Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Заводського районного суду міста Миколаєва із вищезазначеним позовом до [PERSON] про визначення місця мешкання дитини. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що з 2005 року по 2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі від якого мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO], яка мешкає з позивачкою та перебуває на її утриманні. Оскільки остаточної згоди щодо визначення місця мешкання дитини не досягнуто, позивачка просила визначити місце її проживання разом з нею. Представник позивачки у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні, надавши пояснення, аналогічні змісту позовної заяви. Відповідач у судовому засідання позовні вимоги визнав та не заперечував проти їх задоволення, вказавши, що дитина [PERSON], [INFO], дійсно на теперішній час мешкає з позивачкою та заперечень проти визначення місця проживання доньки разом з матір'ю він не має. Представник органу опіки та піклування служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце судового розгляду був повідомлений у передбачений законом спосіб, що, з урахуванням визнання позову відповідачем, не є перешкодою судового розгляду, у зв'язку з чим суд вважає можливим прийняти рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи учасників судового провадження, суд приходить до наступного. Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Частиною 1 статті 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно постанови № 789-XII від 27 лютого 1991 року, в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенції про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У пункті 54 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року (заява №31111/04) зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див., наприклад, рішення від 27 листопада 1992 р. у справі «Олсон проти Швеції (№ 2)» (Olsson v. Sweden (№ 2)), Series A, № 250, с. 35-36, п. 90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які у залежності від природи та важливості можуть переважати над інтересами батьків. Згідно пункту 6 Декларації прав дитини, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. У пункті 47 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Савіни проти України» від18.12.2008 року (заява №39948/06) зазначено, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (995_004) (див., зокрема, рішення у справі «МакМайкл проти Сполученого Королівства» (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO] (свідоцтво серії [NUMBER], видане міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції 05.08.2015 року). Неповнолітня [PERSON] мешкає з матір'ю, що в порядку ч. 1 ст. 61 ЦПК України, визнано сторонами. Відповідач проти визначення місця проживання доньки разом з матір'ю не заперечує. З огляду на викладене, враховуючи досягнення згоди між батьками та диною щодо місця мешкання неповнолітньої [PERSON] разом з позивачкою, беручи до уваги найважливіші інтереси дитини, суд вважає доцільним визначити місцем проживання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] за місцем проживання матері [PERSON]. На підставі викладеного та

Outcome: approved