Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Свій\~ позов обґрунтовує тим, що 04.02.2007 року Виконавчим комітетом Лищенської сільської ради Луцького району Волинської області зареєстровано її шлюб з [PERSON] . Від даного шлюбу мають малолітніх доньок: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Вказує, що спільне життя з відповідачем не склалося. Через певний проміжок часу після укладення шлюбу чоловік поїхав на заробітки за кордон, що спричинило відчуження та непорозуміння у їх відносинах. Кілька років поспіль вони не мешкають під одним дахом, не підтримують подружніх стосунків. Відповідач, маючи нерегулярний, але високий дохід від роботи за кордоном, коштів на утримання дітей в добровільному порядку не надає. З огляду на наведене, просить шлюб між нею та [PERSON] розірвати. Стягувати з [PERSON] на її користь аліменти на утримання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі по 2\~000 грн. на кожну дитину, щомісячно, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду і до досягнення дітьми повноліття. Позивач в судове засідання не прибула, хоча належним чином повідомлялась про час та місце розгляду справи, письмових заяв та клопотань на адресу суду не подавала. 29.03.2021 року від представника відповідача адвоката Лавренчука О.В. надійшла письмова заява про відкладення розгляду справи. У своїй заяві представник відповідача поважною причиною відкладення розгляду справи вказує те, що він не має можливості з`явитися до Луцького міськрайонного суду Волинської області у зв`язку з зайнятістю в іншому судовому процесі в Волинському апеляційному суду. Суд, розглянувши подане представником відповідача клопотання, приходить до наступних висновків. Згідно вимог ч.2 ст.223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. Відповідно ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Тому, із врахуванням вище викладеного, суд не знаходить підстав для відкладення розгляду справи, оскільки обґрунтування представника відповідача є не переконливими для суду, і такими, що не ґрунтуються на вимогах закону. Окрім того, суд вважає за необхідне роз`яснити представнику відповідача про те, що згідно вимог ч.3 ст.223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Суд звертає увагу представника відповідача на те, що відповідно ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За встановлених обставин, суд враховує, що причини повторної неявки відповідача до суду процесуального правового значення не мають, оскільки положення закону (ст. 223 ЦПК України) направлене на дотримання розумних строків розгляду справи і на недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших осіб, та приходить до висновку про можливість заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів. Розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 04.02.2007 року Виконавчим комітетом Лищенської сільської ради Луцького району Волинської області зареєстровано шлюб позивача [PERSON] з відповідачем [PERSON] (а.с.5). Від даного шлюбу у сторін народились діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 7, 8). Відповідно до ч.1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування\~ жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно зі змістом ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про\~ побудову\~ сімейних відносин між собою\~ та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік\~ зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина\~\~ зобов`язана\~ утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік\~ відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. Як вбачається зі змісту ч.3 та 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити\~ шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних\~ відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу\~ про шлюб та сім`ю» встановлено, що проголошена\~ Конституцією охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому,\~ що шлюб може бути розірвано\~ в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими. Як встановлено судом, сторони тривалий час проживають окремо, не підтримують подружніх відносин, шлюб існує лише формально. Враховуючи\~ особливий характер\~ сімейних відносин, які склалися\~ в даній сім`ї, та їх об`єктивну недоступність для оточуючих, а також беручи до уваги категоричне заперечення позивачем щодо збереження сім`ї, та з врахуванням\~ вимог ст.ст. 24, 55, 56 СК України, суд приходить до висновку, що позов в частині вимог щодо розірвання шлюбу є підставним та підлягає до задоволення. За змістом частини другої статті 114, статті 115 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Розірвання шлюбу, здійснене за рішенням суду, повинно бути зареєстроване в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та постановлення відмітки в актовому записі про шлюб. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Як встановлено судом, сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 7, 8). Також встановлено, що діти проживають разом з матір`ю. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Згідно з частиною третьою статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно із ст. 182 СК України при визначені розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. При цьому у частині другій статті 182 СК України визначено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Судом встановлено, що батько дітей є особою працездатного віку, доказів наявності протипоказань щодо працевлаштування не надано. В сукупності оцінених судом доказів є підстави вважати, що відповідач спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання дітей та зобов`язаний згідно із законом належним чином забезпечувати і утримувати їх. При цьому, суд виходить з непорушності конституційного права неповнолітньої дитини на утримання батьками до досягнення нею повноліття; обов`язок батьків утримувати свою дитину не припиняється із припиненням шлюбу між батьками та спільного проживання з дитиною. Враховуючи пріоритетність інтересів дитини, на користь якої стягуються аліменти, визначений законом прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, матеріальне становище позивачки, матеріальне становище платника аліментів, те, що відповідач є працездатним та спроможним отримувати доходи, інших неповнолітніх дітей та непрацездатних членів сім`ї на утриманні не має, доказів на спростування вказаних обставин не надав, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітніх дітей в розмірі по 2 000 грн. щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Цих коштів, на думку суду, буде достатньо для покриття витрат на задоволення життєвих потреб дітей, зокрема їх фізичного та духовного розвитку. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України рішення слід допустити до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць. Крім того, згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в користь позивача 840, 80 грн. судового збору за вимогу про розірвання шлюбу та 840, 80 грн. судового збору в дохід держави за вимогу про стягнення аліментів. На підставі наведеного та

Outcome: approved