Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Комунального підприємства «Херсонський комунальний транспортний сервіс» посилаючись на те, що працювала у відповідача бухгалтером 2 категорії та 22.09.2015 року після бесіди з новим директором комунального підприємства «Херсонський комунальний транспортний сервіс» написала заяву про звільнення з займаної посади з 22.09.2015 року за угодою сторін, але до теперішнього часу відповідач її не звільнив та розрахунок при звільненні з нею не проведено, у зв'язку з чим просить зобов'язати відповідача звільнити її з роботи з займаної посади з 22.09.2015 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, оскільки вона не відмовилася від звільнення за угодою сторін, зазначене звільнення не провів відповідач, з вимогами про вихід її на роботу не звертався, внаслідок чого вона підлягає звільненню за власним бажанням. Просила зобов'язати відповідача видати їй належним чином оформлену трудову книжку, стягнути з відповідача на її користь компенсацію за невикористані дні відпустки в розмірі 1996,14 грн., компенсацію за час затримки у видачі трудової книжки з 22.09.2015 року в розмірі 7122,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 1500,00 грн., судові втрати на правову допомогу в розмірі 4000 грн. Відповідачем подані письмові заперечення на позов, відповідно до яких позов не визнає. Позивач працює на підприємстві, на яке 17.09.2015р. призначено директором [PERSON] 21.09.2015р. позивач, порушуючи режим роботи підприємства, самовільно покинула робоче місце, а 22.09.2015р. не приступаючи до виконання своїх обов'язків подала заяву про звільнення за згодою сторін та не дочекалася рішення керівництва. Починаючи з 22.09.2015р. позивач на роботу не виходила та перебуває у прогулі. Домовленості про звільнення за угодою сторін не було, позивачем умови трудового договору не виконуються. Підприємство не маючи інформацію про знаходження свого працівника 29.09.2015р. направило на адресу позивача лист з запрошенням з'явитися на підприємство та пояснити про причини відсутності на роботі, лист не вручений у зв'язку з відсутністю адресата. 24.11.2015р. надійшла заява позивача про звільнення за власним бажанням, яка не розглядалася, оскільки позивач самостійно залишила роботу та на підприємство не зверталася та знаходиться в прогулі, від роботи не відсторонювалася. В судовому засіданні позивач підтримала заявлені вимоги в повному обсязі, пояснила, що 21.09.2015 р. підприємство було захоплено невідомими людьми, вона з іншими особами злякалися, зачинилися в кабінеті, а 22.09.2015р. довідалася про призначення нового директора підприємства, написала заяву про звільнення за угодою сторін, її пообіцяли звільнити, внаслідок чого вона на роботу не виходила. Доказів подання заяви про звільнення, її прийняття відповідачем та про прийняте останнім рішення надати суду не може. 02.10.2015 р. відправила на адресу відповідача лист з вимогою виплатити заробітну плату, компенсацію за невикористану відпустку та трудову книжку. Самостійно на підприємство не ходила, заробітну плату в касі не отримувала до теперішнього часу, оскільки вважає за потрібне отримати всі суми, що їй повинні виплатити при звільненні, а не частку заробітка за вересень 2015 року. Писала листи міському голові, в прокуратуру з питання неможливості відповідати за майно підприємства, небажанням працювати з новим директором та з проханням прийняття заходи щодо виплати їй заробітної плати, компенсації та видачі трудової книжки. Також писала у ТУ Держпраці з питання надання допомоги у її звільненні з 22.09.2015р. 19.11.2015р. написала нову заяву про звільнення за власним бажанням у зв'язку з доглядом за дитиною до досягнення нею 14-річного віку. Моральну шкоду обґрунтовувала завданням їй відповідачем моральних страждань, оскільки є безробітною одинокою матір'ю, дитина хворіла, їй не виплатили заробітну плату тощо. Моральну шкоду оцінює у 1500,00 грн. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав у повному обсязі, просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на його необґрунтованість, оскільки позивач не звільнена з підприємства до теперішнього часу, але з 21.09.2015 року не виконує свої обов'язки, покинула робоче місце та з цього часу в табелі робочого часу їй ставлять прогули. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.