про зміну предмету та підстави позову просила суд визнати за нею право власності на 1/3 частину вказаної квартири. В позовній заяві та заяві про зміну предмету та підстави позову посилалась на те, що 16 грудня 1997 року [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON] укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], який був зареєстрований на Товарній біржі «Українська біржа нерухомості» (Полтавська філія). Оскільки даний договір не посвідчений нотаріально, в даний час позивач позбавлена можливості розпорядитися належним їй майном, що підтверджується постановою приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Дяченка В.А. про відмову у вчинені нотаріальної дії від 15 січня 2018 року. Тому позивач просила суд визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений [PERSON] з [PERSON], [PERSON], що діяв в своїх інтересах та інтересах [PERSON], на Товарній біржі «Українська біржа нерухомості» (Полтавська філія) та зареєстрований відповідно до протоколу біржових торгів №264 від 16 грудня 1997 року. Також просила визнати за нею право власності на 1/3 частину вказаної квартири. Ухвалою суду від 05 червня 2018 року позовні вимоги [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири від 16 грудня 1997 року дійсним залишені без розгляду за заявою позивача, поданою до початку розгляду справи по суті. Треті особи [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з самостійними позовними вимогами до [PERSON] про визнання права власності, та просили суд визнати за ними право власності на 1/3 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], за кожним. У своїй позовній заяві також посилались на те, що у зв'язку з відсутністю нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу від 16 грудня 1997 року вони позбавлені можливості розпорядитися належним їм майном. Ухвалою суду від 11 травня 2018 року позовну заяву [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності прийнято до спільного розгляду з первісним позовом. [PERSON], [PERSON] залучено до участі у справі в якості третіх осіб, що заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору (а.с.149). В судове засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON] не з'явилися, предстаник позивача звернулась до суду з заявою про розгляд справи за відсутності позивача та її представника. Відповідач [PERSON], яка повідомлена про час та місце розгляду справи у встановленому ч.11 ст.128 ЦПК України порядку, в судове засідання також не з'явилась, про причини неявки не повідомила. Треті особи з самостійним вимогами щодо предмету спору [PERSON] та [PERSON] в судове засідання також не з'явилися, звернулись до суду з заявами, у яких повідомили про неможливість їх явки до суду та просили справу розглянути за їх відсутності. В заявах також зазначили, що свої позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити. Враховуючи наявність у справі достатніх матеріалів про права та правовідносини сторін, зважаючи на клопотання представника позивача та третіх осіб про розгляд справи за їх відсутності, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що в засідання не з'явились. Суд, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 16 грудня 1997 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що діяв в своїх інтересах та інтересах [PERSON], уклали договір купівлі-продажу, згідно якого продавець [PERSON] продала а покупець [PERSON], [PERSON], який діє від себе та від імені неповнолітньої [PERSON], [INFO], купили квартиру номер шістдесят дев'ять у будинку [ADDRESS] (а.с.4). Зазначений договір нотаріально посвідчено не було, але відповідно протоколу біржових торгів №264 від 16 грудня 1997 року було зареєстровано на Товарній біржі «Українська біржа нерухомості» (Полтавська філія) за № Т-264 К-4. Право власності на зазначене в договорі нерухоме майно зареєстровано Колективним підприємством Полтавське БТІ «Інвентаризатор» за [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних частках, записано в реєстрову книгу № 119 за реєстровим номером № 16389 від 16 грудня 1997 року. Зазначена обставина підтверджується даними Реєстраційного посвідчення, виданого КП Полтавське БТІ «Інвентаризатор» 16 грудня 1997 року (а.с.5). Згідно зі ст. 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Як встановлено судом, на виконання вимог ч. 2 ст. 227 ЦК УРСР (1963 року) 16 грудня 1997 року вказаний вище договір купівлі-продажу квартири зареєстрований в КП Полтавське БТІ «Інвентаризатор» та відповідні відомості про [PERSON], [PERSON], [PERSON] як нових власників були внесені у реєстрову книгу за відповідним реєстровим номером. За змістом ст. ст.128, 153 ЦК УРСР (1963 року) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР передбачалася обов'язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування. Згідно ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Реєстрація органом БТІ права власності на нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого біржею, а не нотаріусом, станом на 16 грудня 1997 року не суперечила чинному законодавству. Правила державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 р. за № 1952-1 речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації. Оскільки [PERSON], [PERSON] в своїх інтересах та інтересах [PERSON] як покупець за договором купівлі-продажу від 16 грудня 1997 року повністю виконали умови договору купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], сплатили за придбане майно 30400 грн., вказана квартира фактично перейшла в їх користування, договір у відповідності з вимогами ч.2 ст.227 ЦК УРСР зареєстрований в БТІ, у передбаченому законом порядку угода купівлі-продажу з підстав недотримання нотаріальної форми судом не визнавалася недійсною, суд приходить до висновку, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на підставі ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст.49 Закону України «Про власність» набули право власності на 1/3 частину вказаної квартири кожен. Статтею 392 ЦК України в редакції станом на час вирішення даної справи передбачено право власника майна на пред'явлення позову про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Частиною 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» передбачено, що будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону. Згідно вказаної норми відсутність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу спірної квартири перешкоджає [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у реалізації права розпорядження належним їм майном. Тому суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог [PERSON], [PERSON], [PERSON] в повному обсязі.

Outcome: approved