Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про позбавлення його батьківських прав відносно малолітньої дитини: сина - [PERSON] , [INFO] , посилаючись на те, що із 27 листопада 2014 року вона перебувала із відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 лютого 2018 року, розірвано. У даному шлюбі народився син - [PERSON] , [INFO] . Вихованням, благополуччям і здоров`ям сина займається позивачка. Відповідач, як батько дитини, самоусунувся від виконання батьківських обов`язків щодо виховання та утримання сина. Так, [PERSON] не цікавиться станом здоров`я, навчанням сина, не бере участі у вихованні, не надає жодної матеріальної допомоги. Позивачка не чинила перешкод відповідачу у вільному спілкуванні, побаченні сина з батьком, однак відповідач останній раз цікавився життям своєї дитини у листопаді 2018 року. Позивач усвідомлює, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, але враховуючи те, що син повністю позбавлений догляду, матеріальної допомоги та будь-якого піклування з боку батька, вважає, що позбавлення його батьківських прав по відношенню до малолітнього сина - [PERSON] , не суперечить інтересам дитини та забезпечить нормальне його виховання та розвиток. Відповідач [PERSON] відзиву на позов не подавав. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради письмових пояснень щодо позову не подавало. 09 лютого 2021 року у даній справі закрито підготовче провадження, а справу призначено до судового розгляду. Позивач [PERSON] та представник позивача - адвокат Янчишин В.Й. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з мотивів, викладених в позовній заяві та просять суд їх задовольнити. Також зазначили, що просять врахувати, що згідно вироку Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 квітня 2018 року [PERSON] визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 185, ч.2 ст. 185 КК України. Крім цього, позивач пояснила, що відповідач не бере участі у вихованні та утриманні їх неповнолітнього сина, вважає, що його слід позбавити батьківських прав, оскільки [PERSON] перешкоджає лікуванню дитини за кордоном, не даючи свою згоду на її вивіз. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, проти їх задоволення заперечив та суду пояснив, що йому чинились перешкоди у спілкуванні з сином, у зв`язку із чим останній в 2019 році викликав працівників поліції, які пояснили йому шляхи вирішення даного питання. Також зазначив, що він неодноразово надавав позивачці грошові кошти в 2019 році в розмірі 15,0 тис. грн. з метою проведення відпочинку та оздоровлення сина на Чорному морі в Одеській області, де на даний час проживає. Пояснив , що серпні 2020 року спілкувався із позивачем та пропонував їй привести сина на оздоровлення, на що остання відмовилась. Запевнив суд, що він бажає та буде в подальшому брати участь у вихованні своєї дитини, надавати їй матеріальну допомогу, турбуватися про сина, а тому просить суд не позбавляти його батьківських прав. Представник Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради в судове засідання не з`явився, подавши клопотання відповідно до якого просить справу розглядати у відсутності їх представника, підтримують висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив наступні обставини. [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який на даний час розірвано (рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 лютого 2018 року). У даному шлюбі в них народився син - [PERSON] , [INFO] (Свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції). Позивач [PERSON] разом із малолітньою дитиною [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою №220 від 10.03.2020 р., виданою ДП «Благоустрій 1». Згідно інформації, викладеної у листі від 25.05.2020 року Тернопільським навчально-виховним комплексом №28 Тернопільської міської ради Тернопільської області, малолітній [PERSON] відвідує Тернопільський навчально - виховний комплекс №28 Тернопільської міської ради. Дитина у дитячий виховний заклад оформлена [PERSON] . Батько дитини - [PERSON] участі в житті та вихованні дитини в дитячому виховному закладі (в розумінні: відвідин дитини під час її перебування в дитячому виховному закладі, з`ясовуванні про успіхи в розвитку та навчанні дитини, відвідуванні дитячих ранків чи інших заходів, оплати за харчування, тощо) не бере. Як вбачається із інформації, викладеній у листі КНП «Тернопільська міська дитяча комунальна лікарня» №540 від 29.05.2020 року, відповідно до даних медичної документації, дитина перебуває на обліку у педіатричному відділенні №3 КНП «ТМДКЛ». Із інформації дільничного лікаря - педіатра батько [PERSON] не бере участі у медичному огляді сина [PERSON] . На огляд батько приходив один раз із [PERSON] . Згідно висновку органу опіки та піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №115 від 16.12.2020 р., беручи до уваги рекомендації комісії з питань захисту прав дитини, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . У даному висновку зазначено, що батько дитини, [PERSON] на засідання комісії не з`явився та не повідомив причини своєї відсутності, хоча був належним чином повідомлений. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що батько неповнолітньої дитини [PERSON] не бере участі у вихованні та утриманні малолітнього сина [PERSON] з 2019 року, у тому числі не цікавиться його станом здоров`я, не дає коштів на утримання дитини. Зазначила, суду, що перешкод відповідачу у спілкуванні із сином не чинила. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є бабусею позивача підтвердила суду ту обставину, що відповідач [PERSON] не бере участі у вихованні та утриманні сина [PERSON] . Згідно ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст. 164 СК України підставами для позбавлення батьківських прав батьків є: якщо мати, батько не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пп. 15,16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Ухилення від виконання юридичного обов`язку - це завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість його виконати, але не вчиняє до цього жодних дій. Тому, жодні інші обставини, як-то ухилення матері чи батька від утримання дитини, не можуть призвести до позбавлення батьківських прав. Європейський Суд з прав людини у пунктах 54, 55, 56, 59 свого рішення у справі «Хант проти України» (Hant v. Ukraine) від 07 грудня 2006 року зазначив, «…що суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v.Sweden (№2), від 27 листопада 1992 року, Серія а, №250, ст.35-36, п.90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Суд зазначає, що в даній справі компетентні національні суди, вирішуючи позбавити заявника батьківських прав, брали до уваги аргументи, надані матір`ю дитини та іншими свідками її сторони, відповідно до яких заявник втратив цікавість до свого сина. Суд не має сумнівів, що такі доводи можуть бути належними. Однак, звертаючись до усталеної прецедентної практики Суду щодо статті 8, яка виключає імпліцитні процедурні вимоги, необхідно визначити, чи був заявник залучений до процесу прийняття рішень, розглядаючи провадження в цілому, в тій мірі, яка є достатньою для забезпечення відповідного захисту його інтересів, беручи до уваги обставини справи, а також важливість прийнятих рішень…». Згідно ст. 19 СК України, орган опіки та піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися із висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 9 Конвенції встановлено, що держави учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Суд оцінивши та дослідивши докази у даній справі вважає, що матеріалами справи не доведено систематичне ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків, а також того, що незважаючи на всі заходи попередження та впливу, останній продовжує не виконувати в подальшому свої батьківські обов`язки. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дітей, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч. 1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування ним своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно своєї дитини в матеріалах справи відсутні. Судом при розгляді справи не встановлено, що винна поведінка відповідача відносно його сина є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками. При цьому, суд враховує пояснення відповідача про бажання його брати участь у житті дитини, а не відвідування її упродовж року батьком зумовлене погіршенням відносин із матір`ю дитини, наявністю між ними суперечок з приводу здійснення побачень з дитиною. Також, як вбачається із інформації, викладеній у листі КНП «Тернопільська міська дитяча комунальна лікарня» №540 від 29.05.2020 року, із інформації дільничного лікаря - педіатра, батько [PERSON] приходив на медичний огляд дитини із [PERSON] . Суд, вирішуючи справу, не бере до уваги висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , оскільки останній базується лише на підставі суб`єктивних тверджень позивача на засіданні комісії, яке було проведено у відсутності відповідача, без врахування думки відповідача та надання йому можливості подати відповідні докази, та який виходячи із його змісту базується лише на інформації наданої позивачем, отриманої від дошкільного навчального закладу та закладу охорони здоров`я. При цьому, суд констатує, що відповідач протягом двох років проживає в м.Одеса, відтак зазначеним органом останній не був повідомлений належним чином про місце та час проведення засідання опікунської ради на якому розглядалось питання доцільності позбавлення його батьківських прав. Крім цього, суд вважає, що вищевказаний висновок не містить даних щодо наявності чи відсутності винних дій в ухиленні батька від виховання неповнолітньої дитини [PERSON] . При цьому, органом опіки та піклування не з`ясовано відносин між батьком та матір`ю дитини, чи існують у них суперечки з приводу проведення побачень батька з неповнолітнім [PERSON] та чи чинились перешкоди з боку матері при відвідуванням [PERSON] свого неповнолітнього сина, чи надавав батько матеріальну допомогу на його утримання. Окрім цього, у висновку не зазначається обгрунтованості доцільності втручання в життя дитини шляхом позбавлення батька батьківських прав та висновків про те, яким чином позбавлення батьківських прав захистить інтереси дитини. Також, ВССУ у справі № 211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Таким чином, враховуючи наведені обставини, суд дійшов до висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] про позбавлення батьківських прав [PERSON] задоволенню не підлягають. При цьому, суд констатує, що відповідач у своїх поясненнях зазначив, що брав участь в утриманні дитини, надававши кошти на її утримання та оздоровлення, пропонував позивачу її оздоровлювати, а також запевнив суд, що буде брати участь в її вихованні, утриманні та піклуватись про неї. Також, на думку суду, позивачем не надано доказів, що відповідач матеріально не забезпечував дитину. При цьому, суд зазначає, що [PERSON] не зверталась із позовом до відповідача про стягнення коштів на утримання дітей. Тому, суд приходить до переконання, що у даному випадку є не доцільним позбавляти [PERSON] батьківських прав відносно його неповнолітньої дитини, застосовуючи такий захід впливу. При цьому, суд вважає за доцільне попередити [PERSON] про необхідність змінити своє ставлення до виховання дитини [PERSON] , поклавши на Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради контроль за виконанням батьківських обов`язків відповідачем. Враховуючи, що у задоволенні позову було відмовлено, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України, а залишає їх за позивачкою. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed