Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, в якому уточнивши позовні вимоги просила суд ухвалити рішення, яким встановити факт родинних стосунків між нею та [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , а саме те, що [PERSON] є двоюрідною племінницею [PERSON] . Усунути [PERSON] [INFO] індивідуальний податковий номер [NUMBER] від права спадкування за померлим [INFO] [PERSON] [INFO] . В обґрунтування пред`явлених вимог позивачка послалася на те, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , який був їй двоюрідним дядьком. Після його смерті залишилось спадкове майно. [PERSON] одружений не був, тому ні дружини, ні дітей, які б могли бути спадкоємцями першої черги, немає. У встановлений законом шестимісячний термін, необхідний для подачі заяви про прийняття спадщини після померлого, вона звернулась до приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Дробітько В.В. та подала таку заяву. Спадкова справа нотаріусом заведена за №50/2017. Інформація про заповіт у нотаріуса відсутня, отже спадкування відбувається за законом. Після сплину шестимісячного терміну, вона знову звернулась до нотаріуса з приводу отримання свідоцтва про право на спадщину. Так, як у неї відсутні документи, що підтверджують факт родинних відносин з померлим [PERSON] , відсутні правовстановлюючі документи на нерухоме майно, яке належало померлому,- 08.02.2018 р. приватним нотаріусом Дробітько В.В. було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії та рекомендовано звернутись до суду. Таким чином, з причин, від неї незалежних , вона вимушена була звертатись до Київського райсуду м. Полтави з приводу винесення рішення про встановлення юридичного факту. 24.05.2018 року Київським райсудом м. Полтави винесено рішення, яким встановлено даний факт. Дане рішення суду було оскаржене відповідачкою в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі апелянт [PERSON] сама визнає, що резолютивна частина рішення Київського райсуду м. Полтави від 24.05.2018 р. про встановлення факту родинних відносин між нею, [PERSON] та померлим [PERSON] є правильною по суті і вона дійсно являється померлому [PERSON] двоюрідною племінницею. Але вона не згода з рішенням суду в частині обґрунтування. 28.11.2018 р. Полтавським Апеляційним судом винесено постанову, відповідно до якої апеляційну скаргу відповідачки [PERSON] задоволено частково, а саме: рішення Київського райсуду м. Полтави від 24.05.2018 р. скасовано з підстав не залучення відповідачем у справі [PERSON] та роз`яснено їй право подачі позову про встановлення факту родинних відносин між мною та [PERSON] до належного Відповідача. [PERSON] є двоюрідним братом її батькові - [PERSON] , протягом життя [PERSON] підтримував з батьком [PERSON] тісні дружні та родинні стосунки, часто бував вдома у [PERSON] , після смерті [PERSON] [INFO] , [PERSON] продовжив підтримувати тісні родинні стосунки із її мамою [PERSON] - дружиною [PERSON] та з нею. Самостійно відвідати [PERSON] її мама [PERSON] не мала змоги так як тяжко хворіє, та самостійно не виходить з власної квартири. Згодом вона та її мама [PERSON] , довідалися, що [PERSON] з початку травня 2017 року перебував в 1 міській клінічній лікарні де лікувався від отриманих травм, внаслідок ДТП, і [INFO] помер у лікарні. В картці стаціонарного хворого міститься заява [PERSON] адресована головному лікарю лікарні про використання в лікуванні лікарських препаратів придбаних за власний рахунок. Датована заява 06.05.2017р., але в картці стаціонарного хворого будь-які дані про придбання [PERSON] чи його рідними лікарських засобів та виробів медичного призначення відсутні. [PERSON] проживав самостійно, його матеріальний дохід складала щомісячна пенсія, яку він отримував особисто через поштове відділення № 36017 в сумі 3 135,78 грн., за останній місяць життя та перебування в лікарні [PERSON] , в силу того що перебував у лікарні в постійно лежачому положенні, не міг самостійно пересуватися та отримати пенсію, що підтверджується повідомленням ГУ ПФУ в Полтавській області за вих. № 16591/04-20 від 12.09.2019р. Таким чином [PERSON] не мав грошових коштів для придбання лікарських засобів та не мав змогу їх самостійно придбати чи отримати медичну допомогу з додаткової діагностики для уточнення стану здоров`я. Викладене на думку позивача повністю підтверджено документальними доказами - карткою стаціонарного хворого [PERSON] , що залучена до матеріалів цивільної справи. Про дату початку стаціонарного лікування та перебування [PERSON] у лікарні, хід лікування, дату його смерті було відомо [PERSON] , але про настання таких обставин вона не повідомила її маму [PERSON] та [PERSON] , як і не повідомила їх про смерть спадкодавця. [PERSON] , [PERSON] знаючи що він перебуває в безпорадному стані, потребує допомоги рідних в елементарному - придбанні лікарських засобів та догляду, проведення діагностування, такої допомоги не надали в період лікування в травматологічному та реанімаційному відділенні Першої міської лікарні, не тільки не надали, а й не повідомили її та її маму [PERSON] про перебування [PERSON] в безпорадному стані, чим позбавили їх можливості надати [PERSON] належну матеріальну, психологічну та іншу допомогу, забезпечити його належним лікуванням, що можливе лише власним доглядом за участі рідних з додатковим витрачанням грошових коштів. [PERSON] , [PERSON] було добре відомо, що вона мала та має можливість допомогти [PERSON] в лікуванні та догляді. Виконати придбання лікарських засобів та оплатити хірургічної операції із вставляння спиці, що вважається найбільш ефективним лікуванням при таких травмах. Таким чином [PERSON] , не надали допомоги [PERSON] , який перебував в безпорадному стані належного догляду та лікування. Вона вважає, що за умови своєчасного повідомлення її мами та її про лікування [PERSON] в 1 МКЛ, вона б мала змогу організувати якісне медичне лікування. З врахуванням викладеного та подальших дій [PERSON] , [PERSON] вважає, що їх не цікавив стан здоров`я спадкодавця, вони були зацікавлені лише в отриманні набутого ним за роки життя його особистого майна - спадщини після нього. Місце поховання спадкодавця [PERSON] відповідач не повідомляла протягом двох років, хоча вона неодноразово про це вимагала. За умови повідомлення її мами та її про дату смерті спадкодавця, вони б забезпечили проведення обряду поховання у звичаї прийнятому в Україні, з повідомленням рідних, друзів, знайомих та сусідів про такий сумний факт, у строки значно менші. Вважає вищевикладені обставини - істотними, які впливають на вирішення первісних та зустрічних позовних вимог. [PERSON] звернулась до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Дробітько Вікторія Вікторівна, де просила суд визначити черговість одержання права на спадкування за законом спадкоємцями померлого [INFO] [PERSON] [PERSON] та [PERSON] , які прийняли його спадщину. Визнати [PERSON] , спадкоємцем у порядку третьої черги за законом за правом представлення померлого [INFO] [PERSON] як двоюрідну сестру спадкодавця. Визнати [PERSON] спадкоємцем у порядку п`ятої черги за законом померлого [INFO] [PERSON] як двоюрідну племінницю спадкодавця. В обгрунтування зустрічного позову [PERSON] вказувала, що її мати [PERSON] є рідною тіткою померлого [INFO] [PERSON] . ЇЇ мати [PERSON] є рідною бабою відповідача [PERSON] , оскільки вона мала двох дітей її та дочку [PERSON] . [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , виданим відділом РАГС виконавчого комітету Полтавської міської Ради народних депутатів. Отже вона, [PERSON] , є двоюрідною сестрою померлого [INFO] [PERSON] , а відповідач [PERSON] є його двоюрідною племінницею. Між нею та [PERSON] існує цивільно-правовий спір, оскільки відповідач помилково вважає себе спадкоємцем за законом [PERSON] в порядку представлення згідно ч.4 ст. 1266 ЦК в рівних частках з нею. Нотаріус [PERSON] під час прийому 22.08.2018 року усно повідомила її про те, що вона також вважає, що [PERSON] , як двоюрідна племінниця померлого, має право на його спадщину за законом в одну чергу разом з нею в рівних частках. З такою позицією відповідача [PERSON] вона не згодна та вважає її помилковою і такою, що суперечить вимогам норм матеріального права. Вважає, що відповідно до вимг закону у [PERSON] відсутнє право на спадкування за законом за правом представлення в одну ( третю) чергу разом з нею після померлого [PERSON] . Відповідно до вимог норм матеріального права ( ст.ст. 1258, 1263, 1265,1266 ЦК України) у відповідача не виникає особистих майнових прав на отримання спадщини за законом після померлого [PERSON] , оскільки вона, [PERSON] , як двоюрідна сестра [PERSON] , є його спадкоємцем за законом третьої черги за правом представлення, в той час як [PERSON] , як двоюрідна племінниця померлого, є його спадкоємцем п`ятої черги. Тому прийняття нею, [PERSON] - спадкоємцем за законом третьої черги, спадщини померлого [PERSON] позбавляє [PERSON] як його спадкоємця подальшої - п`ятої черги спадкування за законом, права на спадкування після нього. 25.04.2019 року представник позивача за первісним позовом подав відзив на зустрічну позовну заяву, де просив відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] . В обґрунтування відзиву вказував, що за умови своєчасного повідомлення її про лікування [PERSON] в 1 МКЛ, вона б мала змогу придбати йому якісні лікарські засоби в повному об`ємі, організувати додаткове обстеження із використанням якісної медичної апаратури для відновлення здоров`я, і наслідки які ставлися, за умови своєчасного, якісного лікування, могли б і не настати. [PERSON] не забезпечила [PERSON] належного лікування та придбання належних для лікування лікарських засобів, проведення якісного медичного обстеження, з врахуванням подальших дій [PERSON] , вважає що її не цікавить стан здоров`я спадкодавця, вона була зацікавлена в отриманні спадщини після нього. Позивачу, восени 2017 року стало відомо, що під час перебування [PERSON] в лікувальному закладі, [PERSON] зверталась до [PERSON] із вимогою оформлення на неї заповіту, але він їй відмовив у цьому. Будь - яке рішення суду чи нотаріуса про усунення [PERSON] від спадкування за померлим [PERSON] відсутні, закон не позбавляє права спадкування в зв`язку із смертю спадкоємця відповідної черги його нащадків. Лише для четвертої черги спадкоємців нормами Цивільного кодексу визначено, що за правом представлення не може бути у спадкоємців четвертої черги. У інших чергах спадкування прямої застороги щодо представлення у спадкуванні відсутні. 13.05.2019 року відповідач [PERSON] надала відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, де просила, зустрічні позовні вимоги задовольнити. Вважає, що правильне розуміння змісту норм Цивільного кодексу України, Порядку та Методичних рекомендацій, які цитуються позивачем та її представником у «Відзиві на зустрічні позовні вимоги» не спростовують її вимог. А навпаки підтверджують обґрунтованість її зустрічних позовних вимог і помилковість заперечень позивача [PERSON] на них, а також те, що роз`яснення, викладене в Інформаціному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 може і повинно бути застосоване судом при вирішення спірних правовідносин. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити, з підстав викладених у ньому, в задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Представники відповідача в судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечували, зустрічний позов підтримали, просили задовольнити. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO] (свідоцтво про смерть [NUMBER] , видане Подільським районним у м.Полтаві відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Полтавській області; а.с.29). Після його смерті відкрилась спадщина, відкрита спадкова справа № 50/2017. Відповідно до матеріалів спадкової справи спадкоємцями після померлого [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] [PERSON] у встановлений законом шестимісячний термін, необхідний для подачі заяви про прийняття спадщини після померлого, звернулась до приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Дробітько В.В. та подала таку заяву, проте так, як у неї відсутні документи, що підтверджують факт родинних відносин з померлим [PERSON] , відсутні правовстановлюючі документи на нерухоме майно, яке належало померлому,- 08.02.2018 р. приватним нотаріусом Дробітько В.В. було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії та рекомендовано звернутись до суду. Встановлено, що [PERSON] народився [INFO] . Його мати [PERSON] народилась [INFO] в с. Патліївка Полтавського району Полтавської області, а померла [INFO] . Рідна сестра [PERSON] - [PERSON] народилась [INFO] в с. Патліївка Полтавського району Полтавської області, а померла [INFO] . [PERSON] була матірю [PERSON] . [PERSON] , [INFO] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Полтавського міського управління юстиції. Згідно свідоцтва про зміну прізвища, імені, по батькові від 19.09.1996 року [PERSON] , [INFO] , змінила прізвище на [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про народження батьками [PERSON] , є [PERSON] та [PERSON] . Встановлено, що [PERSON] була рідною сестрою [PERSON] . Згідно листа державного архіву Полтавської області від 15.03.2018 року №01-13/241вбачається, що до архіву книги реєстрації актових записів громадянського стану про одруження та актові записи про народження [PERSON] та [PERSON] не надходили. А значна кількість документів довоєнного часу втрачена в період тимчасової окупації Полтавщини (1941-1943 р.р.) нацистськими загарбниками (а.с. 12). Відповідно до положення п.1 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Відповідно до ст. 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Свідки допитані в ході судового розгляду підтвердили факт того, що померлий [INFO] [PERSON] є двоюрідним дядьком [PERSON] . Виходячи з вищевикладеного, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині встановлення факту родинних відносин підлягають задоволенню. Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 11.12.2018 року у цивільній справі № 552/5071/18 задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту, та встановлено факт, що [PERSON] , [INFO] є двоюрідною сестрою [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Частиною 5 статті 1224 Цивільного кодексу України передбачено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Таким чином, позивачка [PERSON] вважає, що відповідач внаслідок своїх умисних дій повинен бути усунений від права на спадкування, в зв`язку з тим, що вона ухилялась від надання допомоги спадкодавцю. Відповідно до роз`яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного суду України від 30.05.08 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», суд, при вирішенні справи про усунення осіб від права на спадкування повинний встановити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цій особі. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, проявляється в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення має бути пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла таких дій. Для задоволення вимог за ч 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від наданім спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цій особі. У постановах Верховного суду в складі колегії суддів Другої судової палати касаційного цивільного суду від 21.03.2018 року у справах № 337/6000/15-ц та від 04.07.2018 у справі 404/2163/16ц зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язків забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду України у складі колегії суддів Другої судової Палати касаційного цивільного суду від 25.03.2019 року по справі №766/810/17, провадження 61-37615св18 (ЄДРСРУ№ 80783119), від 11.02.2019 року по справі №756/11676/16ц.