Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа - Служба у справах дітей як представник орган опіки та піклування Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини. Посилаючись на те, що відповідач свідомо з травня 2013 року ухиляється від виконання своїх обов»язків по вихованню дочки [PERSON], [INFO]. Обгрунтовуючи свої вимоги тим, що вона з відповідачем перебували з 22 серпня 2008 року у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 31 січня 2012 року, розірваний. Від шлюбу мають дочку [PERSON]. Після розлучення вони з відповідачем почали проживати окремо, при цьому донька знаходиться на її утриманні та мешкає з нею, а відповідач свідомо не приймає участі у її вихованні та утриманні. Що, в свою чергу, не дозволяє їй самостійно на достатньому рівні забезпечувати виховання та розвиток дитини. Байдуже ставлення відповідача до своїх батьківських обов»язків та долі дитини змусило її звернутися до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала з тих же підстав, просила їх задовольнити. Пояснила, що метою позбавлення батьківських прав відповідача відносно його дочки - є захист прав дитини від неправромірний дій батька та вирішення питання щодо її тимчасового виїзду за кордон, оскільки відповідач у добровільному порядку такого дозволу не надає. Відповідач [PERSON], будучи присутнім в судовому засіданні 14 січня 2014 року, позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні. Вважаючи, що саме з винних та свідомих дій позивача, які спрямовані на обмеження та перешкоджання у прийнятті участі у вихованні дитини, він був позбавлений повноцінного виконання свої батьківських обов»язків. Кошти ним на утримання дитини надавалися й нині надаються, оскільки ним відкрито додаткову карту для доступу до його банківського рахунку на ім»я позивачки задля того, щоби остання мала необмежений/вільний доступ до його коштів, користувалась ними для задоволення потреб дитини. Що ж до того, що він не приймає участі у вихованні дитини з травня 2013 року, зазначив, що між ним та позивачкою існують складні психологічні відносини, й з метою уникнення конфліктних ситуацій, які можуть мати наслідком виникнення скандалів, вважає за доцільне тимчасово не робити цього. Проте бажає для дитини бути батьком, приймати активну участь у її житті, вихованні та розвитку, на що, обіцяв, прикладати максимум зусиль. Зазначив, що дитину дуже любить, між ними склалися добрі відносини. В судове засідання органу опіки та піклування Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації не з»явився, звернувся до суду із заявою про розгляд справи за відцстності його представника з підтримання висновку колегіального органу про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно його дочки (а.с.34, 35, 36). Прокурор в судовому засіданні надав свій висновок про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно його дочки, в частині вимог про стягнення аліментів вирішити спір згідно з чинним законодавством, покладаючись на рішення суду. Вислухавши пояснення сторін, висновки прокурора та органу опіки та піклування, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню із наступних підстав. Згідно статті 150 СК України батьки зобов»язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім»ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов»язані піклуватися про здоров»я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов»язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов»язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов»язку батьківського піклування щодо неї. Батьки зобов»язані, згідно статті 180 СК України, утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов»язків по вихованню дитини. Судом встановлено, що сторони перебували з 22 серпня 2008 року у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 31 січня 2012 року, розірваний (а.с. 6, 7). Від шлюбу мають дочку [PERSON], [INFO] (а.с.5). Із пояснень сторін встановлено, що до розірвання шлюбу вони разом виховували дитину, проте в подальшому з причин взаємонепорозуміння почали проживати за різними адресами. Малолітня дочка сторін зареєстрована та проживає разом з матір»ю в квартирі [ADDRESS] (а.с. 75), а відповідач проживає окремо від них (а.с. 63). Між сторонами існують складні відносини, вони не спілкуються, позивачка не виявляє бажання, щоб відповідач спілкувався з дининою, вважаючи, що таке спілкування їй шкодить. Кошти відповідачем на утримання дитини надавалися в добровільному порядку значними сумами, оскільки ним відкрито додаткову карту для доступу до його банківського рахунку на ім»я позивачки задля того, щоби остання мала необмежений/вільний доступ до його коштів (а.с.41-45), користувалась ними для задоволення потреб дитини, проте, як пояснила позивачка в судовому засіданні вона вказану квартку свідомо викинула, будучи ображеною на відповідача. Згідно Акту обстеження житлово-побутових умов проживання дитини, зробленого Службою у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 18.02.2013 року, для виховання, розвитку та проживання дитини за місцем проживання позивачки створено всі належні умови, стосунки в сім»ї добрі; дитина батька бачила востаннє в травні 2013 року (а.с.36). Однією із підстав звернення до суду з вимогою про позбавлення батьківських прав є вирішення позивачкою питання щодо можливого тимчасового виїзду дитини за кордон для навчання тощо, оскільки відповідач, як батько, такої згоди не надає, що, на думку суду, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав, й як на правову підставу своїх вимог, посилається на п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, як такий, що ухиляється від виконання своїх обов»язків по вихованню дитини. Як встановлено в ході розгляду справи й не спростовується відповідачем, останній не виконує батьківські обов»язки й не з»являється до дитини, тим самим не приймає участі у її вихованні з травня 2013 року. Проте останній пояснив, що така поведінка має своє обґрунтування, оскільки він побоюється поведінки позивача, уникаючи скандалів. До зазначених спростувань суд ставиться критично, оскільки встановлено, що відповідач з метою урегулювання даного спору не звертався до органу опіки та піклування чи суду з заявою/позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною (в порядку ст.ст. 158, 159 СК України), але й приймає до уваги його щире каяття щодо своєї винної поведінки, висловлене прохання не застосовувати до нього санкцій щодо позбавлення батьківських прав, що вказує на його не байдуже ставлення до долі дитини й бажання захистити права щодо прийняття участі у вихованні дочки. Як вбачається з Висновку № 101-10606 від 27 грудня 2013 року органу опіки та піклування Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, останній прийшов до висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав відповідача (а.с.35). З пояснень відповідача в судовому засіданні встановлено, що він не бачився з дочкою з травня 2013 року, але обіцяв переглянути своє ставлення до виконання батьківських обов»язків та налагодити стосунки з дитиною. Вважаючи, що саме з винних та свідомих дій позивачки, які спрямовані на обмеження та перешкоджання у прийнятті участі у вихованні дитини, він був позбавлений повноцінного виконання свої батьківських обов»язків. Кошти ним на утримання дитини надавалися й нині надаються, оскільки ним відкрито додаткову карту для доступу до його банківського рахунку на ім»я позивачки задля того, щоби остання мала необмежений/вільний доступ до його коштів, користувалась ними для задоволення потреб дитини. Що ж до того, що він не приймає участі у вихованні дитини з травня 2013 року, зазначив, що між ним та позивачкою існують складні психологічні відносини, й з метою уникнення конфліктних ситуацій, які можуть мати наслідком виникнення скандалів, вважає за доцільне тимчасово не робити цього. Проте бажає для дитини бути батьком, приймати активну участь у її житті, вихованні та розвитку, на що, обіцяв, прикладати максимум зусиль. Зазначив, що дитину дуже любить, між ними склалися добрі відносини. Вирішуючи спір про позбавлення батьківських прав, судом також прийнято до уваги наступні обставини: позбавлення батьківських прав - є крайнім заходом; характер винної поведінки відповідача по відношенню до дитини, що виражається у не повному виконанні рішення суду по сплаті аліментів; його особу, позитивні характеризуючі данні, який бажає приймати активну участь у вихованні дитини, допомагати її матеріально; його особисту прихильність до неї, психологічну прив»язаність до дочки й бажання бути батьком; мету позивача позбавлення батьківських прав відповідача. Відтак, суд вважає за необхідне не позбавляти відповідача батьківських прав, попередивши про необхідність змінити своє ставлення до виховання дітей, й покласти на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов»язків. Відповідно до п. 15 Постанови № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Вирішуючи спір в частині вимог про стягнення аліментів, судом встановлено, що сторони не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету, проживають за різними адресами, відповідач повноцінно не приймає участі у вихованні та матеріальному утриманні дитини з травня 2013 року, до цього часу здійснював добровільну сплату коштів (а.с.41-45). Дитина проживає разом з позивачем, проте допомога відповідача не розцінюється позивачем, як повноцінна. Відповідач працює, має регулярний дохід, отримуючи щомісячно заробітну плату за місцем роботи (а.с.48). Вирішуючи питання про розмір аліментів, судом враховані наступні обставини: матеріальний стан позивача, яка веде окреме господарство, має окремий бюджет, та на утриманні якої знаходяться малолітня дитина, їх стан здоров»я, потреби, та відповідача, який працює й має достатні можливості сплачувати аліменти на його утримання. Згідно статті 180 Сімейного Кодексу (далі - СК) України батьки зобов»язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини першої статті 181 СК України способи виконання батьками обов»язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, проте такої домовленості сторони, як встановлено в ході розгляду справи, не досягли. Позивач просить суд призначити аліментів на утримання дитини у розмірі 30% від заробітку (доходу) відповідача щомісячно до досягнення дитиною повноліття, частково визнані відповідачем. Суд вважає такі вимоги є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають частковому задоволенню, та з урахуванням принципу співмірності підлягають стягненню з відповідача на користь позивача аліменти на утримання їх дитини у визначеному розмірі, оскільки судом встановлено, що відповідач має постійний заробіток та має можливість сплачувати аліменти на утримання дитини у визначеному розмірі, що є достататніми й можливими, як для стягувача, так й отримувача аліментів. Підстав для відмови у цій частині вимог судом не встановлено. В разі винесення судом рішення про стягнення аліментів, згідно частини 3 статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (частина перша статті 183 СК України). Відповідно до частини 2 статті 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 191 СК України аліменти на дітей присуджуються за рішенням суду від дня пред»явлення позову. Позивач звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів 20 листопада 2013 року, що підтверджується штемпелем на зазначеній позовній заяві (а.с.3), тому із зазначеного дня підлягають відрахуванню аліменти з відповідача на користь позивача на утримання їх дитини. При задоволенні позовних вимог з відповідача на користь держави підлягають стягненню судовий збір у розмірі 229 грн. 40 коп., від сплати яких позивач була звільнена при зверненні до суду з даною позовною вимогою відповідно до Закону України «Про судовий збір». Оскільки позовні вимоги задоволено частково, в частині позбавлення батьківських прав відмовлено, то правових підстав для стягнення з відповідача сплаченого позивачем судового збору в зазначеній частині вимог, згідно ст. 88 ЦПК України, немає. На підставі вищенаведеного, п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» та,

Outcome: partial