Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом в якому просить визнати недійсним договір купівлі -продажу нежитлових приміщень №1,2,3,4 (групи приміщень [ADDRESS] (літера А) ([ADDRESS] загальною площею 32,5 м.кв., реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 144377380000 від 04.07.2014 року, засвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авдієнко В.П. та повернути сторони в попередній стан. Мотивуючи вимоги тим, що позивач з 10.09.2013р. була власником групи нежитлових приміщень [ADDRESS], згідно договору Дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Власенко І.В. Під впливом вкрай тяжких життєвих обставин,не витримавши психологічний тиск з боку [PERSON], [PERSON] довелося на невигідних для неї умовах укласти попередній договір від 23.06.2014 року, відповідно до якого сторони погодили укласти договір купівлі-продажу майна за ціною не вище 1 400 000,00 грн. 04.07.2014р. приїхавши до нотаріуса [PERSON] та [PERSON] повідомили позивачу, що вони бажають купити об'єкт не рухомості лише за 641 029,00 грн., оскільки така вартість групи нежитлових приміщень [ADDRESS] визначена експертом. Позивач була проти продажу об'єкта за таких умов, однак під психологічним тиском відповідачів, а також з огляду на потребу у грошових коштах у зв'язку із сімейними обставинами, [PERSON] погодилась на укладання та підписання договору на вкрай невигідних для неї умовах і під впливом тяжких обставин. У зв'язку з викладеним, позивач вважає, що договір купівлі-продажу нежитлових приміщень №1,2,3,4 (групи приміщень [ADDRESS] укладено всупереч основних умов попереднього договору та є таким, що юридично не відбувся взагалі. Незаконні дії [PERSON] за активної участі приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Авдієнка В.П. призвели до тяжких наслідків: суттєвого порушення конституційних норм матеріального і нематеріального характеру. Позивач, посилаючись на ст.ст. 203, 215, 216, 230, 231, 233 ЦК України просить визнати недійсним договір купівлі -продажу від 04.07.2014 року укладений між сторонами. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 30.06.2017р. відкрито провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду. (т.1, а.с. 33). Під час судового розгляду справи [PERSON] неодноразово було подано заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту в порядку ст.ст. 151-153 ЦПК України, в задоволені яких ухвалами Дніпровського районного суду м. Києва було відмовлено (т. 1, а.с. 34, 91, 106, т.2 а.с. 243) Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 07.11.2017р. задоволено частково клопотання [PERSON] про витребування доказів (т. 1, а.с. 110). 20.12.2017р. від представника відповідача [PERSON] - адвоката АО «Октопус» [PERSON]. на адресу суду надійшли заперечення проти позовних вимог, в яких він просив відмовити в задоволені позову, зазначивши, що з позовної заяви не можливо встановити, на якій саме підставі ґрунтується позовна заява. Всі зазначені в позовній заяві обставини не можуть створювати правові наслідки у вигляді визнання правочину недійсним. Посилання позивача на психологічний тиск з боку [PERSON] не підтверджені належними доказами. Крім того, сторони до укладання попереднього договору не були знайомі та не були обізнані про життєві обставини одна одної. Відсутні також докази того, що отримані від продажу квартири коштів пішли саме на подолання тяжких обставин позивача, як того вимагає ст. 233 ЦК України. (т.2, а.с. 3-6) 07.02.2018р. та 27.02.2018р. від [PERSON] на адресу суду надійшли відповіді на заперечення [PERSON], зазначивши, що посилання позивача на ст.ст. 229, 230, 231, 233 ЦК України є обґрунтованими та законними (т. 2, а.с. 100-101, 214-220). 25.05.2018р. від представника відповідача [PERSON] - адвоката АО «Октопус» [PERSON]. на адресу суду надійшли заперечення проти позовних вимог, в яких зазначив, що основний договір купівлі-продажу був укладений на підставі вільного волевиявлення сторін, а умови договору купівлі-продажу були погодженні сторонами. Посилання позивача на психологічний тиск з боку [PERSON] не відповідають дійсності, оскільки остання в період з 18.06.2014р. по 03.07.2014р. перебувала за межами України. Фактична вартість придбання майна не менше ринкової на момент угоди, оскільки становила 1 378 249,00грн., що унеможливлює задоволення позову з мотивів викладених позивачем. (т. 2, а.с. 248-251). В подальшому неодноразово на адресу суду надходили від позивача заперечення на відзив та від представника відповідача [PERSON] відповіді на заперечення, які зводились до аналогічних доводів та міркувань викладених ними у попередньо поданих заявах. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] позов підтримав та виходячи з доводів, якими обґрунтовується позовна заява та викладених в письмових поясненнях, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Додатково пояснив, що він являється чоловіком позивача. У зв'язку із його засудженням, наявністю боргів, необхідністю лікування позивача після ДТП, виникли особливо тяжкі життєві обставини, чим і скористались відповідачі, а тому на підставі ст. 233 ЦК України просив про задоволення позову. Зазначив, що відчуження майна відбулось за ціною 641 029,0 грн., що є значно заниженою від ринкової вартості даного об'єкта нерухомості на момент продажу та не відповідає умовам укладеного між сторонами попереднього договору від 23.06.2014 року. Посилання відповідачів на розписку, відповідно до якої вони додатково сплатили позивачу за вказаний об'єкт нерухомості 737 220,00 грн. просив суд не приймати до уваги, оскільки походження цієї розписки йому не відоме, а відчуження об'єкта відбулось за ціною визначеною у оспорюваному договорі. Жодних грошей, крім тих, що заявлені в договорі купівлі-продажу позивач не отримувала. Істотна умова договору купівлі-продажу - ціна, відповідачами суттєво не виконана, що у поєднанні з особливо тяжкими обставинами позивача, як наслідок, призводять визнання договору купівлі-продажу від 04.07.2014р. недійсним, відповідно до ст. 233ЦК України. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та їх представник [PERSON]у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, з підстав викладених в письмових запереченнях просили відмовити в задоволені позовних вимог. Додатково пояснили, що заявлені позивачем обґрунтування позову та посилання на незаконне притягнення чоловіка позивача до кримінальної відповідальності, вимагання хабара не підтвердженні належними доказами. Основний договір купівлі-продажу був укладений на підставі вільного волевиявлення сторін, а умови договору купівлі-продажу були погодженні сторонами, отримання кошів у повному обсязі підтверджуються платіжними дорученнями та розпискою. Відповідно до договору купівлі-продажу нежитлових приміщень позивачу фактично було перераховано безготівковим шляхом оціночну вартість нежитлового приміщення відповідно до договору купівлі-продажу в розмірі 641 029 грн., з якої позивачем сплачено податок з операції продажу об'єкту нерухомого майна. Також, позивачу було сплачено готівкою 737 220,00 грн. за придбання вказаного нерухомого майна про що свідчить розписка. Сума купівлі-продажу нерухомого майна в договорі в розмірі 641 029 грн. була вказана з метою зменшення податку, за проханням самого позивача, оскільки витрати по оформленню оспорюваного договору несла продавець, тобто [PERSON] За таких обставин вважали позов недоведеним та безпідставним. Третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Авдієнко В.П. в судове засідання не з'явився, хоча про день час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надійшло. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, відповідачів, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що нежитлові приміщення №1,2,3,4 (групи приміщень [ADDRESS] перебували у приватній власності [PERSON] на підставі договору дарування нежилих приміщень від 10.09.2013р. (т. 1, а.с. 160). 23.06.2014р. між [PERSON] та [PERSON] укладено попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авдієнком В.П., зареєстрований в реєстрі за № 1192 відповідно до якого, [PERSON] зобов'язалась продати [PERSON] та/або [PERSON] на момент укладання договору купівлі продажу, а [PERSON] взяв на себе зобов'язання купити в майбутньому нежилі приміщення №1,2,3,4 (групи приміщень [ADDRESS] але не пізніше 04.07.2014р. за ціною не вище 1 400 000,00 грн.(т. 1, а.с. 10-12, 194). Також, в забезпечення попереднього договору, між [PERSON] та [PERSON] було укладено іпотечний договір від 23.06.2014р. (т.1, а.с.197-198). Як пояснив під час судового розгляду [PERSON] необхідність укладання іпотечного договору була обумовлена розміром завдатку за попереднім договором, який складав п'яту частину від ціни договору купівлі-продажу. У виконання умов п. 4.3 попереднього договору [PERSON] сплатив [PERSON] кошти в розмірі 276 000,00грн., що підтверджується платіжним дорученням №50 від 23.06.2014р. (т.1, а.с. 196). Відповідно до звіту в стислій формі №SN140625-006 про оцінку майна від 01.07.2014р. оціночна вартість нежитлових приміщень №1,2,3,4 (групи приміщень [ADDRESS] складає 641 029,00грн. (т.1, а.