Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, зареєстрованого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Авдіївського міського управління юстиції у Донецькій області 19 березня 2011 року, актовий запис № 43. Від даного шлюбу мають малолітню дитину: [PERSON], народження [INFO]. Позивач мотивує свої позовні вимоги тим, що сумісне життя між ними не склалось, відповідач зловживає алкогольними напоями, влаштовує сварки, внаслідок чого позивач зверталась до правоохоронних органів, почуття кохання та поваги втрачено, відсутнє взаємопорозуміння, сімейні відносини припинились, подружні стосунки не підтримують, на примирення позивач не згодна, наполягає на розірванні шлюбу. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила шлюб розірвати. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав, не заперечував проти розірвання шлюбу, вважає, що сім'я розпалась та зберігати її немає сенсу. Суд, вислухавши позивача, відповідача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних обставин. Судом встановлено, що 19 березня 2011 року між сторонами укладено шлюб, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Авдіївського міського управління юстиції у Донецькій в Книзі реєстрації шлюбів зроблений запис за № 43, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 3). Як вбачається з відповідей Авдіївського МВ ГУМВС України в Донецькій області [PERSON] та постанов про відмову у порушенні кримінальних справ, відповідач виявляє неповагу відносно позивача, влаштовує сварки та скандали. Згідно показань сторін, спору про поділ майна, що є спільною власністю подружжя, між ними на даний момент не існує. Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка, та примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно із положеннями ч. 2 п. 3 ст.18, ст.51, ч.3 ст.56, ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред'явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. На підставі ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхній дітей. В ході розгляду справи судом встановлено, що за час сімейного життя у сторін склалася обстановка, що виключає можливість спільного проживання, почуття любові та поваги один до одного між сторонами втрачено, фактичні шлюбні відносини між ними остаточно припинені з листопада 2013 року. При таких обставинах суд дійшов до висновку, що сім'я розпалась і шлюб існує формально. Позивач наполягає на розірванні шлюбу. Приймаючи до уваги, що шлюб - це добровільний союз чоловіка та жінки, а сторони зберегти сім'ю не бажають, суд з урахуванням того, що розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача та відповідача, після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті і майнові права сторін, враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу передбачених ч. 2 ст. 110 Сімейного кодексу України, вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити. Згідно ст.88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 229 гривень 40 копійок, сплату якого підтверджено матеріалами справи. На підставі вищенаведеного, ст. 51 Конституції України, ст.ст.18, 51, 56, 104, 110, 112, 115 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved