Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя, а саме на 1/2 частину квартири 28 в буд. 20 по віл. Звенигородська в м.Запоріжжя. В позові зазначено, що з 30.12.2003 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] Рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 22.07.2013 року по справі № 334/5393/13-ц шлюб було розірвано. Під час перебування в шлюбі на спільні кошти ними було придбано квартиру за адресою [ADDRESS]. Право власності на зазначену квартиру зареєстроване на ім?я відповідача на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 19.11.2004 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], р. № 1793. Оскільки, відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, вона вважає, що їй належить ? частка зазначеної квартири. На теперішній час квартирою користується на свій розсуд відповідач. Він має інше житло, фактично в квартирі не проживає, але без узгодження з позивачкою здає квартиру в оренду, від чого одноособово отримує доходи, в той час як їй доступу до квартири не надає, тобто не визнає та порушує її право на частку в спільній сумісній власності на квартиру. Вирішити питання в добровільному порядку відповідач не бажає. Позивачка надала заяву про те, що позов підтримує в повному обсязі, просить розглянути справу у її відсутність. Належним чином повідомлений про час та місце судового засідання відповідач в судове засідання не зявився, причину своєї неявки суду не повідомив, заперечень проти позову не надав. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, «У разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.» За письмової згоди позивача суд ухвалює заочне рішення . Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, оцінивши всі представлені докази в сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Статтею 69 Сімейного кодексу України передбачено право подружжя на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Судом встановлено, що між позивачкою та відповідачем було зареєстровано шлюб 30 грудня 2003 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Ленінським районним відділом реєстрації актів цивільного стану 26.11.2009 року, актовий запис № 971. Рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 22.07.2013 року по справі № 334/5393/13-ц шлюб було розірвано. Під час перебування в шлюбі на ім?я відповідача було придбано квартиру за адресою [ADDRESS]. Право власності на зазначену квартиру зареєстроване на ім?я відповідача на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 19.11.2004 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], р. № 1793, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 04.05.2016 року. Для визнання майна, придбаного в період шлюбу, об`єктом спільної сумісної власності подружжя немає значення на ім`я кого з подружжя воно оформлене та зареєстроване. Крім того, чоловік та жінка мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, яке їм належить на праві спільної сумісної власності. Домовленості між сторонами щодо поділу спільного майна в добровільному порядку не досягнуто. Зазначена квартира не підлягає розподілу її в натурі. З огляду на викладене, спір між подружжям про поділ спільного сумісного майна підлягає вирішенню шляхом визнання права власності на відповідну частку в майні, із залишенням квартири у спільній частковій власності сторін. У відповідності до ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Право на частку майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя виникає лише після її визначення. У відповідності до ст.ст. 69, 70 СК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню та за позивачкою необхідно визнати право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS], оскільки вказана квартира є спільним майном подружжя. Відповідач зазначені обставини не спростував. На підставі викладеного та

Outcome: approved