Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання. В обґрунтування позовних вимог зазначила наступне. Позивач [PERSON] перебувала в шлюбних відносинах з відповідачем [PERSON] з 15.04.1994 року по 08.06.1999 року. Шлюб між сторонами було розірвано. Від шлюбу у сторін народилася дочка - [PERSON], [INFO], яка проживає разом із позивачем та перебуває на її утриманні. З 2000 року по 26.05.2009 року відповідач відповідно до рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя сплачував позивачу аліменти на утримання дитини, проте, не завжди у повному обсязі. З 27.05.2009 року і до досягнення дочкою повноліття - [INFO], позивач аліменти не отримувала. Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків. Позивач працює у ЗОШ № 88 на посаді вчителя, отримує незначну заробітну плату, інших прибутків не має. З часу повноліття дочка хворіє, у зв'язку із чим потребує додаткового утримання. На даний час дитина є повнолітньою і навчається на IV курсі Запорізького національного університету, факультету філології, на бюджетній основі. Стипендію не отримує, не має змоги влаштуватися на роботу, щоб самостійно отримувати заробіток На підставі викладеного, позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання повнолітньої дочки [PERSON] у розмірі ? частини всіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку за минулий час (за останні два роки) і до закінчення дочкою навчання, але не більш як до 23-х років, стягнути з відповідача на її користь додаткові витрати у зв'язку з хворобою дочки в розмірі 1/2 частини від суми 3 872 грн. 93 коп., стягнути з відповідача на її користь неустойку (пеню) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. У судовому засіданні позивач [PERSON] уточнила позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання повнолітньої дочки [PERSON] у розмірі 1 500 грн. щомісяця, за минулий час (за останні два роки) і до закінчення дочкою навчання, але не більш як до 23-х років, стягнути з відповідача на її користь додаткові витрати у зв'язку з хворобою дочки в розмірі 1 936 грн. 47 коп., стягнути з відповідача борг по несплаті аліментів у розмірі 412 452 грн. 15 коп. з 27.05.2009 року по [INFO], яка складається з неустойки (пені) у розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення до дня прийняття судом рішення - 387 466 грн. 68 коп. та заборгованості по аліментам у розмірі 25 095 грн. 47 коп. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні частково заперечував проти позовних вимог. Зазначив, що він на теперішній час утримує іншу неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO], має мінливий дохід, оскільки працює неофіційно, тому просить суд стягнути на користь позивача аліменти на утримання повнолітньої дочки [PERSON] у розмірі 700 грн. щомісяця, починаючи з дати подання позову до суду і до закінчення дочкою навчання, додаткові витрати у зв'язку з хворобою дочки в розмірі 1 936 грн. 47 коп., в іншій частині позовних вимог просив відмовити. Також у судовому засіданні останній заперечував щодо заборгованості по сплаті аліментів та нарахування пені на неї, пояснивши це тим, що з 2000 року по вересень 2015 року він сплачував аліменти позивачу на утримання дочки, відповідно до усної домовленості між ними. Спочатку відповідач сплачував по 300 грн. щомісяця, потім, у зв'язку з підвищенням цін, сплачував по 700 грн. щомісяця. Гроші передавав особисто або позивачу, або дочці. Про наявність заборгованості по аліментам та про рішення суду про стягнення з нього аліментів відповідач не знав. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. ст. 57, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] перебувала в шлюбних відносинах з відповідачем [PERSON] з 15.04.1994 року по 08.06.1999 року. Шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Комунарської районної адміністрації Запорізької міської ради. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Комунарського району м. Запоріжжя, сторони є батьками повнолітньої дитини - [PERSON], [INFO]. Судом встановлено, що на даний час дитина проживає разом з матір'ю та знаходиться на її утриманні, що підтверджується довідкою № 112 від 13.10.2015 року виданою ЦОБ № 12. Як вбачається із довідки № 15-334 виданої 23.09.2015 року деканом факультету іноземної філології [PERSON], [PERSON] є студенткою ІV курсу денної форми навчання факультету іноземної філології Запорізького національного університету. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. ст. 181, 182, 200 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я і матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. При цьому, син, дочка, які продовжують навчання, для виникнення права на утримання повинні потребувати матеріальної допомоги. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що обов'язок батьків утримувати повнолітніх сина (доньку), які продовжують навчання після досягнення повноліття виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення сином (донькою) віку, який перевищує 18, але не меншим 23 років; продовження ними навчання; наявність у батьків такої можливості. Відповідно до ч. 3 ст. 199 СК України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів мають самі дочка, син, які продовжують навчатися, а також той із батьків, з яким вони проживають. Згідно зі ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. На підставі ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність у останнього інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно зі ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст.184 Сімейного кодексу України. Статтею 184 Сімейного кодексу України передбачено, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Як вбачається з матеріалів справи, сторонами не було надано жодного доказу розміру регулярного доходу відповідача. Також відповідачем [PERSON] у судовому засіданні зазначено, що він офіційно не працює. Зазначений факт сторонами не оспорювався. Щодо стягнення