Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із даним позовом до відповідачки [PERSON] про виселення з житлового будинку, свої вимоги мотивує тим, що є співвласником 1\\2 частини житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] , співвласником іншої 1/2 частки якого є третя особа [PERSON] .. Зазначає, що відповідачка є дружиною [PERSON] та без згоди іншого співвласника вселилася в будинок. Позивачка в свою чергу, згоди на вселення в будинок відповідачки не надавала, але відповідачка без реєстрації проживає в будинку, чим чинить позивачці перешкоди у користуванні ним. Добровільно відповідачка виселитися з будинку не бажає, у зв`язку з чим позивачка змушена звертатися до суду, так як своїми діями відповідачка створює позивачці перешкоди в користуванні будинком. Просить суд виселити відповідачку з житлового будинку в [ADDRESS] , судові витрати покласти на відповідачку. Позивач [PERSON] в судове засідання не прибула, надала суду заяву у якій зазначила, що позовні вимоги підтримує та просить задовольнити, розгляд справи проводити у її та представника відсутності, щодо заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання 26.07.2019р. повторно не прибула, не повідомила суд про причину своєї неявки, тому судом винесено ухвалу про проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення. Позивач у поданій заяві не заперечила проти такого порядку вирішення справи. Третя особа [PERSON] в судове засідання не прибув, не повідомив суд про причину неявки. На підставі ст. 280 ЦПК України, враховуючи думку позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Оскільки сторони в судове засідання не прибули, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши докази в справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. З дослідженої в судовому засіданні копії витягу з Державного реєстру речивих прав на нерухоме майно, виданого 01.12.2015р. Сокальською державною нотаріальною конторою, встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, на праві приватної власності належить 1/2 житлового будинку з приналежними до нього будівлями в [ADDRESS] . Відповідно до акту про фактичне місце проживання №84 від 16.04.2019р., що складений комісією Жвирківської селищної ради, встановлено, що в будинку [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а також підтверджено факти проживання за вказаною адресою [PERSON] . В свою чергу, згідно із ст. 150 Житлового Кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За положеннями ч.1 ст. 317 та ч.1 ст. 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, і він реалізовує такі права на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Згідно із ст. 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. Глава 28 ЦК України визначає житло об`єктом права приватної власності. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», надав роз`яснення, що відповідно до положень ст.ст. 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до ст. 9 Житлового Кодексу України ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У разі порушення цих прав, статтями 3, 4 ЦПК України передбачено право на судовий захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. У відповідності до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Конституцією України у ст. 41 та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Із змісту ч. 1ст. 109 ЖК України, вбачається, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] на праві спільної часткової власності належить позивачці [PERSON] та третій особі [PERSON] , в будинку без реєстрації проживає відповідачка [PERSON] , згоди на вселення якої позивач не надавала та яка своїм проживанням чинить перешкоди позивачці у користуванні будинком. Відтак, суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо виселення відповідачки із житлового будинку є підставними та підлягають до задоволення в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved