Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Троїцького районного суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Троїцька районна державна адміністрація Троїцького району Луганської області про визнання осіб такими, що втратили право користуватися жилим приміщенням. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Зазначений будинок позивач отримала у спадщину після смерті брата [PERSON] , померлого [INFO] . У вказаному будинку зареєстровані дружина брата [PERSON] , донька брата [PERSON] , донька брата [PERSON] , онук брата неповнолітній [PERSON] , [INFO] . Відповідачі за місцем реєстрації не проживали та не проживають. Їх особисті речі у будинку відсутні, перепон у користуванні жилим приміщенням їм ніхто не чинив. Квартирної плати і плати за комунальні послуги відповідачі не сплачували. Фактичне місцезнаходження їх не відоме. На підставі викладеного просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Позивач в судове засідання не з`явилась, надала суду клопотання про розгляд справи за її відсутності, просить позов задовольнити. Відповідачі у судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлялись у встановленому законом порядку. Третя особа: Троїцька районна державна адміністрація Троїцького району Луганської області в судове засідання свого представника не направили, надали заяву про розгляд справи без участі представника, не заперечували проти задоволення позовних вимог. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судом винесено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , який вона отримала у спадщину після смерті брата [PERSON] , померлого [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.06.2020 (а.с.11) та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 212969173 від 18.06.2020 (а.с.15). Згідно копії Домової книги для прописки громадян, в будинку [ADDRESS] прописані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , неповнолітній [PERSON] , [INFO] (а.с.9-13). Позивач зазначає, що відповідачі за місцем реєстрації не проживали та не проживають. Їх особисті речі у будинку відсутні, перепон у користуванні жилим приміщенням їм ніхто не чинив. Квартирної плати і плати за комунальні послуги відповідачі не сплачували. Фактичне місцезнаходження їх не відоме. Добровільно відповідачі з реєстрації не знялися, що створює труднощі для позивача у користування своїм житлом. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та встановлюючи наявність порушеного права позивача з боку відповідачів, суд зазначає наступне. За змістом ст.4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, від 04.11.1950 року, підписаної від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз вищенаведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пунктах 33, 34, 36 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року №5, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірне житло власника, але на час розгляду справи не є членом його сім`ї. Згідно ч. 1 ст. 71 Житлового Кодексу Української РСР (далі - ЖК), при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідачі за вищевказаною адресою не проживають, а тому житлове приміщення за ним не повинно зберігатися. Статтею 72 ЖК передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Беручи до уваги той факт, що [PERSON] не досяг повноліття, за місцем реєстрації ніколи не проживав, а також і той факт, що позивачем не створюються перешкоди у користуванні спірним житлом, суд приходить до переконання про законність вимог позивача та достатність підстав для визнання неповнолітнього [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Частиною 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно ч. 1 ст. 163 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Залишаючи за неповнолітньою дитиною [PERSON] , право користування жилим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] , визнаючи його матір [PERSON] такою, що втратила право користування цим житловим приміщенням, суд припустить порушення принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, яким передбачено, що малолітня дитина не може бути розлучена з матір`ю, батьком крім випадкових обставин. Окрім того, обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами частини 3 статті 29 ЦК. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від її волі, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. З огляду на викладене, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що також підлягають задоволенню. Враховуючи те, що відповідачі втратили право користування житловим приміщенням, вони можуть бути зняті з реєстрації за вищевказаною адресою. Втрата права користування житловим приміщенням тягне за собою наслідки у вигляді скасування реєстраційного запису про реєєстрацію фізичної особи за певним місцем проживання. Згідно постанови КМУ №207 від 02.03.2016 р. зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування жилим приміщенням. Таким чином, у судовому засіданні було встановлено, що відповідачі у будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] не проживають понад передбачені законодавством строки, чим чинять перешкоди власнику будинку - позивачу у здійсненні ним вільного права користування та розпорядження своїм майном. У зв`язку з чим позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Троїцька районна державна адміністрація Троїцького району Луганської області про визнання осіб такими, що втратили право користуватися жилим приміщенням підлягає задоволенню.

Outcome: approved