Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Антонівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, [PERSON] районної державної адміністрації Запорізької області, треті особи: [PERSON], Орендне підприємство Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації, Відділ Держкомзему у [PERSON] районі Запорізької області про визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету районної ради та визнання недійсним та скасування свідоцтва про право приватної власності. В позові просить визнати недійсним та скасувати рішення виконкому [PERSON] народних депутатів № 60 від 01.03.1990 року, щодо оформлення права власності на житловий будинок № 40, по вул. Садовій, у с. Новомиргородка, Вільнянського району, Запорізької області за матірю позивачки [PERSON], визнати недійсним та скасувати свідоцтво № 10 від 10.04.1990 року про право приватної власності [PERSON] на житловий будинок № 40, по вул. Садовій, у с. Новомиргородка, Вільнянського району, Запорізької області, видане Антонівською сільською радою народних депутатів Запорізької області. В обґрунтування позову зазначає, що починаючи з малих літ позивач - [PERSON] мешкала у житловому будинку за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, с. Новомиргородка, вул. Садова 40, разом зі своєю бабусею [PERSON]. В той час, коли позивач вже була дорослою і отримувала самостійний дохід, первісний будинок, в якому остання проживала зі своєю бабусею, з огляду на його ветхість, оскільки він був глинобитним, вони знесли, а замість нього збудували інший, добротний будинок, в якому вказані особи і продовжували проживати разом, а також побудували і інші надвірні споруди, на тій же земельній ділянці, на якій знаходився і основний раніше вказаний будинок. Факт проживання позивачки у вказаному будинку, наприклад у період з 1968 року по 1984 рік підтверджується довідкою виконавчого комітету Антонівської сільської ради № 193 від 06.04.2016 року. Згідно трудової книжки позивачки, остання починаючи ще з червня місяця 1959 року, працювала на різних посадах у Новомиргородській школі, яка безпосередньо знаходилася у тому ж населеному пункті, що і спірний будинок, що додатково вказує на обставину проживання позивачки у ньому та наявність грошових коштів на його перебудови, про що йшлось раніше. Позивач вважала, що ново побудований нею з бабусею будинок з усіма надвірними спорудами, належав останній на праві приватної власності і повинен був перейти у власність вже позивачу, після смерті бабці, на підставі відповідного заповіту. Згодом позивачу стало відомо, що вже після смерті її бабусі [PERSON], яка померла 15.10.1974 року, право приватної власності на вказаний спірний будинок, згідно рішення виконкому [PERSON] народних депутатів № 60 від 01.03.1990 року було оформлено, за рідною матірю позивачки [PERSON], якій на підставі вказаного рішення вже Антонівською сільською радою народних депутатів Запорізької області, як голові колгоспного двору, було видане свідоцтво № 10 від 10.04.1990 року про право приватної власності на житловий будинок № 40, по вул. Садовій, у с. Новомиргородка. Рідна мати позивачки, одноособово заволоділа вказаним спірним майном, яке у подальшому у порядку спадкування за померлою 22.01.2002 року матірю, перейшло у власність до відповідачки та одночасно рідної сестри позивача - [PERSON]. Правонаступником померлої [PERSON], відповідачем [PERSON], вказане майно, а саме житловий будинок № 40, загальною площею 59,3 кв.м., розташований за пресою: Запорізька область, Вільнянський район, с. Новомиргородка разом із земельною ділянкою 0,025 га (кадастровий номер 2321580500:09:001:0022) за цією ж адресою, було відчужено громадянину [PERSON], на підставі договорів купівлі-продажу № 161 та 162 від 29.04.2016 року. Позивач вважає, що її мати - [PERSON], не беручи участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору, зокрема починаючи з будівництва спірного будинку та наддвірних споруд та на протязі подальшого часу, втратила право на частку в майні відповідного двору, а отже і не мала жодного права отримувати спірне нерухоме майно у приватну власність, як голова колгоспного двору. З урахуванням викладених обставин вважає, що рішення виконкому [PERSON] народних депутатів № 60 від 01.03.1990 року було прийнято незаконно та підлягає скасуванню, разом із свідоцтвом виданим Антонівською сільською радою народних депутатів Запорізької області № 10 від 10.04.1990 року про право приватної власності [PERSON] на житловий будинок № 40, по вул. Садовій, у с. Новомиргородка. Позивач, представник позивача в судовому засіданні позов підтримали, надали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Відповідачі в судовому засіданні не зявилися, надали до суду заяви про розгляд цивільної справи за їх відсутності. Суд заслухавши позивача, представника позивача, свідків, дослідивши письмові матеріали цивільної справи вважає, що позов не підлягає задоволенню на підставі наступного: Відповідно до ст. 120 ЦК УРСР (1963р., в редакції станом на 10.04.1990) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу. Крім того, колгоспному дворові належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти. За визначенням ст. 121 ЦК УРСР (1963р., в редакції станом на 10.04.1990) володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснюється за згодою всіх членів двору. При відсутності згоди спір про володіння, користування або розпорядження майном колгоспного двору вирішується судом за позовом будь-якого члена двору, який досяг шістнадцяти років. Особи віком від п'ятнадцяти до шістнадцяти років можуть такий позов пред'явити за згодою своїх батьків (усиновителів) або піклувальника, а позов в інтересах осіб, що не досягли п'ятнадцяти років, може бути пред'явлений їх батьками (усиновителями) або опікуном. За вимогами ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В силу ч.2 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. За визначенням ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Дослідивши письмові докази на цивільною справою суд не вбачає підстав для визнання недійсним та скасування рішення виконкому [PERSON] народних депутатів № 60 від 01.03.1990 року, визнання недійсним та скасування свідоцтва № 10 від 10.04.1990 року про право приватної власності [PERSON] на житловий будинок № 40, по вул. Садовій, у с. Новомиргородка, Вільнянського району, Запорізької області, видане Антонівською сільською радою народних депутатів Запорізької області. Жоден з наданих письмових доказів не містить обставин, що свідчать про прийняття рішення виконкомом [PERSON] народних депутатів 01.03.1990 та видачу Антонівською сільською радою народних депутатів Запорізької області свідоцтва № 10 від 10.04.1990 року, поза наданими повноваженнями та з порушенням порядку прийняття відповідного рішення та вчинення відповідної дії. Покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], про те, що позивач та її бабуся [PERSON] будували будинок, позивач приїжджала до матері [PERSON], допомагала матері матеріально, здійснювала поточний ремонт та прибирання зазначеного домоволодіння, на переконання суд не можуть свідчити про прийняття рішення виконкомом [PERSON] народних депутатів 01.03.1990 та видачу Антонівською сільською радою народних депутатів Запорізької області свідоцтва № 10 від 10.04.1990 року, поза наданими повноваженнями та з порушенням порядку прийняття відповідного рішення та вчинення відповідної дії. За зазначених обставин, суд приходить до висновку про відсутність обставин, які б свідчили про прийняття рішення виконкомом [PERSON] народних депутатів 01.03.1990 та вчинення дії Антонівською сільською радою народних депутатів Запорізької області поза наданими повноваженнями та з порушенням порядку прийняття відповідного рішення та вчинення відповідної дії. На підставі зазначеного суд приходить до висновку, що позов не задоволенню підлягає.

Outcome: dismissed