Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеною позовною заявою та просить поновити їй строк звернення до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу нерухомості дійсним, визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомості від 29.10.1998 року, яким вона набула право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , укладений на Криворізькій філії товарної біржі «Українська»; встановити факт належності їй зазначеного договору, в якому її прізвище, як покупця зазначено « [PERSON] ». Ухвалою від 19 лютого 2019 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. 10.05.2019 підготовче провадження у справі закрито, справа призначена до судового розгляду. Відповідач [PERSON] про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, але в судове засідання не з`явилася, заперечень проти позову не надала, натомість від неї надійшла заява про визнання позовних вимог, та про розгляд справи за її відсутності /а.с.43/. Належним чином повідомлений представник третьої особи - Товарної Біржі «Українська» в судове засідання не з`явився, заперечень проти позову або будь-яких пояснень від третьої особи не надійшло. Представник позивача наполягає на розгляді справи за відсутності відповідача та третьої особи. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та представника третьої особи, на підставі наявних у справі доказів. Представник позивача - адвокат Мірошниченко М.В. в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримала, та суду пояснила, що 29 жовтня 1998 року позивачем, шляхом укладання договору купівлі-продажу нерухомості на Криворізькій філії Товарної біржі «Українська» було придбано однокімнатну квартиру [ADDRESS] , яка належала продавцю - відповідачу у справі - [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] від 24.03.1998, виданого органом приватизації ВАТ «Інгулецький ГЗК». Після укладання договору купівлі-продажу, 03 листопада 1998 року, позивач зареєструвала право власності на спірне нерухоме в Криворізькому бюро технічної інвентаризації на своє ім`я під номером 8147 в реєстровій книзі 15 ПВШ, сторінка 173, в наступному зробила в квартирі ремонт, та разом зі своєю донькою переїхала жити до придбаної квартири, відкрила на себе особовий рахунок, 21.05.2000 зареєструвалася у цій квартирі, і до цього часу несе витрати по утриманню житла. Зазначила, що умови договори сторонами було виконано, оскільки позивач, як покупець сплатила визначену суму продавцю - відповідачу у справі, а остання звільнила квартиру, передала її у володіння та за всі роки після укладання угоди стосовно нерухомості, продавець жодного разу не пред`явила позивачеві ніяких претензій щодо користування спірною нерухомістю. Оформити правочин відчуження майна через нотаріальну контору відповідач відмовилася, спочатку посилаючись на те, що у неї не було коштів для оплати послуг нотаріуса, крім того оформлення угоди через товарну біржу було умовою ріелтора, який підшукував покупців, а потім, тому що покупець вважала, що оскільки договір було укладено через біржу, а право власності зареєстровано в БТІ, то цього достатньо для того, щоб вважати угоду дійсною. Відповідач пообіцяла позивачу, що здійсніть усі дії, пов`язані з нотаріальним оформленням договору, коли це буде потрібно. Але, коли у позивача виникла необхідність у продажу спірної квартири, та у здійсненні такої угоди у лютому 2018 року їй було нотаріусом відмовлено, відповідач вже не забажала займатися питаннями щодо нотаріального оформлення угоди, з тих підстав, що квартира вже не є її власністю. Пояснила також, що позивач намагалася зареєструвати у квартирі свою доньку, чому їй також було відмовлено з посиланням на те, що вона не має належних правовстановлюючих документів на житло. Представник позивача вважає, що через неналежне оформлення договору купівлі-продажу нерухомого майна, позивач не може реалізувати своє право власника на розпорядження майном, тому була вимушена звернутися до суду з даним позовом про визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири, укладеному на товарній біржі. Також просить встановити факт належності позивачу цього договору, в якому її прізвище зазначено на російській мові « [PERSON] », що відбулося через те, що на момент купівлі квартири позивач була громадянкою Російської Федерації і документом, яким посвідчувалась її особа, був паспорт громадянки РФ, в якому прізвище було вказано саме « [PERSON] ». Після отримання громадянства України у 2000 році, позивачу було видано паспорт із зазначенням прізвища українською мовою « [PERSON] ». Оскільки позивач про порушення свого права власника на розпорядження нерухомим майном дізналася тільки в лютому 2018 року, представник просить суд поновити позивачу строк для звернення з позовом до суду, оскільки він пропущений з поважних причин. Просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є донькою позивача, їй відомо, що мати купила квартиру через рієлтера, сплатила попередньому власнику грошові кошти, тобто за квартиру розрахувалася повністю, жодних претензій від відповідача не мала, а продавець - [PERSON] звільнила квартиру, і вони з матір`ю вже більш 20 років користуються житлом, оскільки позивач є його власником. Нещодавно у неї виникла необхідність зареєструватись у цій квартирі, але виконком відмовив їй, оскільки правовстановлюючі документи на житло не оформлені належним чином, незасвідчені нотаріально, крім того, прізвище матері, що зазначено у договорі та свідоцтві про право власності не збігається з паспортними даними. При намаганні продати квартиру, нотаріус повідомила власниці, що її документи про право власності на квартиру оформлені неналежним чином, а саме не посвідчені нотаріусом. Вислухавши представника позивача, свідка, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, судом встановлено, що 29.10.1998 на Товарній Біржі «Українська» дійсно було укладено та зареєстровано за № 36326 договір купівлі-продажу нерухомості: квартири [ADDRESS] , що складається з однієї кімнати житловою площею 17,3 кв.м, загальною площею 34,8 кв.