с.166-180). Також зі звіту убачається, що [PERSON] відмовилась від огляду об'єкта оцінки оцінювачем, зауважень та претензій до суб'єкта оціночної діяльності не має, що спростовує посилання позивача на необізнаність про оцінку майна. 04.07.2014р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі продажу нежилих приміщень, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авдієнком В.П., зареєстрований в реєстрі за № 1230 відповідно до умов якого [PERSON] продала та передала у власність, а [PERSON] купила та прийняла у власність належні [PERSON] нежилі приміщення №1,2,3,4 (групи приміщень [ADDRESS] (т.1, а.с. 21, 158-159). Відповідно до п. 4 договору купівлі продажу нежилих приміщень від 04.07.2014р., ціна нежилих приміщень становить 641 029,00 грн., з яких 276 000,00 перераховано [PERSON] в якості попередньої оплати за попереднім договором, а решту в сумі 365 029,00 грн. покупець перерахував на рахунок продавця. У виконання умов договору купівлі-продажу [PERSON] сплатила [PERSON] кошти в розмірі 365 029,00грн. згідно договору купівлі продажу нежилих приміщень від 04.07.2014р., що підтверджується квитанцією 1442450 від 04.07.2014р. (т.1, а.с. 216). Також, відповідачами було надано розписку від 04.07.2014р. відповідно до якої [PERSON] отримала 737 220,00 грн. за продаж нежилих приміщень №1,2,3,4 групи приміщень [ADDRESS] від [PERSON] Матеріальних та моральних претензій не має (т. 3, а.с. 2). Представник позивача заперечував щодо врахування розписки в якості належного доказу, оскільки позивачем заперечується факт її підписання та отримання нею грошових коштів за вказаною розпискою. Сприяючи учасникам судового процесу у реалізації ними їхніх прав передбачених вимогами ЦПК України, судом було роз'яснено представнику позивача його право заявляти клопотання, зокрема про призначення відповідного експертного дослідження. Даним правом сторона позивача розпорядилась на власний розсуд та не заявляла відповідних клопотань. За положеннями ч. 2-4 ст.12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями ст. 77-80 ЦПК України визначено поняття належності, допустимості, достовірності та достатності доказів. Оцінюючи надані сторонами докази в їх сукупності, суд вважає доведеною обставину того, що відповідачем за придбаннянежитлових приміщень №1,2,3,4 (групи приміщень [ADDRESS] було сплачено позивачу [PERSON] - 1 378 249,00 грн. (276 000,00 грн+ 365 029,00 грн. + 737220,00 грн.). Факт отримання [PERSON] від відповідачів вказаної суми грошових коштів підтверджується платіжним дорученням № 50 від 23.06.2014 року, квитанцією №1442450 від 04.07.2014 року та розпискою від 04.07.2014р., оригінал якої досліджувався судом (Т. 1 а.с. 196,216, Т. 3 а.с. 2 ). Таким чином, сплачена відповідачами [PERSON] сума у розмірі 1 378 249,00 грн. за нежитлові приміщення №1,2,3,4 (групи приміщень [ADDRESS], відповідає як оціночній ринковій вартості аналогічного майна на момент продажу, так і умовам попереднього договору від 23.06.2014 року. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). За положенням ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно із ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Пленум Верховного Суду України в п. 19 Постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Статтею 233 ЦК не передбачено обмежень чи заборон її застосування до окремих правовідносин, зокрема договору купівлі-продажу. Таким чином, для визнання правочину недійсним з цих підстав необхідно встановити наявність двох обставин - тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину. Разом з тим, як вже зазначалось вище, судом не встановлено вкрай невигідних умов вчинення позивачем оспорюваного договору купівлі-продажу нежитлових приміщень. Посилання сторони позивача, як на підтвердження невигідних умов укладання оспорюваного договору, на звіт про оцінку нежилих приміщень №1,2,3,4 (групи приміщень [ADDRESS]) (в літ. А) (колишня квартира [ADDRESS]), загальною площею 32,5 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] складеного 04.10.2017р., відповідно до якого ринкова вартість об'єкту оцінки станом на 04.07.2014р. становить 1 600 000,00 грн. (т.2, а.с. 60-79). А також на звіт про проведення незалежної оцінки нежилих приміщення №1,2,3,4 (групи приміщень [ADDRESS] (літ.А) (колишня квартира [ADDRESS]), загальною площею 32,5 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] від 21.11.2017р., відповідно до якого ринкова вартість об'єкту оцінки станом на 04.07.2014р. становить 1 550 000,00 грн. (т.2, а.с. 80-89), суд оцінює критично з огляду на наступне. Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно із ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. (ч.1 ст. 628 ЦК України). Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.(ч.1 ст. 632 ЦК України). Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. А відтак, виходячи із принципу свободи договору, його змісту та поняття, з урахуванням умов погодженої між сторонами ціни оспорюваного договору, яка відповідає як ринковій вартості аналогічного майна так і попередньо узгодженій за умовами п.4.1 попереднього договору від 23.06.2014 року, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем вкрай невигідних умов вчинення нею оспорюваного договору купівлі-продажу нежитлових приміщень. В обгрунтування посилань на наявність тяжких обставин, позивач вказує про незаконне засудження її чоловіка [PERSON] та пов'язаних із цим грошових витрат. Як убачається із матеріалів справи ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08.01.2014р. до [PERSON] застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із визначенням розміру застави. ( Т. а.с. 18). Факт внесення позивачем застави у розмірі 97 440,00 грн. підтверджується копією квитанції № 40949.576.1 від 25.02.2014 року. (Т. 2 , а.с. 144). Вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25.06.2014р. затверджено укладену 02 червня 2014 року угоду про визнання винуватості між старшим прокурором відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Дніпропетровської області Гагач В.А. та підозрюваним [PERSON] Визнано [PERSON] винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5, ст.. 27, ч. 2 ст. 372 КК України та призначено йому покарання, узгоджене сторонами в угоді про визнання винуватості від 02 червня 2014 року, у вигляді п'яти років позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України звільнено [PERSON] від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом трьох років випробувального терміну не скоїть нового злочину, зобов'язавши його відповідно до ст.76 КК України не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання. Запобіжний захід застосований до [PERSON] - заставу залишено без змін до набрання вироком законної сили, після припинення дії зазначеного запобіжного заходу повернути [PERSON] суму сплаченої застави в розмірі 97 440 гривень згідно квитанції № 40949.576.1 від 25.02.2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» (т.2, а.с. 151-152). 26.06.2014р. [PERSON] вручено повідомлення про підозру у вчиненні правопорушення, відповідно до якого [PERSON] підозрюється у зайнятті гральним бізнесом, вчиненому організованою групою, що кваліфікується за ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 203-2 КК України (т.2, а.с. 153-154). На підтвердження понесених позивачем витрат в обгрунтування наявності тяжких обставин, що зумовили вчинення оспорюваного договору, надано копію квитанції до прибуткового касового ордеру від 15.01.2014 року, що підтверджує факт оплати [PERSON] 40 000,00 грн. за послуги адвоката; розписки, за якими позивач отримувала у борг грошові кошти у розмірі 10 000 та 11000,00 доларів США у [PERSON], та квитанція про внесення застави. (Т. 2 а.с. 138, 142, 143,144). Факт передачі грошових коштів за вказаними розписками підтвердив у судовому засіданні допитаний в якості свідка [PERSON], а також суду показав, що необхідність у вказаних грошових коштах виникла у [PERSON] у зв'язку із затриманням та засудженням її чоловіка у 2014 році, що потребувало непередбачуваних витрат. Наявність тяжких для позивача обставин у 2014 році, з аналогічних підстав підтвердив і допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] Суд приймає посилання позивача на наявність боргових зобов'язань [PERSON],також звертає увагу на те, що борг був повернутий 05.07.2014р. (т.2, а.с. 23,23а) та 07.07.2014р. (т.2, а.с. 24), тобто після укладання оспорюваного договору. Як роз'яснив 24.11.2008 року Верховний Суд України в узагальненні Практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними, тяжкі обставини судді розуміють як не будь-яке несприятливе матеріальне, соціальне чи інше становище, а як його крайні форми. Наприклад, важка хвороба особи чи її близьких, смерть годувальника, крайня нужденність її сім'ї, загроза втратити заставлене житло чи банкрутства, надзвичайно низька винагорода за виконану роботу або надану послугу, порівняно з вартістю відчужуваної речі, та інші обставини, для усунення чи пом'якшення яких необхідно терміново укласти цей правочин. Тяжка обставина є оцінювальною категорією і має визначатися судом з урахуванням всіх обставин справи. Потерпілий, який оскаржує правочин, повинен довести, що за відсутності тяжких обставин він взагалі або на зазначених умовах не уклав би правочин. Визнання правочину недійсним не може пов'язуватись з тим, чи усвідомлювала сторона користь, яку матиме від нього. Оцінюючи надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що матеріальне становище позивача у 2014 році було несприятливим, проте крайні форми такого становища позивачем не доведено. Більше того, відповідно до п. 18 договору купівлі продажу нежилих приміщень від 04.07.2014р., [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що цей правочин відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та/або удаваного, а також не вчиняється під впливом помилки, обману, насильства, тяжкої обставини. Будь-яких доказів впливу на [PERSON] з боку відповідачів при укладенні оскаржуваного правочину, та попереднього договору суду не надано, і не встановлено таких у судовому засіданні. Крім того, такі твердження позивача спростовуються відомостями, які містяться у довідці Державної прикордонної служби України від 04.10.2017р., з якої убачається, що в період з 18.06.2014р. по 03.07.2014р., тобто на момент укладання попереднього договору від 23.06.2014 року, [PERSON] перебувала за межами України (т. 3, а.с. 1). Надаючи оцінку одночасному посиланню позивача при зверненні з позовом до суду на наявність обману та помилки при укладанні оспорюваного договору купівлі-продажу, слід зазначити, що за змістом статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з мотивів, визначених статтею 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення. Аналогічні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 8 квітня, 13 травня, 10 червня 2015 року, 30 березня, 13 квітня 2016 року, а також від 12 жовтня 2016 року в справі №6-1587цс16. Відповідно до ч.1. ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно п.п.19, 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 р. № 9, відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 11 березня 2015 року у справі № 6-32087СВ14 зазначив, що підстави подання позовів про вчинення договору внаслідок помилки, а також водночас під впливом обману та у зв'язку з тяжкими обставинами, передбачені статтями 229, 230 та 233 ЦК України є взаємовиключними, оскільки предмет доказування кожної з обставин, на яку посилається на підтвердження своїх доводів позивач, передбачає встановлення відмінних за правовою природою юридичних фактів. А відтак, розглядаючи справу виходячи з диспозитивності цивільного судочинства на підставі ст. 13 ЦПК України, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному і повному з'ясуванні обставин справи, суд не убачає правових підстав для задоволення позовних вимог і приходить до висновку про їх недоведеність. В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, судові витрати покладаються на позивача. Представник відповідача просить стягнути з позивача на користь [PERSON] 15000 грн. витрат на правничу допомогу за укладеним із відповідачем договором. Пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов'язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу. 06.10.2017 року між [PERSON] та АО «Октопус» укладено договір №67 про надання правової допомоги (адвокатських послуг), предметом якого є надання юридичних послуг, пов'язаних з розглядом цивільної справи №755/8997/17. Згідно з п.4.1 цього договору гранична вартість адвокатського обслуговування за цим договором становить не більше 30000,00 грн. Відповідно до розрахунку суми адвокатських послуг пов'язаних з наданням правової допомоги за договором №67 від 06.10.2017р. по справі №755/8997/17 вартість однієї години адвоката становить 1500,00грн. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об'єднання (організаційні форми адвокатської діяльності). Згідно зі ст. 13 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Згідно із ч. 2 вказаної вище статті порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. За даними акту виконаних послуг від 12.12.2018 року за договором № 67 від 06.10.2017 року ціна послуг адвоката становить 30 000,00 грн. Відповідачем на виконання умов даного договору про надання правової допомоги сплачено 15 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № Н 10098RLA5 від 09.10.20017 року За таких обставин, суд вважає, що понесені відповідачем [PERSON] судові витрати по оплаті правничої допомоги у розмірі 15000,00 грн. підлягають відшкодуванню позивачем. Враховуючи наведене та

Outcome: approved