Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору позики та договору іпотеки недійсними. Свої вимоги обґрунтовує тим, що на протязі 2008-2010р. вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] В 2009 р. [PERSON], переконавши її в необхідності залучення коштів для розвитку його ресторанного бізнесу, запропонував отримати кошти в позику, надавши у якості забезпечення договору належну їй квартиру. При цьому [PERSON] запевнив [PERSON], що позику поверне особисто і вчасно, і що укладення договору позики від її імені, але в його інтересах, та забезпечення позики іпотекою є лише формальністю, яка жодним чином не вплине на її майнові права. Так, 01.10.2009р. між [PERSON] та [PERSON], було оформлено договір позики та договір іпотеки її квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Для погашення заборгованості за зазначеним договором позики, 30 березня 2010р. був укладений договір позики з [PERSON] на суму еквівалентну 60 000 доларів США строком на 3 місяці та договір іпотеки, відповідно до якого у забезпечення виконання зобов'язань за договором позики [PERSON] передала в іпотеку належну їй квартиру [ADDRESS]. 23 липня 2014р. судом було прийнято до розгляду заяву позивача [PERSON], якою було змінені підстави позову та заявлено про поновлення процесуального строку для звернення до суду з позовом. Обґрунтовуючи пропущення строку позивач зазначала, що вона має кілька хвороб, які мають ревматологічний та ендокринний характер та обмежують її самостійне пересування, також вона має батька похилого віку, який має кілька хронічних хвороб та значну втрату зору, тому внаслідок погіршення свого стану здоров'я та стану здоров'я свого батька, позивач буда змушена в кінці 2012р. переїхати до батьків у смт. Смоліне, Кіровоградської обл. Обґрунтовуючи вимогу про визнання правочинів недійсними, позивач зазначала, що вони були вчинені під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, оскільки їй необхідно було терміново повернути кошти за попереднім договором позики, інакше її могли позбавити квартири, яка була передана в іпотеку. Знаючи про це, її співмешканець [PERSON] знайшов позикодавця [PERSON] і переконав позивача укласти договір позики та договір іпотеки, мотивуючи це тим, що іншого способу знайти кошти для погашення попереднього боргу немає і для того, щоб на предмет іпотеки не звернули стягнення, необхідно укласти договір позики з відповідачем. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, визнати недійсними договір позики від 30 березня 2010р. та договір іпотеки від 30 березня 2010р., укладені між [PERSON] та [PERSON], посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні позов не визнали та зазначили, що оспорювані угоди відповідають вимогам закону і тому відсутні підстави для визнання їх недійсними. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час розгляду справи була повідомлена належним чином, направила письмові пояснення та просила розглядати справу у її відсутності. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Печерської районної у м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явилась, про час розгляду справи була повідомлена належним чином. Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши письмові докази у справі, матеріали кримінальної справи Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві №54-3349, приходить до наступних висновків. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною першою статті 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позивач 22.04.2014р. звернулась до суду з вимогами про визнання договору позики та договору іпотеки недійсними, які були укладені сторонами 30 березня 2010р. Частиною першою ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом частин третьої - п'ятої ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. З огляду на надані позивачем обґрунтування причин пропуску строку звернення до суду за захистом своїх прав, а саме загострення хронічних хвороб та необхідністю здійснювати догляд за хворим батьком, який проживає за межами м. Києва, суд визнає їх поважними і з огляду на це вважає можливим їх поновити. В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач [PERSON] зазначала, що на протязі 2008-2010р. вона та [PERSON] співмешкали у квартирі, яка належить на праві власності [PERSON] В 2009 р. [PERSON] переконав її в необхідності залучення коштів для розвитку його ресторанного бізнесу, шляхом отримання коштів в позику та надання у забезпечення виконання умов договору належну їй квартиру. [PERSON] запевнив [PERSON] в тому, що позику поверне особисто і вчасно, а також запевнив, що укладення договору позики від її імені, але в його інтересах, та забезпечення позики іпотекою є лише формальністю, яка жодним чином не вплине на її майнові права. 01.10.2009р. між [PERSON] та [PERSON], було оформлено договір позики та договір іпотеки квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Судом встановлено, що для погашення заборгованості за договором позики від 01.10.2009р., в 2010р. був укладений договір позики між [PERSON] та [PERSON] на суму еквівалентну 60 000 доларів США на строк 3 місяці, Одночасно з укладенням договору позики, сторонами був укладений договір іпотеки, яким забезпечувалось виконання зобов'язання на підставі договору позики на суму 716800 грн., що складає за курсом продажу доларів США 89600 доларів. У забезпечення виконання зобов'язань за основним договором іпотекодавець [PERSON] передала в іпотеку квартиру [ADDRESS]. Статтею 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Частиною першою статті 58 ЦПК України, визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. За змістом частини першої статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Як встановлено в судовому засіданні, відповідачу [PERSON] було відомо про матеріальний стан позивача [PERSON], а саме те, що вона ніде не працює, оскільки зазначена обставина була відображена у тексті договору позики та відповідно не має самостійного джерела постійного доходу, на її утриманні перебуває малолітній син. Також відповідачу було відомо про існування у позивача боргу за попереднім договором позики, оскільки спочатку було укладено новий договір позики з [PERSON] і в той же день, у іншого нотаріуса було проведено розірвання договору позики та іпотеки від 01.10. 2009р. та здійснено зняття обтяження у вигляді заборони на відчуження зазначеної в договорі іпотеки квартири позивача. Того ж дня, 30.03.2010р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено договір іпотеки та накладено заборону на відчуження квартири [ADDRESS], яка належить [PERSON] до припинення чи розірвання договору іпотеки. Вказані обставини підтверджують факт обізнаності [PERSON] про те, що [PERSON] укладає з ним угоду позики та договір іпотеки внаслідок того, що вона опинилась в скрутній ситуації, оскільки їй було необхідно повернути кошти за попереднім договором позики, інакше вона та її малолітній син втратять квартиру. З огляду на зазначене, суд дійшов до висновку, що у сукупності, вищевказані обставини свідчать про те, що відповідач [PERSON] вирішив скористатись скрутним становищем позивача [PERSON] Зазначене також підтверджується тією обставиною, що в договорі була зазначена не реальна сума грошей, що була передана в позику - еквівалент 60 000 доларів США, а сума яка мала бути повернута - еквівалент 89 600 доларів США - тобто сума позики та проценти за користування позикою (60 000+29600). Під час судового розгляду судом встановлено, що після підписання [PERSON] оспорюваного договору позики від 30.03.2010р., грошові кошти надані [PERSON] у розмірі еквівалентному 60 000 доларів США були передані в рахунок погашення попередньої позики за договором від 01.10.2009. Відповідно до ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину. Аналізуючи укладений сторонами договір позики від 30 березня 2010р., суд прийшов до висновку, що його умовами було передбачено сплату позивачем процентів за користування позикою у розмірі 50% за 3 місяці, а неустойка за несвоєчасне повернення позики була визначена в розмірі 1% від суми позики за один день прострочення, що загалом при перерахунку за рік складало 200% річних та 365% неустойки, що безперечно свідчить про невигідність зазначених умов для позичальника за договором - [PERSON] Також це доводить, що оспорювану угоду позивач була вимушена укласти на вкрай невигідних для неї умовах, внаслідок збігу тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням сторони. Збігом тяжких обставин є також загроза втратити заставлене житло. З наявних в матеріалах справи доказів також встановлено, що відповідно до виконавчого напису нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] від 17.02.2011р., сума заборгованості за договором позики від 30.03.2010р. становила 2 818 724,00 (два мільйони вісімсот вісімнадцять тисяч сімсот двадцять чотири) грн., що підтверджує нарахування вказаних вище процентів за користування позикою та вказаної неустойки. Збігом тяжких обставин для [PERSON] був той факт, що у випадку несплати попередньої позики вона могла втратити єдине житло, в якому позивач мешкала з малолітнім сином Вказані обставини свідчать про укладення договору позики та іпотеки позивачем під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, що передбачене ст. 233 ЦК України та доводять обґрунтованість заявленого позову та є достатніми правовими підставами для його задоволення. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно до ч.1 ст. 548 ЦК України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Враховуючи зазначене, договір іпотеки має похідний характер від основного зобов'язання оформленого у вигляді договору позики і був укладений у забезпечення його виконання. Відповідно до п.2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Особа має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Як зазначила в судовому засіданні позивач [PERSON], вкрай невигідні для неї, як для позичальника умови, полягали в величезних відсотках, які вона не могла сплатити, а загроза втратити житло була тяжкою обставиною і за інших обставин, вона б ніколи не уклала угоду з такими умовами. Враховуючи всі встановлені обставини справи, суд дійшов до висновку, що доводи позивача про недійсність договору позики з підстав, передбачених ст. 233 ЦК України та укладення нею угод під впливом тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з її волевиявленням підписати угоду на вкрай невигідних для неї умовах, є доведеними і тому позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved