Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору недійсним та стягнення збитків. Позивач просить суд: 1) визнати недійсним з моменту укладання договір № 11031 від 03.11.2013 р., укладений між нею, [PERSON] та відповідачем [PERSON]; 2)стягнути з відповідача [PERSON] на її користь збитки у подвійному розмірі, відповідно до ч. 2 ст. 230 ЦК України, завдані укладанням договору №11031 від 03.11.2013 р., в загальній сумі 18000 грн.; 3) стягнути з [PERSON] на її користь компенсацію моральної шкоди в розмірі 1000 грн. У мотивування позовних вимог позивач вказує, що у листопаді 2013 р. в неї виникла потреба у виготовленні меблів до нової квартири.Через мережу Інтернет вона знайшла компанію «Редвуд», зателефонувала за одним з вказаних телефонів та домовилась про виїзд спеціаліста на 03.11.2013 р. В зазначений день до неї в квартиру приїхав відповідач, відрекомендувався як представник компанії «Редвуд», зробив відповідні заміри та запропонував замовити меблі в нього як у фізичної особи- идприємця, повідомивши, що в такому випадку вона не буде платити податок на додану вартість, і замовлення буде на 20 відсотків дешевше. Окрім того, відповідач запевнив його, що він та компанія «Редвуд» це одне й те саме, власник та директор компанії є його батьком, а він працює фізична особа підприємець. 03.11.2013 р. після виконання відповідачем всіх відповідних замірів між нею та відповідачем було укладено договір № 11031 від 03.11.2013 р. за яким відповідно до п. 3.1. вона сплатила відповідачу 80 відсотків ціни виробу що склало 9000 грн. За вказаним договором відповідач мав виготовити їй шафу-купе. Вона мала намір замовити ще меблі до квартири, але 03.11.2013 року в неї не було необхідної суми готівкових коштів для внесення попередньої оплати за інші необхідні їй меблі, у зв'язку з чим відповідач прибув до неї ще раз 05.11.2013 року, виконав заміри та отримав від неї ще за двома договорами від 05.11.2013 року 15000 грн.(11 т. грн.. та 4 т. грн. за стелаж та дві шафи. В обумовлений договором строк поставка та монтаж замовлених мною меблів виконані не були. У зв'язку з невиконанням умов договорів нею було стягнуто з відповідача за рішенням суду грошові кошти за договором від 05.11.2013 р. На момент звернення до суду договір від 03.11.2013 р. нею вважався втраченим, у зв'язку з чим вимоги про визнання недійсним договору від 03.11.2013 року нею до позовної заяви яка подавалась раніше не включались. В березні 2016 р. знайшовся договір який вона вважали втраченим, у зв'язку з чим вона отримала можливість звернутись до суду з цим позовом. Відповідно до ч. З ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 229, на яку міститься посилання в ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Під час укладання договорів з відповідачем, останній ввів її в оману щодо обставин, які мають суттєве значення, а саме щодо фактичної можливості виконання останнім договору та строку виготовлення, доставки та монтажу меблів. Фактично, отримавши від неї грошові кошти, відповідач зник, що свідчить про відсутність наміру виконувати свої зобов'язання за договором. Відповідач порушив її право на інформацію про виробника продукції, що є одним з базових прав споживача, які закріплено в Цивільному кодексі України та профільному законі - Законі України «Про захист прав споживачів». Відсутність достовірної інформації про виробника обумовлює неможливість вільного волевиявлення споживача при укладанні договору, адже, при наявності інформації про те, що відповідач не є виробником від укладання договору з таким виробником вона б відмовилась. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця). Відповідно до ст. 15 Закону України «Про захист прав споживача», ст. 700 Цивільного кодексу України, споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Якщо покупцеві не надано можливості негайно одержати повну і достовірну інформацію про товар у місці його продажу, він має право вимагати відшкодування збитків, завданих необгрунтованим ухиленням від укладення договору, а якщо договір укладено, - в розумний строк відмовитися від договору, вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми і відшкодування збитків, а також моральної шкоди. Стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняє нечесну підприємницьку практику, під якою, зокрема, розуміється будь-яка діяльність, що вводить споживача в оману.Частиною 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину на який в інших умовах він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно основних характеристик продукції чи очікуваних результатів споживання. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Позивач вказує, що їй завдана відповідачем моральна шкода полягає в душевних стражданнях, яких я зазнала у зв'язку з грубим порушенням моїх прав споживача.Справедливий розмір компенсації моральної шкоди, що відповідає глибині завданих душевних страждань, та обставинам, що зумовили звернення до суду позивач оцінює в 1000 грн. В судовому засіданні представник позивача позов підтримує та просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та представник відповідача в судовому засіданні позов не визнали, пояснили в судовому засіданні, що за договором № 11031 грошові кошти з відповідача вже стягнути за рішенням суду від 24.07.2014 року. Позивачка корегувала замовлення за договором № 11031 тому спочатку заповнювався проект договору від 03.11.2013 року, але грошових коштів у позивачки на той час не було і договір не був укладений про що свідчить відсутність заповненої графи про сторони в договорі. Договір № 11031 був укладений лише 05.11.2013 року, підписаний сторонами, за цим договором були отримані грошові кошти. Позивач замовляла в квартиру лише одну шафу-купе. У зв'язку з подіями на майдані восени 2013 року заказ своєчасно, у передбачений в договорі строк, не був виконаний, бо контрагенти у яких брались комплектуючі для меблів припинили роботу. В подальшому позивач відмовилась від виготовлення меблів у зв'язку з недотриманням строку їх виготовлення і звернулась до суду, у зв'язку з чим від 24.07.2014 року за судовим рішенням з відповідача стягнути грошові суми за договорами на виготовлення меблів № 11031 та № 11032. Відповідач вважає що скориставшись тим, що в позивача залишився проект договору, позивач намагається ще раз стягнути грошову суму за неукладеним договором. Відповідач вказує що він є добросовісним підприємцем, не вводив в оману позивачку, займається виготовленням меблів. Свідкок [PERSON] підтвердив в судовому засіданні що його син, відповідач по справі [PERSON] займається підприємницькою діяльністю по виготовленню меблів. Він працює разом з сином. Позивачка у однокімнатну квартиру замовляла лише одну шафу-купе та ще дрібні меблі. Внаслідок того що постачальники припинили продаж комплектуючих у зв'язку з подіями на майдані у термін визначений в договорі зробити меблі не вдалось. Повернути гроші також не було можливості оскільки вони вже були витрачені оплату постачальникам за комплектуючі для меблів, чекати більш омовленого в договорі строку виготовлення позивач не бажала і відмовилась від замовлення. Свідок [PERSON] пояснив в судовому засіданні що відповідач добросовісно займається підприємницькою діяльністю по виготовленню меблів. У 2013 році він допомагав відповідачу у доставці меблів замовникам і ніколи не чув скарг від останніх. Вислухавши пояснення представника позивача, пояснення відповідача, представника відповідача, заслухавши пояснення свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню. Позивач просить суд визнати недійсним з моменту укладання договір № 11031 від 03.11.2013 року який вона вважає укладеним між нею та відповідачем. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За приписами ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Способом захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до ст.16 ЦК України може бути визнання правочину недійсним. Статтею 203 ЦК України врегульовано, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до пункту 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які втановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цього Кодексу, такими вимогами, зокрема, є: -зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, також моральним засадам суспільства; -особа, яка вчиняє правочин. повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; -волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За правилами ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша интересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Суд вважає безпідставною позовну вимогу позивача [PERSON] визнати недійсним з моменту укладання договір № 11031 від 03.11.2013 року(а.с.6-7), який вона вважає укладеним між нею та відповідачем оскільки в судовому засіданні встановлено, що 03.11.2013 року такий договір не був укладений. Відповідно до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За приписом ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав та обов'язків. Аналізом наданого позивачкою як доказу договору № 11031 від 03.11.2013 року (а.с.6-7), встановлено, що в цьому договорі не визначена позивачка як сторона цього договору. Таким чином 03.11.2013 року домовленість про викладене у наданому позивачкою примірнику(а.с.6) між позивачкою та відповідачем не виникала. З аналізу показів відповідача, наявних матеріалів справи, показів свідків допитаних у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що 03.11.2013 року позивачкою не укладався з відповідачем договір № 11031. Відповідно, оскільки такий договір 03.11.2013 року такий договір не був укладений то немає і підстав для визнання його недійсним. В судовому засіданні не встановлено обставин того що відповідач вводив позивача в оману щодо своєї діяльності як підприємця з виготовлення меблів, оскільки те що відповідач виконував таку діяльність свідчить наявне в нього свідоцтво про зайняття підприємницькою діяльністю, покази свідків[PERSON], [PERSON], надані відповідачем до огляду чисельні договори на виготовлення меблів замовникам виконані ним у 2013 році. Судом встановлено, що під № 11031 відповідачем [PERSON] був укладений з позивачкою [PERSON] лише один договір з датою укладання 05.11.2013 року наявний в матеріалах справи про виготовлення шафи-купе(а.с.8-9). Згідно рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24.07.2014 року спірні правовідносини за цим договором вже були предметом судового розгляду, з відповідача стягнути відповідна грошова сума.(а.с.12-15). Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарський або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Позовні вимоги позивача про стягнення подвійної суми за договором під № 11031 та моральної шкоди,не мають під собою правових підстав . На підставі викладеного,

Outcome: dismissed