Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення грошових коштів. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що у лютому 2014 року відповідачі взяли у позивача в борг 3900 доларів США та 2000 Євро без зазначення дати повернення, про що надали відповідну розписку. На час розгляду справи ними добровільно повернуто 2193 доларів США та 380 Євро. Зважаючи на те, що сума позики повернута лише частково, позивачем 31.01.2018 року та 03.04.2018 року на адресу відповідачів направлено вимоги про повернення залишку заборгованості за позикою, однак відповідачами вказані вимоги не виконані. Залишок заборгованості за договором позики складає: 1707 доларів США та 1620 Євро, Покликаючись на викладені обставини та із врахуванням уточнених позовних вимог, просить суд стягнути з відповідачів в її користь станом на 30.06.2018 року: - 1507 доларів США, що згідно курсу НБУ становить 39467,44 грн., 1173,95 доларів США інфляційних втрат, 67,62 доларів США - 3% річних, а всього суму заборгованості 2748,57 доларів США, що згідно курсу НБУ становить 71982,84 грн.; -1500 Євро, що згідно курсу НБУ становить 45852,00 грн., 1168,50 Євро інфляційних втрат, 67,31 Євро - 3% річних, а всього суму заборгованості 2755,81 Євро, що згідно курсу НБУ становить 84239,60 грн. та судові витрати по справі. 13 вересня 2018 року та 14 вересня 2019 року відповідачами [PERSON], [PERSON] надані відзиви на позовну заяву. Покликаючись на те, що кошти від позивача не отримували, розписки не складали та не підписували, в задоволенні позову просять відмовити за безпідставністю. Крім того вказують на необхідність застосування до вирішення спору позовної давності(а.с.47,48,51). 13 вересня 2018 року відповідачем [PERSON] надане клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи(а.с.43). Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 29.11.2018 року було призначено судову почеркознавчу експертизу, провадження у справі зупинено (а.с. 80). 26.12.2018 року надійшло клопотання судового експерта Волинського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру про надання вільних та експериментальних зразків підпису [PERSON](а.с. 86). Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 29.12.2018 року провадження у даній справі поновлено. Однак, клопотання експерта залишено без виконання, оскільки [PERSON] в судове не з'явився двічі, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи(а.с.87). Позивач та її представник в судове засідання не з'явилися, надали суду клопотання про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідачі, представник відповідача в судове засідання не з'явилися, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили. Згідно п. 2 ч. 2, ч. 4 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку у разі першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Згідно ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом за відсутності осіб, які беруть участь у справі не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з наступних підстав. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові ) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадку, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми (ч.1 ст.1047 ЦК України). На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК України). Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року №6-63цс13. Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернута позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Судом встановлено, що [PERSON] в лютому 2014 року надала в борг [PERSON] грошові кошти в сумі 3900 доларів США та 2000 Євро. Для підтвердження факту передачі коштів, відповідачем була надана розписка (а.с.77). Зі змісту розписки слідує, що сторони не встановлювали процентів за правомірне користування коштами на період строку надання позики(ст.1048 ЦК України). Положення чинного законодавства хоч і визначає національну валюту України, як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти (право позиція Верховного Суду України, яка висловлена в постановах від 04.07.2011 року №3-62гс11,від 07.10.2014 року №3-133гс14). З матеріалів справи вбачається, що на час розгляду справи судом відповідачем повернуто частину отриманих коштів, а саме 2393 Доларів США та 500 Євро. Залишок заборгованості за договором позики складає: 1507 доларів США та 1500 Євро. З матеріалів справи встановлено, що 27.02.2018 року позивачем на адресу відповідачів направлено вимогу про повернення залишку заборгованості за позикою, яку останні отримали 12.03.2018 року, однак залишили без задоволення. В зазначеній вимозі позивач вимагала сплатити заборгованість у семиденний строк з дня отримання претензії (а.с. ). Частиною другою статті 530 ЦК України визначено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Оскільки сторони не визначили строк виконання зобов'язання у спірній розписці, з врахуванням дати отримання першої вимоги позивача про повернення позики (12 березня 2018 року) та наданого семиденного строку на її виконання, останнім днем добровільного виконання грошового зобов'язання відповідача було 19 березня 2018 року. З 20 березня 2018 року позивач отримав право нараховувати відповідачу проценти за неправомірне використання грошових коштів у розмірі, які визначені ст.625 ЦК України. Відповідно до ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. У відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд не бере до уваги здійснений позивачем розрахунок 3% річних, оскільки він здійснений із суттєвими помилками, оскільки в ньому взятий період до пред'явлення позивачем вимоги до відповідача про повернення грошових коштів, тобто період, коли грошове зобов'язання з повернення отриманих у позику коштів у відповідача ще не виникло(а.с.121). Належним періодом для розрахунку 3% річних буде з 20 березня 2018 року (наступний за останнім днем 7 денного строку для добровільного виконання пред'явленої позивачем вимоги) до 30 червня 2018 року (останній день строку для розрахунку своїх вимог, який зазначає позивач у позові). Отже, в розглядуваному випадку, на підставі ст.625 ЦК України можливо стягнути три проценти річних від простроченої суми за період 20.03.2018 року по 30.06.2018 рік в сумі 12.76 доларів США та 12.70 Євро, виходячи з наступного розрахунку, який здійснений самостійно судом: Розрахунок відсотків за користування грошовими коштами. Боргові періоди: Сума заборгованостіВалютаДата початку розрахункуДата закінчення розрахунку 1507дол. США20.03.201830.06.2018 1500ЄВРО20.03.201830.06.2018 Дата початку нарахування:20.03.2018. Дата закінчення нарахування:30.06.2018. Відсоткова ставка:3% річних. Розраховується за формулою: [Відсотки] = [Сума боргу] ? [Процентна ставка] / 100% / 365 днів ? [Кількість днів] Дата початкуДата закінченняКількість днівСума боргуВідсоткова ставкаВідсотки 20.03.201830.06.20181031 507.00312.76 дол.США 20.03.201830.06.20181031 500.00312.70 Євро При цьому суд не приймає до уваги доводи відповідача [PERSON] про те, що кошти від позивача не отримував, розписки не надавав та не підписував, з наступних підстав. 29 листопада 2018 року судом було задоволено клопотання відповідача [PERSON] про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи. Відповідач в судове засідання не з'явився двічі 22.01. та 07.02.2019 року, вільні та експериментальні зразки почерку суду не надав, що розцінюється судом як ухилення від встановлення обставин в розумінні ст.109 ЦПК України. Таким чином, суд вважає встановленим факт, що спірна розписка підписана саме відповідачем [PERSON] У задоволенні вимоги про стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, слід відмовити з наступних підстав. За змістом ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях. Разом з тим у випадку порушення грошового зобов'язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року № 6-284цс17. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В задоволенні позову до [PERSON] слід відмовити з наступних підстав. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. З матеріалів справи, а саме письмовою розпискою встановлено, що підпис [PERSON] відсутній, а тому і вимога про стягнення з останньої боргу до задоволення не підлягає. Стосовно обрання судом способу стягнення заборгованості, суд зазначає наступне. Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов'язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов'язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року №373/2054/16-ц. Отже, суд задовольняє позовні вимоги стягуючи грошові кошти безпосередньо у валюті, яка визначена сторонами у зобов'язанні, тобто у доларах США та Євро, без застосування еквіваленту у гривні. Отже, стягненню з відповідача [PERSON] в користь позивача підлягає: 1) 1507 доларів США суми основного боргу, 12.76 доларів США 3% річних за період з 20.03.2018 по 30.06.2018. 2) 1500 Євро суми основного боргу, 12.70 Євро 3% річних за період з 20.03.2018 по 30.06.2018. В решті вимог слід відмовити за безпідставністю. З врахування ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно задоволеним вимогам, що становить 860,45 грн. На підставі наведеного та

Outcome: partial