Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася 23.02.2017р. до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою, в якій просить усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження належній їй на праві власності квартири [ADDRESS] та визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартири [ADDRESS], зі зняттям його з реєстраційного обліку за вказаною адресою. В обґрунтування заявленого позову зазначає, що є власником квартири [ADDRESS]. У вказаній квартирі зареєстрований, проте з 2007р. не мешкає відповідач [PERSON], який є колишнім чоловіком позивачки. Відповідно мирової угоди від 29.05.2015р., яка затверджена ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 18.06.2015р. по справі № 2-104/11, відповідач зобовязався протягом 20-ти днів після прийняття рішення знятися з реєстрації [ADDRESS], однак до теперішнього часу не виконав вказане зобовязання та взагалі припинив спілкування з позивачем. Реєстрація відповідача у вказаній квартирі створює для неї, як для власника, перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їй майном, вона не має можливості оформити субсидію та вимушена нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг. В судове засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] не зявились, про дату та час судового засідання були повідомлені своєчасно та належним чином, однак від представника позивача надійшла заява, в якій він просить справу розглянути за відсутності позивача та його представника, задовольнити позовні вимоги, в разі неявки в судове засідання відповідача, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, причину неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. Зі згоди представника позивача суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ч. 1\~ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши наявні докази у матеріалах справи вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст. ст.\~11,\~60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 18.06.2015р. по цивільній справі №2-104/11 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, затверджено мирову угоду, відповідно до якої, зокрема за [PERSON] визнано право власності на квартиру [ADDRESS] та відповідач [PERSON] зобовязався протягом 20-ти днів після прийняття рішення знятися з реєстрації по вказаній адресі. Вказана ухвала суду від 18.06.2015р. набрала законної сили та відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №63360060 за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] (номер запису про право власності 15368882, дата реєстрації 11.07.2016р., підстава виникнення права власності ухвала суду від 18.06.2015р.). Також судом встановлено, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.09.2007р. по цивільній справі № 2-4915/07, яке набрало законної сили, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. 11.12.2007р. Дзержинським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції видано свідоцтво про розірвання шлюбу (актовий запис №608 від 09.10.2007р.). Згідно довідки КП «Жилкомсервіс» дільниця №7 від 13.02.2017р. в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] З акту від 22.02.2017р., який складено сусідами позивача по квартирі №62, вбачається, що в квартирі [ADDRESS] дійсно проживає [PERSON] з дітьми, донькою [PERSON] 12 років та сином [PERSON] 14 років, [PERSON] в даній квартирі не проживає з моменту розірвання шлюбу з 2007 року. Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 317 ЦК України, передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На підставі ч.1 ст.319 ЦК України власник майна володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно\~ст. 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до\~Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи та безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS], відповідач зареєстрований, однак не проживає у вказаній квартирі з 2007 року, шлюб між позивачем та відповідачем розірвано на підставі рішення суду від 25.09.2007р, у звязку з чим відповідач вже не є членом родини власника квартири. Наявність реєстрації відповідача в квартирі змушує позивача сплачувати за відповідача зайві кошти за комунальні послуги та перешкоджає позивачу у повній мірі здійснювати право власності, у звязку з чим суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги, та визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS]. Відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що позивачем при подачі позову до суду було сплачено судові витрати, а саме: судовий збір в розмірі 640,00 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, на підставі ст.88 ЦПК України, оскільки, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 317, 319, 391 ЦК України та

Outcome: approved