Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-05 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася до відповідача, [PERSON], з позовом про визнання біржового договору купівлі-продажу будинку дійсним, та визнання права власності на будинок, посилаючись на те, що 21 листопада 2002 року між позивачем та [PERSON] була укладена біржова угода № 1-389 на підставі якої нею у відповідача був придбаний будинок що розташований за адресою: Харківська область, м. Лозова, вул. Чернишевського, буд. 25. З часу придбання будинку, позивач в ньому зареєстрована та мешкає, сплачує відповідні платежі та збори. У березні 2015 року вона звернулася до державної реєстраційної служби Лозівського міськрайонного управління юстиції, з заявою про оформлення права власності на будинок. Рішенням вищевказаної організації за № 20196827 від 23 березня 2015 року їй було відмовлено у державній реєстрації права власності на її будинок. Оформити право власності на будинок у відповідності до вимог чинного законодавства, яке діє на даний момент вона теж, не може, відповідач від такого оформлення ухиляється, у звязку з чим вона змушена звернутися до суду, за захистом своїх прав та інтересів. Враховуючи наведене, позивач просить визнати дійсним договір, купівлі - продажу житлового будинку, що розташований за адресою: Харківська область, м. Лозова, вул. Чернишевського, буд. 25,\~ за № 1-389 від 21 листопада 2002 року, укладений на Лозівській товарній біржі. Визнати за позивачем, [PERSON] право власності на житловий будинок з житловою площею 47,9 кв.м, який розташований за адресою: Харківська область, м. Лозова, вул. Чернишевського, буд. 25. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позов та просив задовольнити його у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечувала, вказувала на його недоведеність та просила суд у позові відмовити. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Із матеріалів справи вбачається, що 21 листопада 2002 року позивач придбала житловий будинок за адресою: Харківська область, м. Лозова, вул. Чернишевського, буд. 25, що підтверджується копією договору купівлі-продажу (біржової угоди № 1-389 від 21 листопада 2002 року), укладеного між [PERSON] (продавець), з одного боку, та [PERSON], з іншого боку, який був оформлений Лозівською товарною біржею. З метою оформлення права власності позивач звернулася до державної реєстраційної служби Лозівського міськрайонного управління юстиції, але рішенням\~ за № 20196827 від 23 березня 2007 року їй було відмовлено у державній реєстрації прав та їх обтяжень. Зі змісту договору вбачається, що у відповідності до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» договір не підлягав нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір по суті суд бере до уваги, що Закон України від 10 грудня 1991 року «Про товарну біржу» є спеціальним нормативним актом щодо визнання правових умов створення і діяльності товарних бірж на території України та загальним стосовно укладення договорів. З останнього питання спеціальними були норми Цивільного кодексу УРСР, в редакції, чинній на момент укладення договору, якими передбачено нотаріальне посвідчення договорів купівлі-продажу нерухомого майна. Згідно п.4 ст. 656 ЦК України до договору купівлі-продажу на біржах застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно до ч. 2 ст. 47 ЦК України (у редакції 1963 року) та ст. 220 ЦК України (у редакції 2003 року), якщо одна зі сторін повністю або частково виконала договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, а інша ухиляється від нотаріального посвідчення, суд вправі на вимогу однієї зі сторін визнати угоду дійсною.\~ У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Як вбачається з матеріалів справи, сторони дійшли згоди по всіх істотних умовах договору купівлі-продажу й виконали умови договору.\~Судом встановлено, що позивачка зареєстрована та мешкає у вказаному будинку, сплачує комунальні послуги. Одночасно, судом приймаються до уваги й положення ЦК України у редакції 2003 року, що діє на момент ухвалення рішення по справі, а саме ст. 204 ЦК України, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним та ст. 321 ЦК України, згідно до якої право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Суд зазначає, що до теперішнього часу жодна із сторін договору не заявляла про його недійсність. З огляду на викладене, суд вважає, що цивільні права позивача підлягають захисту в судовому порядку шляхом визнання дійсним договору купівлі - продажу (біржової угоди № 1-389 від 21 листопада 2002 року) на підставі якої у відповідача був придбаний будинок що розташований за адресою: Харківська область, м. Лозова, вул. Чернишевського, буд. 25. Суд зазначає, що доводи відповідача та його представника про те, що підпис від імені [PERSON] на договорі купівлі-продажу (біржовій угоді № 1-389) від 21 листопада 2002 року, укладеній на Лозівській товарній біржі, виконаний не ним, а іншою особою, суд вважає не доведеними, оскільки, з'ясування цього питання потребує спеціальних знань. Сторонам в судовому засіданні було розяснено право щодо заявлення клопотань про призначення експертизи. Відповідно до положень ч. 1 ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. В ході судового розгляду встановити відповідні факти та перевірити їх доказами не уявилось за можливе. Відповідачем та його представником не було надано доказів на підтвердження відповідних доводів, заяв від осіб, які брали участь у справі про призначення експертизи не надходило, незважаючи на те, що з'ясування цього питання потребує спеціальних знань, а закон покладає обов'язок доводити обставини на сторону яка на такі обставини посилається згідно до вимог ст. 60 ЦПК України. Відповідач не скористувався своїм правом на звернення до суду з клопотанням про призначення почеркознавчої експертизи, про що письмово повідомив суд. Проте, суд зазначає, що у випадку набрання законної сили обвинувальним вироком у кримінальній справі щодо підробки підпису у договорі купівлі-продажу (біржовій угоді № 1-389) від 21 листопада 2002 року, укладеній на Лозівській товарній біржі, відповідач не позбавлений права вимагати перегляду за нововиявленими обставинами судового рішення щодо визнання дійсним вказаного договору. Щодо доводів відповідача та його представника, що позивачем суду надано лише копію договору купівлі-продажу (біржової угоди) і цей документ не є належним доказом по справі суд зазначає наступне. Відповідно до положень ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 08.12.2015 року задоволено клопотання представника відповідача та витребувано у позивача оригінал біржової угоди № 1-389 (договір купівлі-продажу) від 21 листопада 2002 року. Проте згідно пояснень представника позивача в судовому засіданні, оригінал біржової угоди № 1-389 (договір купівлі-продажу) від 21 листопада 2002 року позивачем було втрачено про що зроблено відповідне оголошення у газеті (копію оголошення додано до матеріалів справи). Отримати дублікат оригіналу біржової угоди № 1-389 (договір купівлі-продажу) від 21 листопада 2002 року на біржі позивач також не має можливості в звязку з її ліквідацією. Положеннями ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При таких обставинах, суд дійшов висновку, що позов в частині визнання дійсним договору, купівлі - продажу житлового будинку, що розташований за адресою: Харківська область, м. Лозова, вул. Чернишевського, буд. 25,\~ за № 1-389 від 21 листопада 2002 року, укладений на Лозівській товарній біржі підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог про визнання права власності на будинок, суд зазначає, що як вбачається з відмітки у паспорті позивача та відповідача, колишнє подружжя [PERSON] перебувало у зареєстрованому шлюбі з 15.11.1980 року по 13.10.2011 року. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто визнання позивача єдиним власником будинку, який було придбано в період шлюбу, суперечить нормам сімейного права, а тому в цій частині позову суд вважає за необхідне відмовити.

Outcome: partial