м, яка розташована на 7-му поверсі 9-ти поверхового будинку. Договір купівлі продажу був укладений між продавцем [PERSON] , якій ця квартира належала на підставі свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] від 24.03.1998, виданого органом приватизації ВАТ «Інгулецький ГЗК», та зареєстрованого в Криворізькому БТІ за в реєстровій книзі 15 ПВШ-173-8147, та покупцем [PERSON] . Після укладення цієї угоди право власності на нерухоме майно зареєстровано в Криворізькому бюро технічної інвентаризації 03.11.1998 в реєстровій книзі № 15 ПВШ, сторінка № 173 , запис № 8147, за власником - [PERSON] /а.с.8-9/. З довідки КП ДОР «Криворізьке БТІ» від 28.12.2018 вбачається, що відповідно до даних архівної справи станом на 31.12.2012 квартира [ADDRESS] зареєстрована на праві приватної власності в реєстровій книзі 15 ПВШ-173-8147 на ім`я [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого 29.10.1998 на Криворізькій філії Товарної Біржі «Українська», реєстраційний номер 36326 /а.с.11/. Встановлено також, що сторони свої зобов`язання згідно договору виконали, позивач сплатила відповідачу обумовлену договором суму вартості квартири, зареєструвала право власності на квартиру в БТІ, заселилася в квартиру та в подальшому зареєструвала своє місце проживання в ній, а відповідач прийняла кошти за квартиру, звільнила її, і таким чином передала квартиру позивачу. Виконання відповідачем договору купівлі-продажу нерухомості підтверджується також інформацією Відділу реєстрації місця проживання громадян, з якої вбачається, що відповідач не має місця реєстрації за адресою: [ADDRESS] /а.с.21/. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу, згідно з якою обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. В судовому засіданні встановлено, що позивач не має можливості оформити договір купівлі-продажу квартири нотаріально через небажання відповідача, а оскільки договір нотаріально не посвідчений, не має можливості розпорядитися своєю нерухомістю. Водночас, суд враховує, що відповідач проти позову не заперечувала, позовні вимоги визнала, про що надала письмову заяву. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Також судом встановлено, що про порушення свого права на розпорядження спірною квартирою позивач дізналася тільки в лютому 2018 року, коли звернулася до нотаріуса, та отримала роз`яснення щодо неможливості здійснення буд-яких угод з нерухомістю за відсутності належних правовстановлюючих документів. А тому суд вважає, що пропущений строк звернення до суду позивачем з поважних причин, а тому він підлягає поновленню. Встановленим в судовому засіданні обставинам відповідають правовідносини з порядку належного оформлення та форми договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири), передбачені ст.227 ЦК України 1963 року, норми якої діяли на момент укладення договору, а також щодо підстав набуття права власності. Згідно з нормами ст.153 ЦК України 1963 року, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Приписами ч.2 ст.47 ЦК України 1963 року, яка діяла на момент укладання угоди, визначено, що якщо відбулося повне або часткове виконання угоди, що потребує нотаріального посвідчення, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати таку угоду дійсною. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення угоди не вимагається. Згідно до ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», норми ч.2 ст.220 ЦК України не застосовуються до правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. На цей час правочини щодо купівлі-продажу нерухомості підлягають державній реєстрації. Не зважаючи на це застереження, суд вважає, що позовні вимоги стосовно визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним підлягають задоволенню, оскільки норми про державну реєстрацію правочинів щодо відчуження нерухомості, введені тільки з набранням чинності ЦК України 2003 року, тобто з 01.09.2004 року. До цього часу, в тому числі і на час укладення спірної угоди (29.10.1998 року) норми щодо реєстрації правочинів не були чинними. На той час діяли норми, які передбачали тільки реєстрацію нерухомого майна. Як вбачається з матеріалів справи, вимоги щодо реєстрації нерухомого майна позивачем на момент укладання спірної угоди виконано. Відповідно до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вважаючи на те, що угода купівлі-продажу фактично відбулася, а сторони всі свої зобов`язання за договором виконали, нерухоме майно на час укладання угоди було належним чином зареєстроване, нотаріальне посвідчення спірної угоди в нотаріальному порядку не можливо в зв`язку з відмовою однієї із сторін, то суд вважає за можливе визнати вищезазначену угоду дійсною. Вирішуючи питання щодо встановлення факту належності позивачу договору купівлі-продажу квартири, суд враховує, що згідно з паспортом громадянина України серії [NUMBER] , виданим 28.03.2000 Інгулецьким РВ Криворізького МУ УМВС України в Дніпропетровській області, до суду з позовною заявою звернулася [PERSON] , [INFO] , отже позивач має прізвище « [PERSON] » /а.с.17/. Згідно з довідкою № 661, виданою 23.01.2019 Відділом реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Інгулецької районної у місті ради, в квартирі [ADDRESS] має реєстрацію місця проживання [PERSON] , [INFO] /а.с.13/. Судом встановлено, що розбіжності у зазначенні прізвища позивача в договорі купівлі-продажу квартири, де її прізвище записано - « [PERSON] », та в паспорті, де її прізвище записано - « [PERSON] », перешкоджає позивачу розпорядитися належною їй нерухомістю. Таким чином, судом з`ясовано, що встановлення факту належності [PERSON] правовстановлюючого документу на квартиру має для позивача юридичне значення. На підставі вищезазначеного суд вважає, що заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України судові витрати розподіляються пропорційно задоволеним вимогам, а тому, враховуючи, що судовий збір сплачено позивачем відповідно до заявлених вимог, та враховуючи характер позову, суд вважає, що судові витрати, зокрема щодо сплати судового збору, не розподіляються та покладаються на позивача.

Outcome: approved