провадження № 61-34600св18 (ЄДРСРУ № 79806136). В обґрунтування підстав позову позивачка посилається на те, що дії відповідача [PERSON] були направлені не на турботу за [PERSON] та його одужання, а на обмеження [PERSON] в отриманні такої медичної допомоги, та швидшого отримання спадкового майна за [PERSON] , що підтверджується тим, що про смерть [PERSON] не були повідомлені найближчі родичі, які протягом життя підтримували тісні родинні стосунки з [PERSON] та також могли бути спадкоємцями . Однак на підтвердження цих обставин позивачка не надала суду жодних доказів. Крім цього, суд має з`ясувати, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб і чи мав спадкоємець матеріальну й фізичну змогу надавати таку допомогу. З доводів позивачки, слідує виключно про її намір та бажання допомогти матеріально спадкодавцю, та не повідомлення відповідачкою про обставни хвороби [PERSON] та здійснення інших перешкод , з урахуванням неодноразових твердженнь позивача щодо тісних родинних стосунків з померлим, не зрозуміло чому позивач досить тривалий час самостійно не зв`язувалась з [PERSON] . Таким чином, вимоги позову про усунення [PERSON] від права на спадкування після [PERSON] є необґрунтованими і задоволенню не підлягають. В судовому засіданні були допитані свідки, які підтвердили факт родинних стосунків між сторонами по справі та померлим [PERSON] , та повідомили факти з життя вищевказаних осіб, інших рідних померлого [PERSON] необхідні та достатні для прийняття судом законного та справедливого рішення в даній справі. Згідно ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує прав на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно ст. 1263 ЦК України у третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця. Згідно ч.1 ст. 1263 ЦК України у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого стапеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого стпеня спорідження усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення . Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. Згідно ч.ч.4-6 ст.1266 ЦК України двоюрідні брати та сестри спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (тітці, дядькові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Якщо спадкування за правом представлення здійснюється кількома особами, частка їхнього померлого родича ділиться між ними порівну. При спадкуванні по прямій низхідній лінії право представлення діє без обмеження ступеня споріднення. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.5.3 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначається, що спадкування за правом представлення, має місце у випадках, встановлених ст.!266 ЦК України, за умови, якщо спадкоємець першої - третьої черги спадкування за законом помер до відкриття спадщини. Норми ст. 1266 ЦК застосовуються лише щодо відносин при спадкуванні за законом (глава 86 ЦК). Перелік осіб (спадкоємців), які мають право на спадкування за правом представлення, встановлений нормами ст, 1266 ЦК, є вичерпним. Немає підстав розширювати цей перелік за рахунок осіб, які в якості двоюрідних племінників, двоюрідних внуків мають право на спадкування як спадкоємці п`ятої черги спадкоємців за законом. Правило про те, що при спадкуванні при прямій нисхідній лінії право представлення діє без обмеження ступеня споріднення (ч. 6 ст. 1266 ЦК, слід розуміти таким чином, що спадкоємцями по прямій нисхідній лінії є рідні пра- прадід, дід, батько, внук, правнук, праправнук. Внуки, праправнуки спадкують за правом представлення відповідно до ч. 1 ст. 1266 ЦК, а прадід, (прабаба) відповідно до ч. 2 ст. 1266 ЦС. Правнуки спадкують за правом представлення після смерті прадіда (прабаби), якщо на час відкриття спадщини немає в живих їхніх діда (баби), батька (матері), спадкоємців за законом першої черги. Таким чином, відповідно до вимог норм матеріального права (ст.ст. 1258,1263,1265,1266 ЦК України) у [PERSON] не виникає особистих майнових прав на отримання спадщини за законом після померлого [PERSON] , оскільки, [PERSON] , як двоюрідна сестра [PERSON] , є його спадкоємцем за законом третьої черги за правом представлення, в той час як [PERSON] , як двоюрідна племінниця померлого, є його спадкоємцем п`ятої черги. Тому прийняття [PERSON] - спадкоємцем за законом третьої черги, спадщини померлого [PERSON] позбавляє [PERSON] як його спадкоємця подальшої - п`ятої черги спадкування за законом, права на спадкування після нього. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку що зустрічний позов [PERSON] підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положеньст. 133 ЦПК Українисудові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Частинами 1,2статті 141ЦПК України, передбачено, що судовий збір покладається на сторонни пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані зрозглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмовив позові- на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вище наведеного,

Outcome: partial