Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] районної державної адміністрації Київської області, Управління Держземагенства у [PERSON] районі Київської області, [PERSON] сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Головне управління юстиції у Київській області, про визнання державних актів на право власності на земельну ділянку та розпорядження недійсними, визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельної ділянки, витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння, визнання права власності на земельну ділянку та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що вона, [PERSON], є спадкоємицею за законом першої черги після смерті своєї матері [PERSON], і користуючись гарантованими їй правами діючим законодавством України, звернулась до суду з даним позовом з наступних підстав. На підставі розпорядження [PERSON] районної державної адміністрації Київської області від 25 листопада 2004 року № 497 її мати [PERSON] стала власником земельної ділянки площею 1,9046 га, кадастровий номер 3222480400:05:003:0018 з цільовим призначенням земельної ділянки-ведення товарного сільськогосподарського виробництва, про що було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 287290 від 14 грудня 2004 року. 11 січня 2005 року її мати [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, яке видано 11 січня 2005 року [PERSON] сільською радою серії І-БК № 528080. Відомості про реєстрацію заведення спадкової справи № 79 спадкодавець [PERSON] 08 лютого 2005 року внесені Першою Київською обласною державною нотаріальною конторою. Вчиняючи незаконні дії, які не відповідають вимогам закону, [PERSON] отримав державний акт серії ЯА № 343298 від 16 липня 2005 року на матір [PERSON] на право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 1,9046 га уже шість місяців і 5 днів як покійну. 18 серпня 2005 року [PERSON], діючи незаконно, продав, а [PERSON] купила земельну ділянку площею 1,9046 га, розташовану на території [PERSON] сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, цільове призначення якої-ведення особистого селянського господарства, і вказаний договір купівлі-продажу вчинений від померлої особи [PERSON], при цьому виготовивши всі необхідні документи та технічну документацію на померлу особу. В подальшому право власності на спірну земельну ділянку набув [PERSON]. [PERSON], в порушення вимог діючого законодавства, продав земельну ділянку [PERSON], не маючи права на продаж земельної ділянки площею 1,9046 га з кадастровим № 3222480400:05:003:0018. Крім того, земельна ділянка [PERSON] була продана зі зміненим цільовим призначенням з ведення товарного сільськогосподарського виробництва на ведення особистого селянського господарства після смерті законного власника [PERSON], не маючи для таких дій прав, повноважень, згоди і законних підстав. Незаконними діями [PERSON], який незаконно продав її спадщину, фактично позбавив її права власності, з приводу чого вона витрачає своє здоров»я та час в різних інстанціях, морально страждає, і тому вважала, що їй завдано великої моральної шкоди, яку просила стягнути з [PERSON] на її користь у розмірі 8 000 000 грн.. Враховуючи викладене, позивач [PERSON] з посиланням на вимоги ст. 41 Конституції України, п. 15 розділу 10 Перехідних положень Земельного Кодексу України, ст. ст. 12, 20, 21, 210 Земельного кодексу України, ст. ст. 15, 16, 23, ч. 1 ст. 203, ст. ст. 215, 216, 217, 236, 321, 388, 392, 1167, 1116, 1225 ЦК України, просила: 1. Визнати розпорядження [PERSON] районної державної адміністрації від 29 березня 2005 року № 157 недійсним; 2. Визнати державний акт серії ЯА № 343298 від 16 липня 2005 року на право власності на земельну ділянку недійсним; 3. Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 18 серпня 2005 року; 4. Визнати недійсним державний акт на право власності земельної ділянки серії ЯЖ № 404082 площею 8,3785 га, виданий [PERSON]; 5. Визнати недійсною реєстрацію державного акту на право власності земельної ділянки серії ЯЖ № 404082 площею 8,3785 га, виданий [PERSON]; 6. Витребувати із незаконного володіння [PERSON] земельну ділянку площею 1,9046 га, на користь [PERSON] з кадастровим номером № 3222480400:05:003:0018, та визнати за [PERSON], [INFO], що мешкає в с. Білогородка, Києво-Святошинського району, Київської області, право власності на земельну ділянку площею 1,9046 га, кадастровий № 3222480400:05:003:0018 з цільовим призначенням-землі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території [PERSON] сільської ради; 7. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 8 000 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. В послідуючому позивач [PERSON] неодноразово уточнювала свої позовні вимоги і в грудні 2015 року позивач [PERSON] подала суду заяву в порядку вимог ст. ст. 27, 31 ЦПК України, в якій звернулась з позовними вимогами до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] районної державної адміністрації Київської області, Відділу Держземагентства у [PERSON] районі Київської області, [PERSON] сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, Реєстраційної служби [PERSON] районного управління юстиції Київської області, ТОВ «Укрінвестстрой», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Головне управління юстиції в Київській області, про визнання розпорядження та державних актів на право власності на земельну ділянку недійсними, визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельної ділянки та скасування їх державної реєстрації, витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння, визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом, відшкодування моральної шкоди, визнання недійсним (скасування) права власності на земельну ділянку, посилаючись на те, що нею, [PERSON], спадкоємицею в порядку спадкування за законом першої черги після смерті своєї матері [PERSON], подано до суду позовну заяву, де зазначались обставини порушення відповідачами її права власності на земельну ділянку площею 1,9046 га, кадастровий номер № 3222480400:05:003:0018, яка знаходиться на території [PERSON] сільської ради Києво-Святошинського району Київської області з цільовим призначенням земельної ділянки-для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Позивач [PERSON] зазначала, що, користуючись гарантованими їй правами, передбаченими законом, вона подала уточнену позовну заяву з урахуванням доводів Верховного Суду України, зазначених в постанові від 22 квітня 2015 року, якою рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 травня 2014 року залишено в силі, оскільки постанова Верховного Суду України відповідно до вимог ч. 3 ст. 360-3 ЦПК України є остаточною і рішення Верховного Суду України, прийнято за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами касаційної інстанції) одних і тих же норм матеріального права у подібних правовідносинах відповідно до ст. 360-7, є обов»язковими для всіх суб»єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права та для всіх судів України. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 20 травня 2015 року державний нотаріус Першої Київської обласної державної нотаріальної контори [PERSON] відмовила спадкоємиці [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 1,9046 га, кадастровий номер № 3222480400:05:003:0018, цільове призначення- для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території [PERSON] сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, яка належала померлій [PERSON], з підстав того, що спадкоємиця не надала правовстановлюючого документу на зазначене спадкове майно-оригінал державного акту на право власності на земельну ділянку. Позивач [PERSON] зазначала, що її матері [PERSON] на підставі Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії КВ № 0280897 належало право на земельну частку (пай) у землях, які перебували в колективній власності КСП «Білогородка» розміром 2,55 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі. На підставі розпорядження [PERSON] райдержадміністрації від 25 листопада 2004 року № 491 її мати стала власником земельної ділянки площею 1,9046 га, кадастровий номер № 3222480400:05:003:0018, цільове призначення-для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, про що було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 287290. 11 січня 2005 року її мати [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, видане 11 січня 2005 року [PERSON] сільською радою серії І-БК № 528080. В Першій Київській обласній державній нотаріальній конторі 08 лютого 2005 року була заведена спадкова справа № 79 до майна померлої [PERSON], яка доводиться їй матір»ю, з якою вона постійно проживала на час відкриття спадщини. У відповідності до вимог закону вона прийняла спадщину площею 1,9046 га. Група осіб-Мартюк С.М., а з ним [PERSON], посадові і службові особи органів державної влади і місцевого самоврядування, порушуючи закон і її права спадкоємиці та власника [PERSON], вчиняючи незаконні дії із земельною ділянкою площею 1,9046 га, без будь-яких законних підстав, прав, повноважень і згоди фактично шахрайською схемою викрали її спадкове майно, яке вибуло поза її і власника волею. Так, [PERSON] незаконно отримав державний акт серії ЯЯ № 343298 від 16 липня 2005 року, незаконно виготовлений, складений. посвідчений і виданий органом державної влади (певними особами) на матір [PERSON] на право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 1,9046 га на уже шість місяців і 5 днів як покійну, а саме [PERSON], а з ним посадові і службові особи державної влади (відповідачі по справі) підробили всю документацію, необхідну для видачі вказаного державного акту на померлу особу і від імені неї, померлої особи). 18 серпня 2005 року [PERSON], діючи спільно з державним нотаріусом [PERSON] і [PERSON], порушуючи закон і охоронювані законами і Конституцією України конституційне право людини, а саме її спадкоємиці першої черги власника земельної ділянки [PERSON], діючи незаконно, продав через державного нотаріуса [PERSON], а [PERSON] купила земельну ділянку площею 1,9046 га, розташовану на території [PERSON] сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, цільове призначення якої-ведення особистого селянського господарства з незаконним використанням [PERSON] і [PERSON] довіреності, для використання ними якої не було законних підстав. Договір купівлі-продажу, в порушення закону, вчинений і нотаріально посвідчений від померлої особи [PERSON], в якому вона- покійна особа, є продавцем, що прямо вбачається з договору «за цим договором продавець продала...», при цьому державним нотаріусом незаконно прийнято і посвідчено на покійну [PERSON]. [PERSON], в порушення закону і її прав продав земельну ділянку [PERSON], хоча взагалі не мав права на продаж земельної ділянки площею 1,9046 га, кадастровий номер № 3222480400:05:003:0018, оскільки на це він не був уповноважений, і для продажу зазначеної земельної ділянки у нього не було ніяких законних підстав. Невідповідний вимогам чинного законодавств незаконний договір купівлі-продажу [PERSON] використала незаконно, здійснила державну реєстрацію на померлого продавця [PERSON] в органах місцевого самоврядування [PERSON] сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, і в державному органі незаконно отримала на підставі цього договору на своє ім»я державний акт на право власності. Крім того, земельна ділянка [PERSON] через юриста, державного нотаріуса була продана зі зміненим цільовим призначенням (з ведення товарного сільськогосподарського виробництва на ведення особистого селянського господарства) після смерті незаконного власника [PERSON], не маючи для таких дій законних підстав, прав і повноважень, що є грубим порушенням закону, так як [PERSON] відповідної заяви особисто, як власник, відповідно до вимог ст. 20 Земельного кодексу України, що є нормою прямої дії, не подавала до [PERSON] районної державної адміністрації Київської області чи [PERSON] сільської ради, та й вона фізично не могла цього зробити, так як була вже померлою особою. Згідно вимог ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Аналогічна норма закріплена в ст. 41 Конституції України, що є нормою прямої дії. Ст. 21 Земельного кодексу України унормовано, що порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішення органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, визнання недійсними угод щодо земельних ділянок, відмову державної реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною. Крім того, позивач [PERSON] зазначала, що [PERSON] не мав повноважень про зміну цільового призначення. Так, згідно п. 2 Порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2002 року № 502 встановлено, що зміна цільового призначення земельної ділянки проводиться за поданням заяви (клопотання) її власника до сільської. селищної, міської ради. Орган, до якого надійшла заява (клопотання), розглядає її та за наслідками розгляду надає згоду на розробку проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки. Проект землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки розробляється особами, які мають ліцензію на проведення робіт із землеустрою на підставі договору із заявником, та погоджується із органом земельних ресурсів та іншими відповідними органами. Згідно п. 15 розділу 10 Перехідних положень Земельного кодексу України, чинним на час укладення попередніх договорів, громадяни [PERSON] земельних часток (паїв) не вправі до 01 січня 2005 року продавати або іншим способом відчужувати належні їм земельні ділянки та земельні частки (паї). Відповідно до Закону України від 06 жовтня 2004 року «Про внесення змін до Земельного кодексу України» мораторій на продаж земель вказаної категорії продовжено до 01.01.2007 року, протягом якого й було укладено спірні договори купівлі-продажу земельних ділянок. Таким чином, довіреність в частині на право представництва інтересів і право продажу земельної ділянки, отримана [PERSON] від [PERSON], і яка незаконно використана [PERSON] і [PERSON] для відчуження земельної ділянки, її спадкове майно, в силу вимог ст. ст. 1215, 1216 ЦК України є недійсним з моменту його укладення в силу вищевказаного Закону, а також в силу вимог ч. 2 ст. 215 ЦК України. Крім того, ч. 1 п. 6 ст. 248 ЦК України представництво за довіреністю припиняється в разі смерті особи, яка видала довіреність, і законодавець не передбачає повідомлення представника. Однак, ст. 1006 ЦК України визначені зобов»язання повіреного. В подальшому право власності на спірну земельну ділянку незаконно в порушення закону і її прав набув [PERSON], який на підставі невідповідного вимогам закону купівлі-продажу земельної ділянки, складеного 23 травня 2007 року, а посвідченого 28 квітня 2007 року, отримав державний акт на право власності на своє ім»я 14 березня 2008 року. Ст. 392 ЦК України власник може пред»явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В силу вимог ст. ст. 1216, 1218, 1220, 1225, 1261, 1269, 1270 ЦК України вона, як спадкоємець першої черги в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], прийняла у відповідності до вимог закону спадкове майно-земельну ділянку площею 1,9046 га, і є єдиним спадкоємцем, і оскільки відповідачами її право власності на земельну ділянку площею 1,9046 га, кадастровий номер № 3222480400:05:003:0018 з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території [PERSON] сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, оспорюється та не визнається, тому позивач [PERSON] просила визнати за нею право власності на вказану земельну ділянку. З урахуванням суті позовних вимог, винних дій відповідачів [PERSON] та інших, вказаних в позові осіб, порушення закону своїми незаконними діями [PERSON], а з ним [PERSON], [PERSON], посадові та службові особи органів державної влади і органів місцевого самоврядування (перераховані вище в позові), шляхом підроблення документів на покійну матір і від неї, померлої, здійснили зміну цільового призначення її законного спадкового майна, і продали, спільно діючи з двома нотаріусами [PERSON] і [PERSON], і який [PERSON] фактично умисно позбавив її права власності на цю земельну ділянку, а саме викрав спадщину, з приводу чого вона витрачає свій власний час, своє здоров»я, свої матеріальні кошти на звернення в різні інстанції та всіх суб»єктів владних повноважень, і в судах, морально страждає, як законна спадкоємиця роками, тому вона вважала, що їй завдано моральної шкоди, на відшкодування якої на підставі вимог ст. 1167 ЦК України вона просила стягнути з [PERSON] на свою користь у розмірі 8 000 000 грн.. Враховуючи викладене, позивач [PERSON] з посиланням на вимоги ст. 41 Конституції України, п. 15 розділу 10 Перехідних положень Земельного кодексу України, ст. ст. 12, 20, 21, 210 Земельного кодексу України, ст. ст. 15, 16, 23, 203, 215, 216, 217, 236, 321, 388, 392, 1167, 1216, 1218, 1220, 1221, 1222, 1225, 1261, 1268, 1269, 1270 ЦК України, просила: 1. Визнати розпорядження [PERSON] районної державної адміністрації від 29 березня 2005 року № 157 «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо зміни використання земельних ділянок з ведення товарного сільськогосподарського виробництва на ведення особистого селянського господарства на території [PERSON] сільської ради недійсним в частині затвердження технічної документації із землеустрою земельної ділянки, належної [PERSON]; 2. Визнати недійсним Державний акт серії ЯА № 343298 від 16 липня 2005 року на право власності на земельну ділянку площею 1,9046 га на території [PERSON] сільської ради Києво-Святошинського району Київської області для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер № 3222480400:05:003:0018, виданий 16 липня 2005 року на ім»я [PERSON] (покійної) та визнати недійсною його державну реєстрацію; 3. Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 1,9046 га, яка розташована на території [PERSON] сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, кадастровий номер № 3222480400:05600360018, від 18 серпня 2005 року, укладений між [PERSON], від імені якої діяв [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом [PERSON] районної державної нотаріальної контори, та зареєстрований в реєстрі за № 2-1970, та його реєстрацію; 4. Визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 3,5439 га, на підставі договорів купівлі-продажу від 18 серпня 2005 року № 2-1970 і № 2-1973, до складу якої увійшла земельна ділянка площею 1,9046 га, яка розташована на території [PERSON] сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, кадастровий номер № 3222480400:05:003:0018, та кадастровий номер № 3222480400:05:003:0032, виданий державний акт від 25 жовтня 2005 року на ім»я [PERSON], що проживає за адресою: [INFO]; 5. Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 8,3785 га від 28 квітня 2007 року, до складу якої увійшла земельна ділянка площею 1,9046 га, укладений між [PERSON] та ТОВ «Укрінвестстрой», та його реєстрацію; 6. Визнати недійсним Договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 8,3785 га від 23 травня 2007 року, до складу якої увійшла земельна ділянка площею 1,9046 га, укладений між ТОВ «Укрінвестстрой» та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] 28 квітня 2007 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1767, та його реєстрацію; 7. Визнати недійсним Державний акт на право власності серії ЯЖ № 404082 на земельну ділянку площею 8,3785 га, що знаходиться в с. Білогородка, Києво-Святошинського району Київської області, з цільовим призначенням земельної ділянки-землі для житлової та громадської забудови, кадастровий номер № 3222480400:05:003:0147, виданий 14 березня 2008 року Управлінням земельних ресурсів у [PERSON] районі Київської області, виданий [PERSON], що проживає в [INFO]ї Сосніних[ADDRESS], та визнати недійсною його реєстрацію; 8. Витребувати із незаконного володіння [PERSON] земельну ділянку площею 1,9046 га, кадастровий номер 3222480400:05:003:0018, на користь неї, [PERSON], що знаходиться на території с. Білогородка, Києво-Святошинського району, Київської області, що увійшла до складу земельної ділянки площею 8,3785 га; 9. Визнати за нею, [PERSON], [INFO], що мешкає в с. Білогородка, вул. Мересьєва, 5, Києво-Святошинського району, Київської області, ідентифікаційний номер [NUMBER], право власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку площею 1,9046 га, кадастровий номер № 3222480400:05:003:0018, з цільовим призначенням-землі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території [PERSON] сільської ради Києво-Святошинського району Київської області; 10. Стягнути з [PERSON] на користь її, [PERSON], 8 000 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди; 11. Визнати недійсним (скасувати) право власності за [PERSON] на земельну ділянку площею 8,3785 га, кадастровий номер 3222480400:05:003:0147, цільове призначення-земля для житлової та громадської забудови. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала і просила його задовольнити. У судовому засіданні представник відповідачів [PERSON] і [PERSON] позов не визнала і заперечувала проти його задоволення. Представник відповідача [PERSON] подала суду заяву про застосування строку позовної давності. У судовому засіданні в наданих суду поясненнях представник відповідача [PERSON] позов не визнав і заперечував проти його задоволення. У судове засідання представники відповідачів [PERSON] районної державної адміністрації Київської області і Управління Держгеокадастру у [PERSON] районі Київської області не з»явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду невідомі. У судове засідання представники відповідачів [PERSON] сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, Реєстраційної служби [PERSON] районного управління юстиції Київської області не з»явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, відповідачі надали суду заяви про розгляд справи у відсутності їхніх представників. У судове засідання представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Головного управління юстиції у Київській області, не з»явився, про дату, час і місце розгляду справи третя особа повідомлялась належним чином, суду надана заява про розгляд справи у відсутності представника третьої особи. Позов було також пред»явлено і до відповідача ТОВ «Укрінвестстрой», і оскільки судом було встановлено, що ТОВ «Укрінвестстрой» було припинено шляхом ліквідації, тому було припинено його участь у справі. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, зясувавши дійсні обставини справи, дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 11 січня 2005 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданого Виконавчим комітетом [PERSON] сільської ради Києво-Святошинського району Київської області серії І-БК № 528080 від 11 січня 2005 року. Після її смерті відкрилась спадщина, і [PERSON] 08 лютого 2005 року звернулась із заявою до Першої Київської обласної державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті своєї матері [PERSON]. 08 лютого 2005 року [PERSON] звернувся із заявою до Першої Київської обласної державної нотаріальної контори із заявою, в якій від належної йому частки спадщини, що залишилась після смерті його дружини [PERSON], він відмовився на користь дочки спадкодавця [PERSON]. Відповідно до довідки виконавчого комітету [PERSON] сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 21 березня 2006 року № 541 [PERSON] до дня смерті проживала за адресою: [INFO]. 22 березня 2006 року державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори Київської області [PERSON] було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого спадкоємицею майна [PERSON], яка померла 11 січня 2005 року, є її дочка [PERSON], яка проживає в [INFO] (у тому числі з урахуванням ? частини майна, від якого відмовився на її користь спадкоємець [PERSON]), і спадкове майно, на яке у вказаній частці видане це свідоцтво, складається з: земельної ділянки площею 1,4605 га, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території [PERSON] сільської ради, Києво-Святошинського району, Київської області, належної померлій [PERSON], на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 287305, виданого [PERSON] районним відділом земельних ресурсів 14 грудня 2004 року на підставі розпорядження [PERSON] районної державної адміністрації від 25 листопада 2004 року за № 497, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01043290134. Вказана земельна ділянка складається з сільськогосподарських угідь-1,4605 га (з них: ріллі-1,4605 га). Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 20 травня 2015 року державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори [PERSON] відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку загальною площею 1,9046 га (кадастровий номер № 3222480400:05:003:0018), цільове призначення-для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території [PERSON] сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, яка належала [PERSON], у зв»язку тим, що спадкоємцем [PERSON] не надано правовстановлюючого документу на зазначене спадкове майно-оригінал державного акту на право власності на земельну ділянку. Дані обставини підтверджуються копією спадкової справи Першої Київської обласної державної нотаріальної контори до майна померлої 11 січня 2005 року [PERSON]. Судом встановлено, що на ім»я [PERSON] був виданий Сертифікат на право на земельну частку (пай) серії КВ № 0280897 в тому, що на підставі рішення [PERSON] районної державної адміністрації від 26 січня 2000 року № 35 їй належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Білогородка» розміром 2,55 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). 08 вересня 2004 року [PERSON] видала довіреність, відповідно до якої згідно попередньої усної домовленості цією довіреністю уповноважила [PERSON] бути її представником у всіх установах та організаціях, в тому числі органах виконавчої влади, місцевого самоврядування, в органах земельних ресурсів, БТІ, містобудування та архітектури, та взагалі в будь-яких інших установах, підприємствах та організаціях незалежно від форми власності з усіх питаннях приватизації земельної ділянки, що розташована на території с. Білогородка, Києво-Святошинського району, Київської області, КСП «Білогородка», площею 2,55 в умовних кадастрових гектарах, право на яку належить їй згідно сертифікату на земельну частку (пай) серії КВ № 0280897, після чого продати частину цієї земельної ділянки № 102 площею 1,91 га, за ціну та на умовах їй відомих. Для чого [PERSON] надала йому право: подавати необхідні заяви, отримувати довідки та документи, розписуватися за неї, підписувати будь-які угоди та договори, пов»язані з приватизацією та отриманням на її ім»я Державного акту на право приватної власності на землю на вказану земельну ділянку, замовити та отримати довідку про грошову нормативну оцінку та експертизу ринкову вартість вказаної земельної ділянки, підписати договір купівлі-продажу земельної ділянки, отримати належні їй гроші, нести всі витрати та виконувати всі інші дії, пов»язані з цією довіреністю. Ця довіреність була посвідчена [PERSON], державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори і зареєстрована в реєстрі за № 1-2170. Довіреність була видана без права передоручення та дійсна до восьмого вересня дві тисячі сьомого року. Слід зазначити, що після смерті [PERSON] відповідно до витягів з Журналу реєстрації доручень та дозволів і Журналу реєстрації звернень громадян щодо зміни цільового призначення земельних ділянок, що перебувають у власності громадян, 07 лютого 2005 року надійшло клопотання 98 чоловік по КСП «АФ Білогородка», зміна цільового призначення, де під № 33 зареєстровано звернення [PERSON] від 14 січня 2005 року, та в графі «Короткий зміст» вказано «зміна цільового призначення». З матеріалів справи вбачається, що після смерті [PERSON] [PERSON] районною державною адміністрацією Київської області було видано розпорядження від 29 березня 2005 року № 157 «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо зміни використання земельних ділянок з ведення товарного сільськогосподарського використання на ведення особистого селянського господарства на території [PERSON] сільської ради», яким було вирішено: 1.Затвердити технічні документації із землеустрою щодо зміни використання земельних ділянок 98-ми громадянам, згідно додатку з ведення товарного сільськогосподарського використання на ведення особистого селянського господарства на території [PERSON] сільської ради; 2. Змінити використання земельних ділянок 98-ми громадянам, згідно додатку з ведення товарного сільськогосподарського використання на ведення особистого селянського господарства; 3. Виготовити державні акти на право власності 98-ми громадянам, згідно додатку для ведення особистого селянського господарства на території [PERSON] сільської ради; 4. Доручити [PERSON] районному відділу земельних ресурсів внести зміни в земельно-кадастрову документацію. До даного розпорядження [PERSON] районної державної адміністрації Київської області від 29 березня 2005 року № 157 додано список громадян-власників державних актів на право власності на землю в межах [PERSON] сільської ради, де під № 60 значиться [PERSON], місце проживання: [INFO], площа земельної ділянки-1,9046 га. 16 липня 2005 року на ім»я [PERSON] був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 343298, відповідно до якого [PERSON], яка проживає за адресою: [INFO], на підставі розпорядження [PERSON] райдержадміністрації від 29 березня 2005 року № 157, є власником земельної ділянки площею 1,9046 га, у межах згідно з планом, земельна ділянка розташована: [PERSON] сільська рада, цільове призначення (використання) земельної ділянки-ведення особистого селянського господарства. Крім того, на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки, який укладений після смерті [PERSON] (померла 11 січня 2005 року), а саме 18 серпня 2005 року, вбачається, що вона, [PERSON], ідентифікаційний номер [NUMBER], мешкає за адресою: с. Білогородка, Києво-Святошинського району, Київської області, вул. Мересьєва, 5, далі іменована «Продавець», від імені якої на підставі довіреності, посвідченої 08 вересня 2004 року Першою Київською обласною державною нотаріальною конторою за реєстровим номером 1-2170 діє [PERSON], який мешкає за адресою: [ADDRESS], та [PERSON], ідентифікаційний номер [NUMBER], мешкає за адресою: с. Петропавлівська Борщагівка, Києво-Святошинського району Київської області, вул. Борщагівська, 40, далі іменована «Покупець», уклали цей договір про таке: 1. За цим договором продавець продала, а покупець купила земельну ділянку площею 1,9046 га, (19046 кв.м.), розташовану на території [PERSON] сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (кадастровий номер 3222480400:05:003:0018). Відчужувана земельна ділянка належить продавцеві на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 343298, виданого 16 липня 2005 року [PERSON] районною державною адміністрацією на підставі розпорядження [PERSON] районної державної адміністрації № 157 від 29 березня 2005 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010532901219. Цільове призначення земельної ділянки ведення особистого селянського господарства. Цей договір був посвідчений державним нотаріусом [PERSON] районної державної нотаріальної контори [PERSON], 18 серпня 2005 року, зареєстровано в реєстрі за № 2-1970. В подальшому, як зазначала позивач у позові, [PERSON] був виданий 25 жовтня 2005 року Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 3,5439 га, на підставі договорів купівлі-продажу від 18 серпня 2005 року № 2-1970 і № 2-1973, до складу якої увійшла земельна ділянка площею 1,9046 га, яка розташована на території [PERSON] сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, кадастровий номер № 3222480400:05:003:0018, та кадастровий номер № 3222480400:05:003:0032, виданий державний акт від 25 жовтня 2005 року на ім»я [PERSON]. Також [PERSON] був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 601037, що вона на підставі рішення [PERSON] сільської ради від 26 грудня 2006 року 5 сесії 5 скликання є власником земельної ділянки площею 8,3785 га, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Білогородка, цільове призначення (використання) земельної ділянки-землі для житлової та громадської забудови, кадастровий номер земельної ділянки 3222480400:05:003:0147. 28 квітня 2007 року на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки [PERSON] продала, а покупець ТОВ «Укрінвестстрой» купив земельну ділянку площею 8,3785 га, яка розташована в с. Білогородка, Києво-Святошинського району Київської області, кадастровий номер земельної ділянки 3222480400:05:003:0147. В договорі зазначено, що відчужувана земельна ділянка належить продавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 601037, виданого 25 квітня 2007 року [PERSON] районним відділом земельних ресурсів Київської області на підставі рішення [PERSON] сільської ради від 26 грудня 2006 року 5 сесії 5 скликання, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право користування землею, договорів оренди землі за № 010732900218. цільове призначення (використання) земельної ділянки-земля для житлової та громадської забудови. 18 травня 2007 року Товариству з обмеженою відповідальністю «Укрінвестстрой» було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 593411, згідно якого ТОВ «Укрінвестстрой» на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 квітня 2007 року № 1566 є власником земельної ділянки площею 8,3785 га, яка розташована за адресою: Києво-Святошинський район, с. Білогородка, цільове призначення (використання) земельної ділянки-для житлової та громадської забудови. 23 травня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрінвестстрой», як продавцем, і [PERSON], як покупцем, був укладений Договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до умов якого продавець Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрінвестстрой» продав, а покупець [PERSON] купив земельну ділянку площею 8,3785 га, яка розташована в с. Білогородка, Києво-Святошинського району, Київської області, кадастровий номер земельної ділянки 3222480400:05:003:0147, цільове призначення (використання) земельної ділянки-земля для житлової та громадської забудови. 14 березня 2008 року [PERSON] отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 404082, згідно якого на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23 травня 2007 року № 1767 він є власником земельної ділянки площею 8,3785 га, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Білогородка, цільове призначення (використання) земельної ділянки-землі для житлової та громадської забудови. Вказаний акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010832900165. З матеріалів справи вбачається, що 06 березня 2012 року Головне управління Держкомзему в Київській області звернулось до [PERSON] районної державної адміністрації Київської області з клопотанням за № 10 про скасування розпорядження [PERSON] районної державної адміністрації Київської області № 157 від 29 березня 2005 року, як такого, що суперечить вимогам земельного законодавства, та про звернення до суду з позовом про скасування державних актів на право власності на земельні ділянки, в тому числі і на спірну земельну ділянку. В клопотанні зазначено, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 1, 9046 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території [PERSON] сільської ради відповідно до Державного акту, зареєстрованого за № 01043290130 від 14 грудня 2004 року. Відповідно до заяви [PERSON] він та його дружина не зверталися до [PERSON] райдержадміністрації щодо зміни використання земельних ділянок, які перебувають у їхній власності. У той же час розпорядженням [PERSON] райдержадміністрації від 29 березня 2005 року № 157 затверджено технічні документації із землеустрою щодо зміни використання земельних ділянок та змінено використання земельних ділянок 98-ми громадянам (в тому числі [PERSON] та [PERSON]П.) з ведення товарного сільськогосподарського використання на ведення особистого селянського господарства. В клопотанні також зазначено, що без вилучення державних актів на право власності на земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва громадянам [PERSON] і [PERSON] видані державні акти для ведення особистого селянського господарства, які зареєстровані за № 010532901220, № 010532901219 від 16 липня 2005 року. Згідно листа Головного управління Держкомзему в Київській області № 07-11-3/П-4942 від 12 березня 2012 року розпорядження [PERSON] районної державної адміністрації Київської області № 157 від 29 березня 2005 року прийнято з порушенням вимог ст. 12 ЗК України, а саме: без заяв землевласників [PERSON] і [PERSON] про зміну цільового призначення земельних ділянок. Крім цього, з вказаного листа вбачається, що на ім»я [PERSON] було видано державний акт на право власності на земельну ділянку зі зміненим цільовим призначенням на «для ведення особистого селянського господарства» без вилучення попереднього державного акта на право власності на земельну ділянку з цільовим призначенням «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва». Згідно ж наявної в матеріалах справи копії архівного примірника Державного акта на право власності на земельну ділянку вбачається, що [PERSON] 14 грудня 2004 року був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 287290 в тому, що вона є власником земельної ділянки площею 1,9046 га, земельна ділянка розташована: [PERSON] сільська рада, цільове призначення (використання) земельної ділянки-ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер земельної ділянки 3222480400:05:003:0018. Виконавчий комітет [PERSON] сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 09 липня 2010 року у відповіді зазначив, що стосовно того чи земельна ділянка площею 1,6393 га увійшла до складу земельної ділянки площею 8,3785 га, то 20 серпня 2005 року [PERSON] зареєструвала 16 договорів купівлі-продажу на земельні ділянки площею 29,0665 га, в тому числі-1,6399 га на ім»я продавців [PERSON] та 1,9046 га на ім»я [PERSON]. Згідно наданої інформації Відділом Держземагентства у [PERSON] районі Київської області від 27 жовтня 2009 року і від 21 лютого 2013 року відповідно до програмного забезпечення по присвоєнню кадастрових номерів «Кадастровий офіс» земельна ділянка площею 1,9046 га в межах [PERSON] сільської ради входить до складу земельної ділянки площею 8,3785 га з іншим кадастровим номером на ім»я [PERSON]. Згідно даних Державного земельного кадастру земельна ділянка з кадастровим номером 3222480400:05:003:0147, яка належить [PERSON] відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку ЯЖ № 404082, цільове призначення «землі для житлової та громадської забудови», набутої на підставі договору купівлі-продажу від 23 травня 2013 року № 1768, сформована за рахунок земельних ділянок з кадастровими номерами 3222480400:05:003:0030, 3222480400:05:003:0025, 3222480400:05:003:0018, 3222480400:05:003:0046, 3222480400:05:003::0032. [PERSON] придбав земельну ділянку з кадастровим номером 3222480400:05:003:0147 у ТОВ «Укрінвестстрой». Також суд зазначає, що у наданій суду відповіді Управління Держгеокадастру у [PERSON] районі Київської області 21 січня 2016 року зазначив, що згідно даних НКС ДЗК земельна ділянка з кадастровим номером 3222480400:05:003:0018 та 3222480400:05:003:0147 зареєстровані і згідно даних, наявних в Управлінні, земельна ділянка з кадастровим номером 3222480400:05:003:0147 була сформована за рахунок земельних ділянок з кадастровими номерами 3222480400:05:003:0030, 3222480400:05:003:0025, 3222480400:05:003:0018, 3222480400:05:003:0046, 3222480400:05:003:0032. Згідно положень ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Положеннями ст. 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об»єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Згідно вимог ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до вимог ст. 210 Земельного кодексу України угоди, укладені із порушенням встановленого законом порядку купівлі-продажу, ренти, дарування, застави, обміну земельних ділянок, визнаються недійсними за рішенням суду. Згідно вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров»я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв»язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім»ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв»язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України (в редакції на час укладання першого спірного правочину): зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зважаючи на вимоги ч.ч. 1, 2 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов»язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов»язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв»язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. З огляду на ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов»язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. За правилами ч. 1 ст. 238 ЦК України (в редакції на час видачі довіреності) представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Згідно вимог ч. 1 ст. 240 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов»язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. За правилами ч.ч. 1, 3 ст. 244 ЦК України (в редакції на час видачі оспорюваної довіреності) передбачено, що представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об»єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст. 373 ЦК України передбачено, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону. Відповідно до вимог ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб»єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Згідно вимог ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до вимог ст. 392 ЦК України власник майна може пред»явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.. Згідно вимог ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним і скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. Відповідно до вимог ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Згідно вимог ст. 155 Земельного кодексу України у разі видання органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права щодо володіння, користування чи розпорядження належною особі земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. У відповідності до п. 15 Перехідних положень ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи, які мають у власності земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства та іншого товарного сільськогосподарського виробництва, а також громадяни України - власники земельних часток (паїв) не вправі до 1 січня 2005 року продавати або іншим способом відчужувати належні їм земельні ділянки та земельні частки (паї), крім міни, передачі їх у спадщину та при вилученні земель для суспільних потреб. Згідно з п. 15 Перехідних положень ЗК України (в редакції на час прийняття оскаржуваного розпорядження райдержадміністрації та першого продажу земельної ділянки) було встановлено, що громадяни та юридичні особи, які мають у власності земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства та іншого товарного сільськогосподарського виробництва, а також громадяни України - власники земельних часток (паїв) не вправі до 1 січня 2007 року продавати або іншим способом відчужувати належні їм земельні ділянки та земельні частки (паї), крім передачі їх у спадщину та при вилученні земель для суспільних потреб. Пунктом 2 ч. 2 Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» визначено, що п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України виключається. У відповідності до п. 