ст. 60, 61 ЦПК України, сторони зобов'язані надати докази та довести ті обставини, які обґрунтовують їх вимоги і заперечення та мають значення для справи, крім тих, які визнаються сторонами, є загальновідомими та встановлені рішенням суду. Згідно ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю,колективним договором і угодою сторін. Відповідно до п.1 ст. 36 КЗпПУ трудовий договір може бути припинено за угодою сторін. Статтею 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Ст. 117 КЗпП України передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у день звільнення, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки розрахунку. Відповідно до вимог ч.4 ст. 235 КЗпП України, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Судом встановлено, що на час розгляду справи позивач [PERSON] перебуває у трудових відносинах з відповідачем комунальним підприємством «Херсонський комунальний транспортний сервіс» з 16.02.2015 року згідно наказу № 14-к від 16.02.2015 року, працює на посаді бухгалтера 2 категорії комунального підприємства «Херсонський комунальний транспортний сервіс», з 21.09.2015 року не виконує свої обов'язки, покинула робоче місце та з цього часу в табелі робочого часу виставлені відмітки про прогули. Вказані обставини підтверджуються поясненнями позивача, представника відповідача, матеріалами справи. Позивач вважає, що вона на законних підставах не виходить на роботу, оскільки досягнута згода про її звільнення. При цьому, позивач визнала в судовому засіданні, що на роботу вона не виходила, не зважаючи на те, що наказу про її звільнення не видано. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до змісту ст.ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист же цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не любим, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визнається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Позивач просить звільнити її за власним бажанням з 22.09.2015р. Судом встановлено, що з 21.09.2015 р. [PERSON] виходів на роботу не має, про причини відсутності на роботі адміністрацію підприємства не повідомила, фактично не виходить на роботу без поважних причин. Відповідачем приймалися заходи щодо з'ясування підстав відсутності позивача на робочому місці, про що свідчить надіслане їй запрошення за адресою, вказаною позивачем як місце фактичного проживання в особовій картці працівника, заповненої власноруч позивачем (арк. справи 36,39). Запрошення не вручене за закінченням терміну зберігання, адресат відсутній дома, залишено сповіщення. В судовому засіданні позивачем підтверджена адреса її фактичного місця проживання: [ADDRESS]. Доводи позивача про наявність домовленості між нею та уповноваженою особою підприємства про звільнення [PERSON] за угодою сторін за ч.2 ст. 36 КЗпП України не підтверджені належними доказами, внаслідок чого відсутні підстави вважати припиненими трудові відносини сторін. Судом не може бути прийнята до уваги заява [PERSON] від 19.11.2015 р. про звільнення її за власним бажанням 19.11.2015р., як підстава для її звільнення за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України з 22.09.2015 року, оскільки позивач наполягає на своєму звільнення за власним бажанням з 22.09.2015 р., а не з 19.11.2015р. Суд розглядає цивільні справи за приписами ч.1 ст. 11 ЦПК України в межах заявлених вимог. Доказів про подання заяви про звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КзПП України [PERSON] 22.09.2015 р. або за 2 тижня до цієї дати суду не надано. За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо зобов'язання відповідача звільнити її з роботи з займаної посади з 22.09.2015 року за власним бажанням не ґрунтуються на законі та задоволенню не підлягають, її право на звільнення з 22.09.2015р. за власним бажанням не порушено, оскільки вимоги щодо можливості такого звільнення позивачем відповідачеві не подавалися. Оскільки відсутні підстави для зобов'язання відповідача звільнити позивача за власним бажанням з 22.09.2015 р. відсутні підстави для задоволення вимог про зобов'язання відповідача видати позивачеві належним чином оформлену трудову книжку, стягнення компенсації за невикористані дні відпустки в розмірі 1996,14 грн., компенсацію за час затримки у видачі трудової книжки з 22.09.2015 року в розмірі 7122,00 грн. та моральної шкоди в розмірі 1500,00 грн. З врахуванням відмови у задоволенні позову. відсутні підстави для відшкодування позивачеві судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed