Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому, з урахуванням змінених позовних вимог, прийнятих судом під час розгляду справи, просила визнати незаконним наказ № 20 від 03.10.2016 року про її звільнення та поновити її на посаді з 03.10.2016 року; виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення по день прийняття судом рішення. Зазначені вимоги позивача, які нею підтримані в судовому засіданні, обґрунтовуються посиланням на те, що вона працювала головним бухгалтером Лугинської міжрайонної дирекції Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності з 24.10.2001 року. 03.10.2016 року наказом директора Лугинської міжрайонної дирекції Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності №20 її було звільнено з роботи. 01.08.2016 року в.о. директора Лугинської міжрайонної дирекції Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності [PERSON] видав наказ за №11-ос, в якому зазначено про ознайомлення всіх працівників Лугинської міжрайонної дирекції про зміну місцязнаходження Лугинської міжрайонної дирекції Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. В п. 2 вказаного наказу зазначено, що зміну юридичної та фактичної адреси провести з 01.10.2016 року. 01.10.2016 року був вихідний день, субота. 03.10.2016 року вона відчула погіршення свого стану здоровя і записалась на прийом до лікаря на другу половину дня. Їхати в смт. Ємільчене в такому стані вона не могла, однак прийшла на роботу за старою адресою (смт Лугини вул.. К.Маркса,2 а) щоб забрати свої речі. Там був директор [PERSON] та їхні працівники та чотири людини, які приїхали, щоб вони передали їм справи. Директор ознайомив її з наказом про звільнення, не запитавши її ні про що. В наказі було зазначено, що її звільнено з роботи з формулюванням «в звязку зі зміною істотних умов праці, п.6 ст. 36 Кодексу законів про працю України». Підставою для звільнення зазначено наказ від 01.08.2016 року №11-ос. Вважає, що її було звільнено незаконно так як, про зміну істотних умов праці її попереджено не було та й умови істотно не змінились. Обєм роботи той же, функціональні обовязки ті ж самі, оплата праці така ж сама. Від переведення на роботу в іншу місцевість разом із підприємством вона ніякої відмови не висловлювала і причиною звільнення така відмова не вказана. Представники відповідача позовні вимоги позивача не визнали, просили відмовити в задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі, суду пояснили, що так як позивач фактично відмовилась від продовження роботи у звязку із зміною істотних умов праці, то 03.10.2016 року наказом директора Лугинської міжрайонної дирекції Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності [PERSON] її було звільнено з роботи відповідно до п.6 ст. 36 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку відповідно до ст.. 44 КЗпП України. Також зазначили, що позивач ознайомилась з наказом про звільнення, отримала трудову книжку та як головний бухгалтер нарахувала в день звільнення заробітну плату та інші компенсаційні виплати. Окрім того, доказом відмови позивача від продовження роботи є її пояснення від 16.08.2016 року, в якому вона зазначає, що їздити на роботу в смт Ємільчене їй незручно та затратно. Заслухавши пояснення сторін, та дослідивши інші докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню із наступних підстав. До одного з виняткових повноважень власника належить проведення заходів щодо зміни організації виробництва та праці. Зміна істотних умов праці без згоди працівника допускається тільки у випадках змін в організації виробництва та праці. Якщо ж такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці. В судовому засіданні судом встановлено, що позивач [PERSON] працювала на посаді головного бухгалтера Лугинської міжрайонної дирекції Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності та 03.10.2016 року наказом №20 директора Лугинської міжрайонної дирекції Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності [PERSON] її було звільнено з роботи з 03.10.2016 року у звязку зі зміною істотних умов праці, п.6. ст.. 36 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку відповідно до ст. 44 КЗпП України. Підставою для звільнення зазначено наказ директора Лугинської МВД ФСС з ТВП №11-ос від 01.08.2016 року (а.с. 8). Із наказу від 01.08.2016 року №11-ос «Про ознайомлення працівників Лугинської міжрайонної виконавчої дирекції Фонду соціального страхування» вбачається, що всіх працівників Лугинської міжрайонної виконавчої дирекції ознайомлено лише про зміну місцезнаходження Лугинської міжрайонної виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності з смт Лугини вул.. К.Маркса,2 а Лугинського району Житомирської області на смт Ємільчино вул.. Військова,9 Ємільчинського району Житомирської області; зміну юридичної та фактичної адреси провести з 1 жовтня 2016 року (а.с. 9). Відповідно до частини третьої статті 32 КЗпП України у звязку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу. Пленум Верховного Суду України в п. 10 \~постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами) розяснив, що припинення трудового договору за п. 6\~ст. 36 КЗпП України\~ при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, уведенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо). Отже зі змісту зазначеної норми вбачається, що зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. В судовому засіданні представники відповідача посилались на те, що відповідно до ст.. 32 КЗпП України якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу. Крім того, зазначили, що відмова працівника від переведення в іншу місцевість разом із підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у звязку із змінами істотних умов праці, є підставою для припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП України. Так як позивач фактично відмовилась від продовження роботи у звязку із зміною істотних умов праці, тому вважають, що наказом директора Лугинської міжрайонної дирекції Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності [PERSON] 03.10.2016 року її правомірно було звільнено відповідно до п.6 ст. 36 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку відповідно до ст.. 44 КЗпП України. Разом із тим, в судовому засіданні судом не було встановлено та представниками відповідача не було надано доказів, що звільнення позивача [PERSON] на підставі пункту шостого статті 36 КЗпП України через відмову останньої від продовження роботи у звязку зі зміною істотних умов праці відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства, з урахуванням тієї обставини, що дійсно відбулися зміни в організації виробництва і праці у відповідача, а також ними не було надано доказів відмови позивача від продовження роботи у зв'язку із змінами істотних умов праці чи її відмови від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією. В судовому засіданні представники відповідача, як на доказ відмови позивача від переведення в іншу місцевість разом із підприємством, установою, організацією (Лугинською міжрайонною дирекцією Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності), посилались на пояснення [PERSON] від 16.08.2016 року, в якому остання зазначила, що їздити на роботу в Ємільчино їй незручно та затратно. Разом із тим, в зазначеному поясненні позивач посилається на те, що вона разом із всіма працівниками Лугинської міжрайонної виконавчої дирекції 29.07.2016 року зверталась з листом проханням до народного депутата України [PERSON] з проханням допомогти не переносити дирекцію з смт Лугини до смт Ємільчине, так як вона проживає на території Лугинського району і їздити на роботу в смт Ємільчене незручно і затратно. Тому, сам по собі лист прохання до народного депутата України з проханням допомогти не переносити дирекцію з смт Лугини до смт Ємільчине, не може бути доказом відмови позивача від переїзду в іншу місцевість. Ч.1 п.6 ст. 36 КЗпП України встановлено підставу припинення трудового договору, а саме: відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці. Відмова працівника від переведення в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із змінами істотних умов праці, є підставою для припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП. Як вбачається із наказу №20 від 03.10.2016 року директора Лугинської міжрайонної дирекції Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності [PERSON] (а.с. 8) [PERSON] було звільнено з роботи лише у звязку зі зміною істотних умов праці. Разом із тим, в наказі не зазначено посилань щодо відмови [PERSON] від переведення в іншу місцевість разом із Лугинською міжрайонною дирекцією Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності чи її відмова від продовження роботи у звязку із змінами істотних умов праці. Факт порушення Ємільчинською міжрайонною дирекцією Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності п.6 ст. 36 КЗпП України підтверджується також матеріалами позапланової перевірки дотримання законодавства про працю, яка було проведена працівниками управління Держпраці у Житомирській області. Так, з 06.12.2016 року по 09.12.2016 року працівниками управління Держпраці у Житомирській області було проведено перевірку додержання субєктами господарювання законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування, а саме: Ємільчинською МВД ФСС з ТВП, про що було складено відповідний акт №06-14-026/0969 (а.с. 87-94). Відповідно до зазначеного акту працівниками управління Держпраці в Житомирській області було виявлено порушення Ємільчинською МВД ФСС з ТВП вимог п.6 ст. 36 КЗпП України в частині відсутності доказів відмови працівників [PERSON]Ф.(позивач по справі), [PERSON], [PERSON], [PERSON] від продовження роботи у звязку із зміною істотних умов праці, а саме письмової заяви працівників про відмову, розписки про відмову, або письмового повідомлення керівника про відмову продовження роботи у звязку із зміною істотних умов праці, що є ознаками незаконного звільнення працівників. Крім того, головним державним інспектором управління Держпраці у Житомирській області [PERSON] внесено припис №06-14-026/0969-0396 від 09.12.2016 року (а.с. 95-96), згідно якого приписано Ємільчинській МВД ФСС з ТВП усунути порушення п.6 ст. 36 КЗпП України в частині надання письмових доказів відмови звільнених працівників від продовження роботи у звязку із зміною істотних умов праці, а саме: заяви, розписки та інші підтверджуючі документи. Згідно приписів ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Оскільки позивач була безпідставно звільнена з посади головного бухгалтера, вона має бути поновлена саме на цій посаді. Така позиція узгоджується з позицією Верховного Суду України, викладеною у справі № 6-33цс14 від 21.05.2014 р., відповідно до якої закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235 КЗпП України, а відтак встановивши, що звільнення позивача відбулося із порушенням установленого законом порядку, суд зобовязаний поновити працівника на попередній роботі. Таким чином, наказ директора Лугинської міжрайонної виконавчої дирекції Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності [PERSON] № 20 від 03.10.2016 року «Про звільнення з роботи [PERSON]Ф.». щодо звільнення [PERSON] з посади головного бухгалтера Лугинської міжрайонної виконавчої дирекції Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності з 03.10.2016 року у звязку зі зміною істотних умов праці, п.6. ст.. 36 КЗпП України не грунтуються на приписах чинного законодавства. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення в справі й щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тому, враховуючи зазначені вище обставини, суд вважає, що позивача було звільнено з роботи незаконно і вона підлягає поновленню на роботі, з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п. 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Аналогічні правила застосовуються і до випадків звільнення працівника з підстав, передбачених ст. 41 КЗпП України (ч. 3 цієї норми). Разом з тим, зміст поняття розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу розкрито законодавцем у п. 4 ст. 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України. Це виключає охоплення змістом терміну розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в ст. ст. 40, 41 КЗпП України або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Незважаючи на те, що трудовий договір з [PERSON] було припинено на підставі п.6. ст.. 36 КЗпП України, і не можна вважати, що розірвання трудового договору провадилось з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, суд разом із тим зазначає, що в день звільнення, тобто 03.10.2016 року позивачу [PERSON] було видано листок непрацездатності (а.с.10), тобто в день звільнення вона була тимчасово непрацездатною та з 03.10.2016 року по 17.10.2016 року хворіла. Станом на день розгляду зазначеної справи, в звязку із зміною юридичної та фактичної адреси місцезнаходження Лугинської міжрайонної виконавчої дирекції Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності змінено найменування «Лугинська міжрайонна виконавча дирекція Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності» на «Ємільчинська міжрайонна виконавча дирекція Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності» з поширенням її діяльності на територію смт Лугини, Лугинського, Олевського та Ємільчинського районів (а.с. 12). Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ( код ЄДРПОУ 26091715) Ємільчинська міжрайонна виконавча дирекція Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності є відокремленим підрозділом Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, яке має статус юридичної особи. Враховуючи зазначене, суд вважає, що [PERSON] слід поновити на посаді головного бухгалтера саме Ємільчинської міжрайонної виконавчої дирекції Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності з 03.10.2016 року. Відповідно до статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Тому з відповідача - Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності в особі Ємільчинської міжрайонної виконавчої дирекції Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності підлягає стягнення на користь позивача 53663,70 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тобто з 03.10.2016 року по час ухвалення судового рішення, тобто до 14.03.2016 року. Як вбачається з матеріалів справи звільнення позивача з роботи відбулось 03.10.2016 року, а отже до розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу застосовується заробітна плата за серпень та вересень 2016 року. Відповідно до п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 100, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два місяці роботи. Як вбачається з довідки № 19.1-20-598 від 16.12.2016 року (а.с. 51,57), яка видана Ємільчинською міжрайонною виконавчою дирекцією Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності в серпні 2016 року заробіток позивача становив 7974,95 грн., у вересні 2016 року 12920,95 грн. Так, в серпні 2016 року 22 робочих дні, у вересні 2016 року 22 робочих дні, отже: (7974,95 грн. - за серпень + 12920,95 грн. - за вересень): (22 + 22 робочих днів) = 474,90 грн. Період вимушеного прогулу з 03.10.2016 року по 14.03.2017 року складає 113 робочих днів (жовтень 2016 року 20 робочих днів, листопад 2016 року 22 робочих дні, грудень 2016 року 22 робочих дні, січень 2017 року 20 робочих днів, лютий 2017 року 20 робочих днів, березень 2017 року 9 робочих днів). Отже, 113 робочих днів х 474,90 гривень = 53663,70 гривень. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 551,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved