Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовом до відповідача [PERSON] про визнання квартири особистою приватною власністю. В обґрунтування доводів позовних вимог позивач зазначила, що 20 жовтня 2005 року вона уклала шлюб з відповідачем. 12 липня 2007 року рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області шлюб між сторонами розірвано. В період розгляду справи судом про розірвання шлюбу 06 липня 2007 року [PERSON] за договором купівлі-продажу була придбана квартира [ADDRESS] . Оскільки на час придбання квартири сторони вже давно не проживали разом та розглядалася справа в суді про розірвання шлюбу. [PERSON] не брав матеріально участі у придбанні квартири, а відтак це нерухоме майно є особистою власністю позивача. Разом з тим, право особистої власності позивача не визнається, оскільки для відчуження вказаної квартири необхідна згода колишнього чоловіка [PERSON] , так як договір купівлі-продажу укладений до розірвання шлюбу. З урахуванням викладеного позивач просить суд визнати квартиру [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON] . Ухвалою судді від 24 травня 2019 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання квартири особистою приватною власністю, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Представник позивача [PERSON] , адвокат Баранець О.А. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак надіслав на адресу суду заяву від 29 березня 2019 року, посвідчену приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Ліщиною О.П., якою стверджує, що квартира [ADDRESS] купувалася його колишньою дружиною [PERSON] за особисті кошти та є її особистою власністю. Просить цивільну справу за позовом [PERSON] до нього щодо визнання особистою власністю квартири [ADDRESS] слухати у його відсутності. Позовні вимоги [PERSON] визнає, проти задоволення позову не заперечує. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, ознайомившись із письмовою заявою відповідача про визнання позову, дослідивши письмові докази по справі, встановив наступне. 06 липня 2007 року [PERSON] купила належну [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] двокімнатну квартиру [ADDRESS] , про що свідчить договір купівлі-продажу квартири від 06 липня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Білецькою Н.А. Про наявність у [PERSON] на праві приватної власності квартири [ADDRESS] , свідчить також Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданий 11 серпня 2007 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Міське бюро технічної інвентаризації». На замовлення [PERSON] Товариством з обмеженою відповідальністю «Міське бюро технічної інвентаризації» виготовлено технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] . Після набуття позивачем у власність вищевказаного нерухомого майна шлюб між сторонами було припинено. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 липня 2007 року (справа № 2-3798/07) шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. 18 червня 2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського районного управління юстиції Тернопільської області України видано свідоцтво про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] серії [NUMBER] . На даний час позивач має намір відчужити квартиру [ADDRESS] , однак не може реалізувати своє право власника розпорядитися майном через необхідність надання згоди [PERSON] на укладення такого правочину. Однак, відповідач не є співвласником нерухомого майна за вказаною вище адресою, так як вона придбана особисто позивачем за її особисті кошти і не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя. Ці обставини і стали причиною звернення [PERSON] з позовом про визнання квартири особистою приватною власністю. За вказаних обставин до правовідносин, що виникли між сторонами, підлягають застосуванню наступні норми матеріального права. Змістом ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. В ч. 3, ст. 368 ЦК України зазначено, що майно, набуте подружжям за час їхнього шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17. Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Підпунктами 23-25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Згідно із зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю з`ясуванню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання. Положеннями статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею у набутті майна. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Судом встановлено та сторонами не заперечується, що квартира [ADDRESS] , придбана [PERSON] за кошти, які належали їй особисто, однак в період, коли судом розглядалася справа про розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем. [PERSON] вказані обставини визнає, що виклав в адресованій суду нотаріально посвідченій заяві. Відтак, враховуючи той факт, що спірна квартира позивачем була придбана за її особисті коштиза час окремого проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, а також визнання цих обставин та позовних вимог відповідачем, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення шляхом визнання квартири [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON] . На підставі викладеного та

Outcome: approved