Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням будинку [ADDRESS]. Так, вона є власником будинку, відповідач - колишній чоловік її дочки, мешкав в будинку до березня 2014 року, а потім зібрав свої речі і поїхав. З того часу вона його не бачила, він проживає у родичів десь у Львівській області, ані вона, ані дочка не спілкуються з ним. Реєстрація відповідача в будинку позбавляє її змоги оформити субсидію на оплату комунальних послуг. Добровільно [PERSON] не знявся з реєстраційного обліку, тому вона просить суд визнати його таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Позивач [PERSON] в судовому засіданні вимоги підтримала, обґрунтувавши їх викладеними у позовній заяві відомостями. Пояснила також, що востаннє бачила колишнього зятя у червні 2014 року, коли він вже не мешкав в її будинку, але приїжджав у місто. Він позбавлений батьківських прав щодо її онука, вживав наркотичні засоби та перебував на обліку у нарколога. Речей його в будинку немає, у сплаті комунальних послуг він участі не бере. Його реєстрація в будинку позбавляє її можливості в повній мірі використовувати своє майно і розпоряджатися ним. На задоволенні позову наполягала. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, повідомлявся про місце, дату та час судового розгляду у визначений цивільним процесуальним законодавством спосіб, жодних заяв або клопотань не надав та про причини неявки суд не повідомив. Згідно зі ст.224 ЦПК України в разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на викладене, суд зі згоди позивача вирішує справу на підставі наявних у справі доказів у відповідності до ст. 224-226 ЦПК України. Вислухавши позивача та свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на такі встановлені в судовому засіданні обставини та відповідні ним норми діючого законодавства. Судом достовірно встановлено, що будинок [ADDRESS] належить позивачеві [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.12.2000 (а.с.6), право власності позивача зареєстроване (а.с.7). За відомостями координаційного комітету органів самоорганізації населення міста Мирнограда від 08.08.2017, [PERSON] зареєстрований в будинку [ADDRESS], ті ж самі відомості підтверджені відділом ведення реєстру територіальної громади виконкому Мирноградської міської ради від 16.08.2017 (а.с.4,11). З акту №242 від 08.08.2017, складеного координаційним комітетом органів самоорганізації населення м. Мирнограда, вбачається, що [PERSON] фактично з березня 2014 року і по т.ч. не проживає у будинку позивача (а.с.5). Факт непроживання відповідача в будинку позивача підтверджений і показами свідків [PERSON] та [PERSON], які є сусідами позивача і окремо один від одного вказали, що [PERSON] раніше, до весни 2014 року, постійно проживав в будинку [ADDRESS], але потім погрузив свої речі в автомобіль і поїхав, жодного разу вони його більше не бачили. Відповідно ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України у поєднанні з положеннями ст.150 ЖК України дає підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у здійсненні права власності в формі пред'явлення вимоги про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод. За положеннями ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно Закону N475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Таким чином, закон гарантує захист права власності шляхом застосування певних способів захисту, передбачених ст.ст.16,386,391 ЦК України. Оскільки відповідач [PERSON] фактично не мешкає в будинку позивача, договірних відносин щодо винаймання житла між ними немає, дій щодо добровільного зняття з реєстрації відповідач не здійснює, суд вважає його реєстрацію в будинку такою, що створює перешкоди у реалізації позивачем [PERSON] права власності щодо свого майна, тому відповідача належить визнати таким, що втратив право користуваннябудинком. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача понесені останньою судові витрати в сумі 640,00 гривень. На підставі наведеного, ст. 41 Конституції України, ст.ст.16,319,321,391 ЦК України, ст.150 ЖК України, ст.ст.60,209,212-215,224-226 ЦПК України, суд

Outcome: approved