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про: 1) визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства або обману; 2) застосування наслідків нікчемного правочину; 3) визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи. Відповідно до п. 1.16 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди земельної ділянкою, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року № 43 (в редакції на час видачі оспорюваного державного акта 16 липня 2005 року), державний акт на право власності на земельну ділянку виготовлюється, в тому числі, і на підставі рішення державної адміністрації про передачу у власність цієї ділянки. Згідно з п. 2 Порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2002 року № 502, зміна цільового призначення земельної ділянки проводиться за поданням заяви (клопотання) її власника до сільської, селищної, міської ради, якщо земельна ділянка розташована в межах населеного пункту, або районної держадміністрації, якщо земельна ділянка розташована за межами населеного пункту. До заяви (клопотання) додаються: а) копія державного акта на право власності на земельну ділянку; б) для громадянина - власника земельної ділянки - копія паспорта (серія, номер паспорта, коли і ким виданий та місце проживання), для юридичної особи - власника земельної ділянки - копія статуту (положення) та копія свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи; в) документи щодо встановлених обмежень (обтяжень) та земельних сервітутів на використання земельної ділянки; г) обґрунтування необхідності зміни цільового призначення земельної ділянки із зазначенням її розміру. Пунктом 12 вище вказаного Порядку передбачено, що рішення сільської, селищної, міської ради або відповідного органу виконавчої влади про зміну цільового призначення земельної ділянки є підставою для оформлення громадянину або юридичній особі державного акта на право власності на земельну ділянку із зміненим цільовим призначенням. З огляду на позицію, викладену у п. 10 Постанові Пленуму Верховного суду України 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв»язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред»явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Відповідно до вимог ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до роз»яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров»я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно з абз. 2 п. 5 даної постанови Пленуму верховного Суду України відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. В п. 9 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоровя потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках. Згідно вимог ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов»язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За правилами ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов»язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно вимог ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Відповідно до вимог ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно вимог ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. За правилами вимог ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до вимог ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно вимог ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою-четвертою статті 1273 Цивільного кодексу України. Відповідно до вимог ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно вимог ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту прийняття спадщини іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Слід зазначити, що відповідно до вимог ч. ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов»язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. За правилами ч. 1 ст. 238 ЦК України (в редакції на час видачі довіреності) представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Згідно вимог ч. 1 ст. 240 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов»язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Згідно вимог ч.ч. 1, 3 ст. 244 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Відповідно до вимог ст. 247 ЦК України строк довіреності встановлюється у довіреності. Якщо строк довіреності не встановлений, вона зберігає чинність до припинення її дії. Згідно вимог ст. 248 ЦК України представництво за довіреністю припиняється у разі: 1) закінчення строку довіреності; 2) скасування довіреності особою, яка її видала; 3) відмови представника від вчинення дій, що були визначені довіреністю; 4) припинення юридичної особи, яка видала довіреність; 6) смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності. З огляду на викладене, слід зазначити, що смерть особи, яка видала довіреність, в даному випадку [PERSON], яка померла 11 січня 2005 року, тягне за собою припинення довіреності на ім»я [PERSON], оскільки припинення існування одного з учасників правовідносин особистого характеру припиняє дію повноваження, вказаного в довіреності. Однак, незважаючи на те, що [PERSON] померла, [PERSON] продовжував вчиняти від її імені дії по зміні цільового призначення спірної земельної ділянки, одержання державного акта на право власності на земельну ділянку на ім»я [PERSON], а також і відчуження земельної ділянки покупцю [PERSON] продавцем [PERSON], яка вже була померлою особою, що є незаконним з боку [PERSON]. За таких обставин суд вважає, що видане розпорядження [PERSON] районної державної адміністрації Київської області від 29 березня 2005 року № 157 «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо зміни використання земельних ділянок з ведення товарного сільськогосподарського використання на ведення особистого селянського господарства на території [PERSON] сільської ради в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо зміни використання земельної ділянки [PERSON] площею 1,9046 га з ведення товарного сільськогосподарського використання на ведення особистого селянського господарства на території [PERSON] сільської ради, та виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 343298 від 16 липня 2005 року, кадастровий номер 3222480400:05:003:0018, виданий на ім»я [PERSON] на підставі вказаного розпорядження в тому, що [PERSON] є власником вказаної земельної ділянки площею 1,9046 га, цільове призначення (використання) земельної ділянки-для ведення особистого селянського господарства, а також і договір купівлі-продажу земельної ділянки про продаж [PERSON] (що вже померла 11 січня 2005 року) 18 серпня 2005 року [PERSON] земельної ділянки площею 1,9046 га, розташованої на території [PERSON] сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, кадастровий № 3222480400:05:003:0018, не можуть залишатись в силі та підлягають визнанню недійсними, оскільки вони прийняті, укладені і видані після смерті [PERSON] в порушення вимог закону. Крім того, слід також вказати, що зміну цільового призначення спірної земельної ділянки з «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва» на «для ведення особистого селянського господарства» на підставі розпорядження [PERSON] районної державної адміністрації Київської області № 157 від 29 березня 2005 року, а отже, і саме розпорядження в частині затвердження технічної документації із землеустрою земельної ділянки, належної [PERSON], суд також визнає незаконним, так як в даному випадку [PERSON], діючи як представник [PERSON], вийшов за межі наданих йому довіреністю від 08 вересня 2004 року повноважень, серед яких не було таких, що стосувались зміни цільового призначення спірної земельної ділянки, та подав до державних органів спрямоване на це звернення. Саме у звязку з цим ГУ Держкомзему в Київській області наголошував на тому, що зміна цільового призначення спірної земельної відбулася без заяви землевласника про зміну цільового призначення земельної ділянки. У звязку з цим під час зміни цільового призначення спірної земельної ділянки мало місце порушення п. 2 Порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2002 року № 502. Даний факт є безумовною підставою для визнання оспорюваного розпорядження в частині затвердження технічної документації із землеустрою земельної ділянки, належної [PERSON], недійсним. Оскільки суд визнає частково недійсним вказане розпорядження, яке стало згідно з п. 12 Порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2002 року № 502, та п. 1.16 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди земельної ділянкою, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року № 43, підставою для видачі 16 липня 2005 року на ім»я [PERSON] державного акта Серії ЯА № 343298 про право власності на спірну земельну ділянку, то підлягає також визнанню недійсним й сам державний акт. У звязку з тим, що судом було встановлено недійсність розпорядження [PERSON] районної державної адміністрації Київської області № 157 від 29 березня 2005 року в частині затвердження технічної документації із землеустрою земельної ділянки, належної [PERSON], та державного акта Серії ЯА № 343298 на право власності на спірну земельну ділянку, слід вважати, що на час укладання спірного договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18 серпня 2005 року дана земельна ділянка мала цільове призначення «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва» і належала [PERSON] на підставі державного акту Серії ЯБ № 287290 від 14 грудня 2004 року на право власності на земельну ділянку. Однак, станом на 18 серпня 2005 року п. 15 Перехідних положень ЗК України містив пряму заборону на відчуження земель з цільовим призначенням «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва», а тому необхідно стверджувати, що при укладанні спірного договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18 серпня 2005 року мало місце порушення вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України, що відповідно до змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України є підставою недійсності даного правочину. Щодо заявлених вимог позивача [PERSON] про визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку площею 3,5439 га на підставі договорів купівлі-продажу від 18 серпня 2005 року № 2-1970 і № 2-1973, до складу якої увійшла земельна ділянка площею 1,9046 га, яка розташована на тертриторії [PERSON] сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, кадастровий номер № 3222480400:05:003:0018 та кадастровий номер № 3222480400:05:003:0032, виданий державний акт від 25 жовтня 2005 року на ім»я [PERSON], що проживає за адресою: [INFO], то вони задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не надано належних і допустимих доказів в обгрунтування заявлених вимог. Щодо заявлених вимог позивача [PERSON] про визнання недійсним Договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 8,3785 га від 28 квітня 2007 року, до складу якої увійшла земельна ділянка площею 1,9046 га, укладений між [PERSON] та ТОВ «Укрінвестстрой», та визнання недійсним Договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 8,3785 га від 23 травня 2007 року, до складу якої увійшла земельна ділянка площею 1,9046 га, укладений між ТОВ «Укрінвестстрой» та [PERSON], то вказані вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження майна, які були вчинені після недійсного правочину, не можуть бути задоволені судом. Також щодо заявлених вимог позивача [PERSON] про визнання недійсним Державного акту на право власності серії ЯЖ № 404082 на земельну ділянку площею 8,3785 га, що знаходиться в с. Білогородка, Києво-Святошинського району Київської області, з цільовим призначенням земельної ділянки -землі для житлової та громадської забудови, кадастровий номер земельної ділянки № 3222480400:05:003:0147, виданий 14 березня 2008 року Управлінням земельних ресурсів у [PERSON] районі Київської області, виданий [PERSON], що проживає в [INFO]ї Сосніних[ADDRESS], то вказані позовні вимоги також не підлягають задоволенню, оскільки вказані вимоги були вже предметом розгляду Києво-Святошинським районним судом Київської облсті в справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] районної державної адміністрації Київської області, Відділу Держземагентства у [PERSON] районі Київської області, [PERSON] сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, Реєстраційної служби [PERSON] районного управління юстиції Київської області, третя особа Головне управління юстиції у Київській області, про визнання договору доручення частково недійсним, визнання недійсними договору купівлі-продажу земельної ділянки, державних актів на право приватної власностіна земельну ділянку, розпорядження районної державної адміністрації, витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння, визнання права власності на земельну ділянку та відшкодування моральної шкоди, і рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 жовтня 2013 року було визнано недійсним Державний акт серії ЯЖ № 404082 на право власності на земельну ділянку площею 8,3785 га, що знаходиться в с. Білогородка, Києво-Святошинського району, Київської області, кадастровий номер 3222480400:05:003:0147, виданий 14 березня 2008 року Управлінням земельних ресурсів у [PERSON] районі Київської області громадянину [PERSON], що проживає в [INFO]ї Сосніних, 6, кв. 24. Крім того, у заявленому позові позивач [PERSON] просила визнати недійсними реєстрацію державних актів на право власності на земельні ділянки і договорів купівлі-продажу земельних ділянок, що також не можуть бути задоволені судом, оскільки вказані вимоги не грунтуються на вимогах чинного законодавства України. В поданому до суду позові позивач [PERSON] просила суд витребувати із незаконного володіння [PERSON] земельну ділянку площею 1,9046 га, кадастровий номер № 3222480400:05:003:0018 на її користь, що знаходиться на території с. Білогородка, Києво-Святошинського району Київської області, що увійшла до складу земельної ділянки площею 8,3785 га, та визнати за нею, [PERSON], [INFO], що мешкає в с. Білогородка, вул. Мересьєва, 5, Києво-Святошинського району, Київської області, ідентифікаційний номер [NUMBER], право власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку площею 1,9046 га, кадастровий номер земельної ділянки № 3222480400:05:003:0018 з цільовим призначенням землі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території [PERSON] сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. Суд, з»ясувавши дійсні обставини, давши оцінку зібраним у справі доказам в їх сукупності, дійшов висновку, що вказані вимоги про витребування вказаної вище земельної ділянки з незаконного володіння і визнання права власності на неї за позивачем [PERSON] підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цієї особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Слід зазначити, що метою договору доручення [PERSON] від 08 вересня 2004 року є здійснення повіреним [PERSON] прав довірителя, набуття, зміна і припинення для нього прав та обов»язків шляхом вчинення певних дій, тому повірений мав би діяти в тих межах, які встановлені довірителем відповідно до змісту виданої ним довіреності. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов»язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. За правилами ст. 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Повірений зобов»язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення (частина перша статті 1004 ЦК України). За правилами ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов»язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Представництво за вказаною довіреністю припинилось у зв»язку з смертю [PERSON], оскільки припинення існування даної особи, як учасника правовідносин особистого характеру, припинило дію повноваження [PERSON], вказаного в довіреності. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину, серед іншого, є недодержання в момент його вчинення стороною чи сторонами вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 ст. 203 ЦК України, згідно з якою зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. У разі ж вчинення повіреним дій, які не охоплені змістом договору доручення і не схвалені довірителем, не можна вважати, що правочин, укладений в результаті таких дій повіреного, відповідає вимогам закону. В даному випадку [PERSON] вчинялись дії після смерті [PERSON], які не могли бути схвалені довірителем [PERSON], бо остання померла на час їх вчинення, що було порушенням прав власника земельної ділянки [PERSON]. Відповідно до вимог чинного Цивільного кодекс України, що регулює правовідносини, що виникають у сфері спадкування, позивач [PERSON] є такою, що прийняла спадщину в порядку спадкування за законом після смерті своєї матері [PERSON], і має право на спадкування спірної земельної ділянки. Згідно вимог ст. 392 ЦК України власник майна може пред»явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнаєтьбся іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За правилами вказаної ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред»явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. [PERSON], як спадкоємець першої черги в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], прийняла у відповідності до вимог закону спадкове майно-земельну ділянку площею 1,9046 га, і оскільки відповідачами її право власності на земельну ділянку площею 1,9046 га, кадастровий номер № 3222480400:05:003:0018 з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території [PERSON] сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, оспорюється та не визнається, тому її порушене право підлягає захисту. Добросовісність же набуття в розумінні ст. 388 ЦК України полягає в тому, що майно придбавається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна від набувача, зокрема, п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, де передбачено, що витребування майна можливе в разі його вибуття з володіння власника не з його волі іншим шляхом. Враховуючи викладене, віндикаційні вимоги [PERSON] про витребування спірної земельної ділянки із володіння [PERSON] підлягають задоволенню також і з тих підстав, що законодавство України з 01 січня 2002 року містить мораторій на продаж земельних ділянок, призначених для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, якою є і спірна земельна ділянка, не допускається можливості зміни первісного власника такої земельної ділянки, окрім зміни його на його спадкоємця, в даному випадку [PERSON], і також слід визнати за [PERSON], [INFO], що мешкає в с. Білогородка, вул. Мересьєва, 5, Києво-Святошинського району, Київської області, ідентифікаційний номер [NUMBER], право власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку площею 1,9046 га, кадастровий номер земельної ділянки № 3222480400:05:003:0018 з цільовим призначенням- землі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території [PERSON] сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. Заявлені позивачем вимоги про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 8 000 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено і не надано суду належних доказів, що така шкода їй заподіяна відповідачем у справі. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно вимог ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Заявлені позовні вимоги позивача [PERSON] про визнання недійсним (скасування) права власності за [PERSON] на земельну ділянку площею 8,3785 га, кадастровий номер 3222480400:05:003:0147, цільове призначення-земля для житлової та громадської забудови, не підлягають задоволенню, оскільки чинним законодавством України не передбачено такий спосіб захисту, як визнання недійсним (скасування) права власності на майно, в даному випадку на земельну ділянку. В поданій суду заяві про застосування строку позовної давності представник відповідача [PERSON] просила застосувати позовну давність у справі за позовом [PERSON], посилаючись на те, що розпорядження [PERSON] РДА № 157 про надання дозволу на зміну цільового призначення земельної ділянки площею 1,9046 га прийнято 29 березня 2005 року, державний акт серії ЯА № 343298 прийнято 16 липня 2005 року, державний акт серії ЯЖ № 404082 площею 8,3785 га [PERSON] видано 14 березня 2008 року, спірний договір купівлі-продажу земельної ділянки укладено 18 серпня 2005 року, і тому загальний строк позовної давності до вказаних правовідносин встановлюється ст. 257 ЦК України. Позивач [PERSON] дізналась про порушення її права в березні 2006 року, коли отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, в якому спірна земельна ділянка відсутня. По вимогам щодо Державного акту від 16 липня 2005 року, договору купівлі-продажу від 18 серпня 2005 року строк позовної давності про визнання їх недійсними сплинув наприкінці 2009 року. По вимогам щодо Державного акту на ім»я [PERSON] від 14 березня 2008 року строк позовної давності про визнання його недійсним сплинув 15 березня 2011 року. По позовним вимогам щодо визнання недійсним розпорядження № 157 від 29 березня 2005 року строк позовної давності сплинув 30 березня 2008 року. [PERSON] звернулась до суду з позовом 14 січня 2015 року, більше як через три роки з часу прийняття (видачі) документів і укладення договору, тобто з пропуском позовної давності. Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність-це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з даною вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до вимог ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно вимог ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Разом з тим, слід зазначити, що відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. У даному випадку не підлягає застосуванню строк позовної давності до заявлених вимог про визнання оскаржуваного розпорядження від 29 березня 2005 року № 157 недійсним, оскільки відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України включно до 14 січня 2012 року, тобто до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» № 4176-VI від 20 грудня 2011 року, яким даний пункт було виключено, діяло правило, згідно з яким строк позовної давності до вимог про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи не застосовувався, а пп. 3 п. 5 Прикінцевих та перехідних положень згаданого Закону передбачено, що протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, тобто з 15 січня 2012 року до 15 січня 2015 року, особа має право звернутися до суду з такими позовними вимогами. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] подада до суду позовну заяву шляхом відправлення поштовим зв»язком Укрпошти 14 січня 2015 року, яка надійшла до суду 16 січня 2015 року, вхідний № 919. У зв»язку з цим строк позовної давності для даної позовної вимоги на час розгляду даної справи не сплинув. Строк позовної давності щодо інших позовних вимог розпочинається лише з моменту встановлення недійсності вище згаданого розпорядження, оскільки саме від нього залежало виникнення подальших спірних правовідносин. У звязку з цим у суду відсутні підстави для застосування наслідків закінчення строку позовної давності до даних вимог [PERSON]. Представник відповідачів в судовому засіданні і в наданих суду письмових поясненнях посилався на ту обставину, що слідством встановлено, що на ім»я [PERSON] відкрито рахунок, на який покладено кошти в сумі 30000 доларів США, що дорівнює 159129 грн. станом на 2004 року (постанова про закриття кримінального провадження від 16 січня 2015 року, постанови про закриття кримінальних справ). Зазначені кошти та 5000 доларів США, які [PERSON] залишив у себе, передані останньому [PERSON] в день видачі йому довіреностей від продружжя [PERSON] як попередньо обумовлена з ними вартість частини земельних ділянок, які подружжя уповноважило [PERSON] продати після отримання на них державних актів на право власності. Достовірність отримання грошей за продаж земельних ділянок підтверджується договором про валютний депозитнийц вклад № 1890 від 08 вересня 2004 року, відповідно до якого цього дня на ім»я [PERSON] покладено грошові кошти в сумі 30000 доларів США. Таким чином, упередження збитків вимагало від [PERSON] укладення з [PERSON] договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 1,9046 га, і отже, [PERSON] зберіг свої повноваження за виданою [PERSON] довіреністю після її смерті на укладання 18 серпня 2005 року з [PERSON] зазначеного договору. Тому всі дії [PERSON] після смерті [PERSON] вчинено відповідно до вимог ч. 6 ст. 248 ЦК і їй відповідають. Вищезазначені доводи представника відповідачів в заперечення позовних вимог суд вважає необгрунтованими і такими, що не спростовують висновків суду з приводу заявлених позовних вимог [PERSON]. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з [PERSON] і [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі по 1 103 грн. з кожного.

Outcome: partial