Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання домоволодіння за адресою: [ADDRESS] особистим майном [PERSON] , яка померла [INFO] та визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] на домоволодіння [ADDRESS] , що складається з житлового будинку літ. А-1, загальною площею 55,0 кв.м., житловою площею 37,3 кв.м., з прибудовою літ. А-1, тераси літ. а1-1, сараю літ. Б, ганку літ. б, погрібу літ. В, літнього душу літ. Д, убиральні літ. Е, колодязю літ. К, споруди, мостіння №1-2,І. Свої вимоги обґрунтувала тим, що її матері [PERSON] на праві власності належало домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Вказане домоволодіння мати згідно договору забудови будувала впродовж 1964-1967 років. Проте, акт прийомки житлового будинку в експлуатацію був складений виконкомом Самарської районної ради 16 липня 1982 року, тобто майже через п`ятнадцять років із моменту побудови домоволодіння. [INFO] її мати померла. Після її смерті відкрилась спадщина на вказане домоволодіння. У встановлений законом строк вона звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. У вересні 2018 року державний нотаріус своєю постановою відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказане домоволодіння, оскільки право власності на нього її мати зареєструвала коли знаходилась у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , що в свою чергу свідчить про належність цього майна до спільного сумісного майна подружжя. Проте, вона з цим не згодна, оскільки вказане домоволодіння є особистою приватною власністю її померлої матері [PERSON] [INFO] чоловік матері [PERSON] помер, однак як за життя матері так і після її смерті на вказане домоволодіння не претендував. Ухвалою суду від 20 грудня 2018 року відкрито провадження та призначено справу до розгляду в підготовчому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 06 березня 2019 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги. Відповідач [PERSON] (колишнє прізвище [PERSON] ) в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи в її відсутності та зазначила, що не заперечує проти позову і не претендує на спірне домоволодіння, що належало померлій [PERSON] Третя особа Шоста дніпровська державна нотаріальна контора явку свого представника в судове засідання не забезпечила, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Врахувавши нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів, суд прийшов до такого. Суд встановив, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] (а.с.28). Після її смерті відкрилась спадщина на належне їй майно, зокрема на домоволодіння [ADDRESS] . До правовідносин щодо спадщини, яка відкрилась та була прийнята спадкоємцем (спадкоємцями) до набрання чинності Цивільним кодексом України (2004 року) застосовуються положення Цивільного Кодексу УРСР (1963 року). Відповідно до ч.1 ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до ч.1 ст.529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ст. 553 ЦК УРСР, спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Як вбачається з матеріалів спадкової справи заведеної щодо майна померлої [PERSON] , спадкоємицею, що прийняла спадщину після її смерті є її донька [PERSON] (позивачка). Ще один спадкоємиць [PERSON] відмовився від прийняття належної йому за законом частки у спадщині, що залишилась після смерті його дружини [PERSON] , на користь її доньки [PERSON] (позивачка). [INFO] [PERSON] помер. Як вбачається з матеріалів спадкової справи заведеної щодо майна померлого [PERSON] , спадкоємицею, що прийняла спадщину після його смерті є його донька (відповідач). Відповідно до ст. 560 ЦК УРСР спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Так, позивач звернулася за видачею свідоцтва про право на спадщину за законом на домоволодіння [ADDRESS] , однак нотаріус своєю постановою відмовив їй у цьому, оскільки вказаний будинок набутий спадкодавцем у період зареєстрованого шлюбу з [PERSON] , а відповідно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а не особистим майном спадкодавця (а.с.36). Отже, викладене свідчить, про наявність спору з приводу належності вказаного домоволодіння до особистої власності спадкодавця [PERSON] Так, як вбачається з матеріалів справи, домоволодіння [ADDRESS] на підставі договору побудови від 25 грудня 1964 року посвідченого 6-ою ДДНК за реєстровим № 2176, зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу № 407 за реєстровим № 114, належить на праві особистої власності матері позивача [PERSON] (а.с.,10,11,42). В період реєстрації права власності на вказане домоволодіння мати позивача [PERSON] знаходилась у зареєстрованому шлюбу з [PERSON] , який між ними був укладений 03 квітня 1981 року. Так, у пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України. Відповідно до ч.1 ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Окрім вищевказаного договору про забудову та реєстрацією права власності на спірне домоволодіння саме за матір`ю позивача, факт належності вказаного нерухомого майна до особистого майна спадкодавця [PERSON] , зокрема підтверджується: - копією акту від 12 грудня 1964 року, з якого вбачається про відведення земельної ділянки під індивідуальне житлове будівництво за адресою: [ADDRESS] колишній [ADDRESS] ), саме матері позивача [PERSON] (а.с.37-40); - копією акту прийому індивідуального житлового будинку, затвердженого 16 липня 1982 року рішенням виконавчого комітету Самарської райради, яким комісією встановлено про закінчення у 1980 році, розпочатого у 1964 році будівництва житлового будинку по [ADDRESS] (колишній [ADDRESS] ) яке пред`явлене [PERSON] до прийняття до експлуатації (а.с.12-14); - копією технічного паспорту індивідуального житлового будинку [ADDRESS] , з якого вбачається, що домоволодіння з усіма прибудовами було побудовано впродовж 1965-1967 років (а.с.15-19). Отже, викладене у своїй сукупності свідчить, що реєстрація 15 вересня 1982 року за матір`ю позивача [PERSON] права власності на вказане спірне домоволодіння, під час її знаходження у шлюбі з [PERSON] , не змінило належність спірного домоволодіння до особистої власності спадкодавця [PERSON] , оскільки воно побудовано особистою працею та коштами спадкодавця ще до укладання її шлюбу з [PERSON] Таким чином, домоволодіння [ADDRESS] за життя належало до особистої приватної власності спадкодавця [PERSON] та може бути успадковане спадкоємцями, які прийняли спадщину після її смерті та від неї не відмовилась. Так, як встановлено судом єдиною спадкоємицею, що прийняла спадщину після смерті спадкодавця [PERSON] є її донька позивачка, у якої на тепер існують перешкоди в оформленні право власності на спірне домоволодіння в нотаріальному порядку. За змістом роз`яснень абз. 2 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 № 7 вимоги про визнання права на спадщину не підлягають судовому розглядові лише за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Верховний Суд України 4 квітня 2011 року при розгляді справи № 3-18гс11 ухвалив постанову в якій зробив такий правовий висновок: «Згідно з вимогами статті 392 цього ж Кодексу власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними». Те ж саме розтлумачено і в пункті 37 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. № 5. Тому, виходячи з цих усіх обставин, на підставі ст. 392 ЦК України, суд вважає необхідним захистити суб`єктивне документально не підтверджене право власності позивача на успадковане нерухоме майно, яке за законом спадкоємцю вже належить із часу відкриття спадщини, але документального підтвердження набутого права власності на яке немає і одержання якого в позасудовий спосіб неможливо. Отже, виходячи із наявних у позивача перешкод в оформленні спадкових прав у позасудовому порядку, суд вважає необхідним захистити її права та визнати за нею право власності на домоволодіння [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] Разом з тим, у суду відсутні підстави для задоволення вимоги позивача про визнання вказаного домоволодіння особистим майном померлої [PERSON] , оскільки відповідно до ст. 25 ЦК у момент смерті припиняється цивільна правоздатність фізичної особи та у такому разі суд не наділений повноваженнями вирішувати питання про права та обов`язки померлої особи. Таким чином, вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Що стосується вирішення питання про розподіл судових витрат, то вони покладаються на позивача, оскільки позивач відмовилась від їх присудження судом на її користь.

Outcome: partial