аліментів за минулий час, а саме як зазначено позивачем у позові за останні два роки до 21.10.2015 року, слід зазначити, що відповідно до ч. 2 ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Проте, всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України позивачем [PERSON] суду не надано жодного доказу на підтвердження того, що остання вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не змогла їх одержати у зв'язку з ухиленням відповідача від їх сплати. Як вбачається з позову, та було підтверджено під час судового засідання позивачем, [PERSON] останні два роки не зверталася до відповідача щодо сплати ним аліментів, оскільки розраховувала на те, що він на повноліття дочки оформить на неї одну з належних йому квартир. З урахуванням зазначених обставин, інтересів повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, у зв'язку з чим не має можливості працевлаштуватися та отримувати дохід, враховуючи ту обставину, що відповідач [PERSON] не заперечував проти задоволення позовної вимоги щодо утримання своєї повнолітньої дитини, не заперечує проти надання дитині матеріальної допомоги, виходячи із принципів справедливості, добросовісності та розумності, закріплених у ст. 7 Сімейного кодексу України, суд дійшов висновку про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання повнолітньої дитини [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі у розмірі 700 грн. щомісячно, починаючи з 21.10.2015 року і до закінчення навчання, але не більше як до досягнення нею 23 років. Також відповідач [PERSON] не заперечував проти задоволення позовної вимоги щодо стягнення додаткових витрат на утримання повнолітньої дитини [PERSON] Згідно виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 7619 [PERSON], остання хворіє на вегето-сосудисту дистонію, тривожно - депресивний синдром, що потребує додаткових витрат. Відповідно до ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разове, періодично або постійно. Згідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Окрім того, відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них. Щодо стягнення боргу по несплаті аліментів у розмірі 412 452 грн. 15 коп. з 27.05.2009 року по [INFO], яка складається з неустойки (пені) у розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення до дня прийняття судом рішення - 387 466 грн. 68 коп. та заборгованості по аліментам у розмірі 25 095 грн. 47 коп., слід зазначити наступне. Згідно з виконавчим листом № 2-1464/00 від 10.05.2000 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання доньки [PERSON] у розмірі ? частини усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 10.05.200 року і до повноліття дитини. Відповідно до розрахунку державного виконавця Комунарського ВДВС ЗМУЮ Распутіна Д.В. відповідач [PERSON] має заборгованість по сплаті аліментів за період з 27.05.2009 року по [INFO] у розмірі 25 095 грн. 47 коп. За положеннями ст. 194 СК України аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом минулий час, але не більш як за три роки, що передували пред'явленню виконавчого листа до виконання. Якщо за виконавчим листом, пред'явленим до виконання, аліменти не стягувались у зв'язку з розшуком платника аліментів або у зв'язку з його перебуванням за кордоном, вони мають бути сплачені за весь минулий час. Заборгованість за аліментами, які стягуються відповідно до ст. 187 цього Кодексу, погашається за заявою платника шляхом відрахувань його заробітної плати, пенсії, стипендії за місцем їх одержання або стягується за рішенням суду. Вказана норма матеріального права визначає порядок стягнення аліментів за виконавчим листом за минулий час та заборгованості за аліментами, що утворилася при їх відрахуванні за заявою платника, поданою відповідно до ст. 187 СК України. Порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон) і відповідно до ч. 7 цієї статті суд вирішує питання заборгованості лише у разі спору про її розмір. Таким чином, при відсутності такого спору заборгованість стягується державним виконавцем відповідно до положень Закону, а не на підставі рішення суду про стягнення заборгованості. Відповідач [PERSON] появлення зазначеної заборгованості пояснив тим, що про рішення суду про стягнення аліментів не знав. Присутнім при винесені рішенні не був. У 2000 році сторони між собою домовилися про добровільну сплату коштів на утримання своєї дитини. [PERSON] сплачував [PERSON] по 300 грн. щомісяця, потім, у зв'язку з підвищенням цін, сплачував по 700 грн. щомісяця. Також зазначив, що на його утримані перебуває неповнолітня дитина - [PERSON], який також потребує матеріальної допомоги. Відповідно до розрахунку пені позивача [PERSON] на заборгованість за аліменти, по виконавчому листу № 2-1464/00 про стягнення аліментів, загальна сума неустойки (пені) складає 387 466 грн. 68 коп. За правилами ст. 196 Сімейного кодексу України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Таким чином, виходячи зі змісту ст. 196 СК України, суд відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України повинен встановити факт заборгованості за аліментами й наявність чи відсутність вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішення суду, у її виникненні та залежно від цього вирішити питання про наявність чи відсутність у одержувача аліментів права на стягнення неустойки. Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Відповідно до ч. 2 ст. 196 СК України розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Необхідно враховувати правову природу санкції, передбаченої ст. 196 СК України, загальні положення про відповідальність. Санкція у вигляді стягнення пені спрямована на забезпечення виконання платником аліментів своїх зобов'язань, визначених ст. ст. 203, 205 СК України і її розмір має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до стягнення пені, яка перевищує сам розмір заборгованості по аліментам. Відповідно до ст. 7, ч. 2 ст. 196 СК України,

Outcome: partial