Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-04 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, який в ході розгляду справи уточнила, вказавши, що вона є власником 1/2 частини домоволодіння по вулиці Вінницькій, буд.№30 в м. Кривому Розі Дніпропетровської області. Власником іншої 1/2 частини домоволодіння є її неповнолітня онука [PERSON], [INFO], від імені якої діє її мати [PERSON]. Відповідач на даний час зареєстрована та проживає в у вказаному будинку разом з дітьми та чоловіком [PERSON], зайнявши безпідставно разом зі своєю родиною все домоволодіння та користуючись ним, вчиняючи їй, позивачу, перешкоди в користуванні належною їй Ѕ часткою будинку. Крім того, відповідач в інтересах своєї неповнолітньої доньки звернулася до суду з позовом про припинення її, позивача, права власності на належну їй 1/2 частку домоволодіння та стягнення грошової компенсації. Відповідно до техпаспорту будинок складається з двох кімнат, які не мають окремого входу та є прохідними, тому просить встановити порядок користування спірним домоволодінням, виділивши їй в користування кімнату 1-3 площею 6,6 кв.м., виділивши [PERSON]Є, кімнату 1-2 площею 10,6 кв.м., місця загального користування (коридор, кухню, кладову) залишити в загальному користуванні, літню кухню, гараж, вбиральню, душ, водо колонку, замощення паркани залишити в загальному користуванні та усунути їй перешкоди в користуванні належною їй 1/2 часткою домоволодіння, зобовязавши [PERSON] не чинити їй перешкоди та вселити її в домоволодіння (а.с. 49-53). Ухвалою суду від 28 лютого 2018 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, звільнено позивача від сплати судового збору, розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження. Протокольною ухвалою від 05 червня 2018 року за клопотанням позивача посвідчено довіреність [PERSON] на ведення справи її представником [PERSON] на підставі абз. 2 ч.2 ст. 62 ЦПК України, довіреність приєднана до справи. Протокольною ухвалою від 02 серпня 2018 року за клопотанням позивача посвідчено довіреність [PERSON] на ведення справи її представником [PERSON] на підставі абз. 2 ч. 2 ст. 62 ЦПК України, довіреність приєднана до справи. Протокольною ухвалою від 13.11.2018 року підготовче провадження було закрите та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] на задоволенні позову наполягав з підстав, викладених в уточненому позові. Представник відповідача [PERSON] вимоги позову не визнала з підстав, викладених у відзиві на позов. В обґрунтування відзиву зазначено, що 1/2 частині будинку належить дочці відповідача [PERSON], фактично в будинку проживають відповідач з чоловіком та її діти Ярослав, Роман, Владислава та Вікторія. На момент отримання спадщини будинок перебував в аварійному стані, за власний кошт вони зробили його придатним для життя: здійснили ремонт, замінили вікна, двері, зробили світло, підвели каналізацію, воду, тощо. Частки в натурі власників не визначені, до відповідача позивач не зверталася з вимогою про усунення перешкод в користуванні власністю. План будинку не передбачає його поділу, оскільки складається з однієї житлової кімнати 10 кв.м. та кухні 6,6 кв.м. У 2010 році позивач фактично розділила земельну ділянку та поставила паркан, залишивши собі у користування гараж, що відбулося без згоди інших співвласників. Крім того, позивачка мешкає по вул. Гашека, буд. 7 в будинку, який їй належить. Тому просить в задоволенні позову відмовити. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Як встановлено судом, згідно свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 26 січня 2008 року, [PERSON] є власником 1/2 частини домоволодіння, яке складається з саман обкл.. цеглою житлового будинку А-1 загальною площею 35,2 кв.м., житловою площею 17,2 кв.м., шлак. літньої кухні Б, шл.бл. гаражу В, цегл. вбиральні Д, водо колонки І, замощення ІІ, парканів № 1,2, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вулиця Вінницька, будинок під номером 30 (а.с. 7- 9 копії свідоцтва, витягів). Власником іншої 1/2 частини домоволодіння є неповнолітня [PERSON], [INFO] (а.с. 13 копія свідоцтва про народження, а.с. 83-84, 86 - копія витягу), законним представником якої є її мати [PERSON] (а.с.82 копія свідоцтва про шлюб). Згідно технічного паспорта, будинок «А-1» по по вул. Вінницькій, 30 в м. Кривому Розі Дніпропетровської області загальною площею 35,2 кв.м. житловою площею 17,2 кв.м., складається з коридору І площею 6,6 кв.м., кладової ІІ площею 1,6 кв.м., кухні 1-1 площею 9,8 кв.м., житловою кімнати 1-2 площею 10,6 кв.м., житлової кімнати 1-3 площею 6,6 кв.м.(а.с. 57-60 копія техпаспорта). Згідно з положеннями статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. Закріплений в нормативно-правових актах принцип непорушності права приватної власності означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Європейською конвенцією про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) гарантується кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (п. 1 ст. 8 Конвенції). Згідно ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та\~Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Загальні положення про право власності викладені у главі 23 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). За частинами 1-3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Положеннями ст. 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Здійснення права спільної часткової власності передбачено положеннями ст. 358 ЦК України, за якими право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Згідно із ч.1 ст. 364 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Відповідно до ч. 1\~ст. 356 Цивільного кодексу України\~власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробовому виразі. Згідно з ч. 1, 3, 4\~ст. 358 Цивільного кодексу України\~право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Зазначена норма права\~свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. При виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, існує можливість звернення із відповідним позовом до суду. Крім того, відповідно до п. 6. Постанови Пленуму Верховного Суду України\~Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок, яким роз'яснено, що при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту\~ст.115 ЦК, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності. Отже, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Враховуючи те, що між сторонами не склався порядок користування жилим приміщенням, виникає спір з цього приводу, технічні характеристики будинку, план будинку, його конструктивні особливості свідчать про неможливість виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися співвласниками спірного будинку без порушення прав один одного, вимоги про переобладнання будинку не заявлено, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, установивши відсутність технічної можливості визначення реальних часток кожного зі співвласників будинку, суд дійшов висновку про встановлення між сторонами порядку користування жилим приміщенням, а саме домоволодінням №30 по вул. Вінницькій в м. Кривому Розі Дніпропетровської області . Що стосується доводів відповідачки, то заявляючи про відсутність перешкод [PERSON] у користуванні власністю, [PERSON] даний позов не визнає та заперечує проти вселення позивачки до будинку та встановлення між ними порядку користування спільною власністю, що вочевидь свідчить про наявність неприязних стосунків між сторонами та підтверджує доводи позивача, викладені в позовній заяві. Посилання відповідача на наявність у позивача іншого житла не може бути підставою для порушення її прав у здійсненні права володіння на належну частку у спірному будинку, оскільки право приватної власності є непорушним. При визначенні порядку користування домоволодінням, суд виходить з рівності часток кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності, та дійшов висновку, що запропонований позивачем порядок користування житлом у повній мірі відповідає принципу рівності прав співвласників та у повній мірі забезпечує житлові права кожного із співвласників. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки ухвалою суду від 28 лютого 2018 року позивач звільнена від сплати судового збору, він підлягає стягненню з відповідача в дохід держави в сумі 1409,60 грн. (за дві вимоги майнового та немайнового характеру). На підставі ст.ст. 321, 358, 364 ЦК України, ст.41 Конституції України,

Outcome: approved