Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Марганецького міського суду Дніпропетровської області з позовом до територіальної громади міста Марганця в особі: Марганецької міської ради про набуття права власності в порядку набувальної давності. Свої вимоги позивач мотивує тим, що з дня свого народження - [INFO], вона проживала однією сім'єю зі своїми батьками та бабусею - [PERSON], яка померла - [INFO], по [ADDRESS]. Пізніше їй стало відомо про те, що її дідусь по батькові - [PERSON], який помер у 1959 році, з 1932 року проживав разом з [PERSON], а у 1954 році вони одружилися. На той час її батькові було 4 роки і остання виростила його, як мати. Однак їй не відомо про те, чи всиновлювала померла її батька, чи ні. [PERSON] вона знала, як свою бабусю, а та також вважала та називала її своєю онукою, а її дітей - правнуками, тобто для неї остання булла рідною бабусею. Все своє життя, з самого дня народження і до теперішнього часу, вона проживала і продовжує проживати за вищевказаною адресою. У 1980 році помер її батько, в 1997 році померла бабуся - [PERSON], а у 2013 році померла її мати. Других дітей у її батьків не було, вона була єдиною дитиною у батьків та онукою у бабусі. Значилася вона прописанною по [ADDRESS], де впродовж був прописаний і її чоловік. У 1991 році вони з чоловіком отримали квартиру, в якій прописалися, однак фактично продовжували проживати з її мамою - [PERSON], 1937 року народження та бабусею - [PERSON], 1904 року народження , які на той час мали похилий вік та потребували у постійному догляді, у зв'язку з чим вони з чоловіком весь час проживали разом із ними, до дня їх смерті, та продовжують там проживати до теперішнього часу. Тобто вони проживали з її бабусею однією сім'єю з дня її народження - [INFO] і до дня смерті бабусі - [INFO], вели з нею спільне гогсподарство, мали спільний бюджет та доглядали на нею. Після смерті бабусі - [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з будинку [ADDRESS]. ЇЇ мати відмовилася від спадщини, а вона звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, на підставі чого булла заведена спадкова справа № 397/1997, що підтверджується довідкою нотаріуса, проте спадщину не оформила у зв'язку з відсутністю грошових коштів. У 2013 році померла її мати і вона вважала себе єдиним спадкоємцем. В продовж, у 2017 році вона вирішила юридично оформити спадщину, однак нотаріус своєю постановою відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та зазначила, що вона не довела родинний зв'язок зі спадкодавцею. У відповідності до ст. 1264 ЦК України особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менше 5 років до дня відкриття спадщини, є спадкоємцями 4-ї черги за законом. Для встановлення родинного зв'язку зі спадкодавцею вона, 19 липня 2017 року, звернулася до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім'єю зі спадкодавцею. 18 вересня 2017 року Марганецьким міським судом Дніпропетроувської області по справі № 180/1173/17 було винесено рішення про встановлення факту її проживання однією сім'єю із її бабусею [PERSON], з моменту її народження, по час смерті спадкодавця, тобто по [INFO]. Після чого вона знову звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], однак нотаріус своєю постановою від 01.11.2017 року відмовила їй у вчинені нотаріальної дії зазначивши, що відповідно до статтей 527,529,530,531,532,534,535,536 ЦК України, які діяли на час відкриття спад-щини, вона не включена до жодної черги спадкоємців. Вважає, що одним із способів захисту її невизнаних прав є визнання права власності на будинок з надвірними будівлями в порядку ст. 344 ЦК України, а саме: особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито,безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно ( набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Особа, що заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа,спадкоємцем вона є. Крім того, відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набув чинності з 01.01.2004 року, правила ст.. 344 про набувальну давність поширюються також на випадки, коли заволодіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим кодексом. Тобто, визнання права власності за набувальною давністю починається з січня 2001 року, а вона добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном з 1960 року, тобто протягом п'ятдесяти семи років. За час проживання, вона доглядала за будинком, підвела водопровід, зробила димохід під газ, робила капітальний та косметичний ремонт, сплачувала комунальні платежі. Згідно п. 2 ст. 120 Земельного кодексу України якщо житловий будинок, будівля, або споруда розміщені на земельній ділянці, яка перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього користувача. Ознаки добросовісної поведінки особи, яка заволоділа чужим майном, містяться в ст. 388 ЦК України. Заволодіння вважається добросовісним, коли особа на момент заволодіння, не знала і не могла знати про те, що заволодіння нею майном є незаконним. Добросовісне володіння це те, що засноване на щирому, хоча й помилковому уявленню володільця про право володіння. Володіння небросовісне, як протилежність добросовісному, є володіння свідомо незаконне таке, що порушує чиє-небудь право. Вважає, що вона ж добросовісно заволоділа будинком та надвірними будівлями, оскільки народилася в ньому і жила в ньому все своє життя та продовжує в ньому проживати до теперішнього часу, однак не знала про те, що її бабуся була їй нерідною бабусею, а факт того, що вона добросовісно заволоділа чужим майном підтверджується і поданою нею у 1997 році до нотаріуса заявою про прийняття спадщини і нотаріусом була заведена спадкова справа, тобто вона навіть не підозрювала, що немає права на це майно, отже вона помилково і щиро помилялася і про це дізналася лише у 2017 році, тобто через 20 років після смерті бабусі. Зазначеним будинком вона володіла, як своєю власністю і несла всі обов'язки, які покладаються на власника, а саме: робила ремонти, сплачувала комунальні платежі, обробляла земельну ділянку і все це було на виду у сусідів. В ньому вона жила безперервно 57 років, утримувала його тому, що являлася єдиною донькою у своїх батьків та онокую у бабусі, доглядала їх коли вони були у похилому віці. Тобто вона добросовісно заволоділа будинком [ADDRESS] та земельною ділянкою і відкрито, та безперервно володіє цим будинком і землею на протязі більш, як 57 років. У зв'язку з чим набула право власності на вказаний будинок з надвірними будівлями, в порядку набувальної давності. У звязку з відсутністю у позивача належним чином оформлених та посвідчених правовстановлюючих документів на нерухоме майно вона не може повноцінно володіти та розпоряджатися даним будинком з надвірними будівлями, внаслідок чого змушена звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів. Просить суд визнати за нею право власності на будинок [ADDRESS], з господарчими будівлями, у порядку набувальної давності. У судовому засіданні позивач та її представник - [PERSON] позовні вимоги підтримали та наполягали на задоволенні позову. Представник відповідача - територіальної громади м. Марганець в особі Марганецької міської ради Дніпропетровської області в судове засідання не з'явився, про день слухання справи був належним чином повідомлений, причини неявки суду не повідомив. Свідки [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що вони являються сусідами [PERSON], добре знають її сім'ю. Вони підтверджують, що [PERSON] постійно проживала і на теперішній час проживає разом зі своїм чоловіком у будинку [ADDRESS]. Вона доглядала свою бабусю до смерті, оскільки була єдиною її онукою. Її батьки також давно померли. Суд вислухавши пояснення позивача, її представника, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. У відповідності з ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 вказаної Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»). Згідно із ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Спірні відносини є цивільними правовідносинами, які регулюються нормами цивільного законодавства - ст.ст. 328, 344, ЦК України, відповідно до яких кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Судом встановлено, що [PERSON] ( дошлюбне прізвище [PERSON]) народилася [INFO], її батьками були: [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про її народження, виданного 26 лютого 1960 року міським відділом запису актів громадянського стану м. Марганець, актовий запис № 99 ( а.с.8). З дня свого народження позивач проживала однією сім'єю разом зі своїми батьками - [PERSON] і [PERSON] та бабусею - [PERSON] у будинку [ADDRESS], до дня смерті бабусі - [INFO]. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 липня 1979 року [PERSON] була власником будинка [ADDRESS] ( а.с.7). Пізніше возивачу стало відомо про те, що її дідусь по батькові - [PERSON], який помер у 1959 році, з 1932 року проживав разом з [PERSON], а у 1954 році вони одружилися. На той час її батькові було 4 роки і остання виростила його, як мати. Однак їй не було відомо про те, чи всиновлювала померла її батька, чи ні. [PERSON] позивач знала, як свою бабусю, а та в свою чергу вважала її та називала своєю онукою, а її дітей - правнуками. Все своє життя, з самого дня народження і до теперішнього часу [PERSON] проживала і продовжує проживати за вищевказаною адресою, що підтверджується довідками, виданими головою квартального комітету від 12 листопада 2017 року ( а.с. 9-10). Вона відкрито, безперервно володіла вказаним будинком, як своєю власністю та несла всі обов'язки, які покладаються на власника - робила ремонти в будинку, здійснювала комунальні платежі, обробляла земельну ділянку, все це було на виду у сусідів. Значилася вона прописанною по [ADDRESS], де впродовж був прописаний і її чоловік - [PERSON], з яким вона уклала шлюб 02 квітня 1980 року, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу Серії [NUMBER], виданого 02 квітня 1980 року Придніпровською сільрадою Нікопольського району Дніпропетровської області , актовий запис № 7. Після укладення шлюбу змінила своє дошлюбне прізвище [PERSON] на [PERSON] ( а.с.8). У 1980 році помер батько позивачки - [PERSON]. В 1991 році позивач та її чоловік отримали квартиру, в якій прописалися, однак фактично продовжували проживати з мамою позивачки - [PERSON], 1937 року народження та її бабусею - [PERSON], 1904 року народження , які на той час мали похилий вік та потребували у постійному посторонньому догляді, у зв'язку з чим вони з чоловіком весь час проживали разом із ними до дня їх смерті і продовжують там проживати до теперішнього часу. Тобто позивач зі своїм чоловіком проживали однією сім'єю з її бабусею [PERSON], з самого дня її народження - [INFO] і до дня смерті бабусі - [INFO], вели з нею спільне гогсподарство, мали спільний бюджет та доглядали на нею. За час проживання в будинку [ADDRESS] позивач доглядала за будинком, підвела водопровід, зробила димохід під газ, здійснювала капітальний та косметичний ремонти, сплачувала комунальні платежі, обробляла земельну ділянку та інше. [INFO] померла і її бабуся - [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серії [NUMBER], виданої 08 травня 1997 року відділом реєстраціїї актів громадянського стану м. Марганенць, актовий запис № 310 ( а.с. 5). Після смерті бабусі - [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з будинку [ADDRESS]. Мати позивача - [PERSON] відмовилася від спадщини, а позивач звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, на підставі чого була заведена спадкова справа, що підтверджується довідкою Марганецької ДНК від 01.11.2016 року ( а.с. 13) , проте спадщину остання не оформила у зв'язку з відсутністю грошових коштів. 17 квітня 2013 року померла мати позивачки - [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серії [NUMBER], виданої 19 квітня 2013 року відділом державної реєстраціїї актів цивільного стану реєстраційної служби Марганецького міського управління юстиціїї у Дніпропетровській області, актовий запис № 282 ( а.с. 6). Позивач [PERSON] була єдиною дитиною у своїх батьків та онукою у бабусі, у зв'язку з чим вважала себе єдиним спадкоємцем. Впродовж, у 2017 році [PERSON] вирішила юридично оформити спадщину, однак нотаріус своєю постановою відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та зазначила, що вона не довела родинний зв'язок зі спадкодацею. У відповідності до ст. 1264 ЦК України особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менше 5 років до дня відкриття спадщини, є спадкоємцями 4-ї черги за законом. Для встановлення родинного зв'язку зі спадкодавцею позивач, 19 липня 2017 року, звернулася до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім'єю зі спадкодавцею. 18 вересня 2017 року Марганецьким міським судом Дніпропетроувської області по справі № 180/1173/17 було винесено рішення про встановлення факту проживання [PERSON] однією сім'єю із її бабусею [PERSON], з моменту її народження, по час смерті спадкодавця, тобто по [INFO]. Після чого остання знову звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], однак нотаріус своєю постановою від 01.11.2017 року знову відмовила їй у вчинені нотаріальної дії у зв'язку з тим, що відповідно до статтей 527,529,530,531,532,534,535,536 ЦК України, який діяв на час відкриття спадщини, вона не відноситься до жодної черги спадкоємців ( а.с.15). Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] з дня свого народження - [INFO] відкрито, безперервно проживала і на даний час проживає разом зі своїм чоловіком - [PERSON] у будинку [ADDRESS], володіє ним, як своєю власністю та несе всі обов'ки, які покладаються на власника - доглядає за будинком, утримує його в належному стані, здійснює ремонти, сплачує комунальні послуги, обробляє земельну ділянку. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Перебіг строку набувальної давності починається від моменту виникнення володіння. При вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або предявлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Згідно положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Положеннями статей 16, 344, 396 ЦК, передбачено, що до набуття права власності на майно за набувальною давністю особа, яка володіє майном, має право на захист свого володіння від третіх осіб, які не є власниками майна і не мають прав на володіння цим майном в силу іншої передбаченої законом чи договором підстави. Можливість предявлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У звязку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна, його правонаступник або орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Зміст частини першої статті 344 ЦК передбачає, що відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до ст.ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивач у суді довела факт набуття нею права власності за набувальною давністю, оскільки вона добросовісно і відкрито користується нерухомим майном з 1960 року, тобто на протязі більше 10 років, отже визнання права власності не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі і є всі законні підстави для визнання права власності за набувальною давністю за позивачем.

Outcome: approved