Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача - Державного підприємства «Ковалівський спиртовий завод» (далі - ДП «Ковалівський спиртовий завод») про зобов»язання виплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу. Посилається на те, що працювала у відповідача, проте наказом №76-К від 25.08.2010 року була звільнена із займаної посади інженера навколишнього середовища у зв»язку з виходом на пенсію (ст.38 КЗпП України). 31.05.2013 року звернулась до Монастириського районного суду Тернопільської області із позовом про вирішення трудового спору, однак, так як відповідачем винесено наказ №48-К від 02.08.2013 року «Про скасування наказів», згідно якого [PERSON] була поновлена на роботі, спір по справі став безпідставним, і вона подала заяву про залишення позовної заяви без розгляду. Наказом №53-К від 03.09.2013 року позивач звільнена з роботи інженера навколишнього середовища з 03.09.2013 року у зв»язку з виходом на пенсію по досягненню пенсійного віку (ст.38 КЗпП України). 11.12.2013 року [PERSON] направлено до відповідача заяву про проведення з нею повного розрахунку. У відповідь на дану заяву одержала відповідь про те, що їй нараховано за невикористані дні відпустки 36,61 грн., а також вихідну допомогу у зв»язу з виходом на пенсію в сумі 3441 грн. Таким чином, вважає, що з 25.08.2010 року по 02.08.2013 року перебувала у вимушеному прогулі у зв»язку з незаконним звільненням. Вважає, що скасовуючи наказ від 25.08.2010 року її фактично було поновлено на роботі, а тому просить зобов»язати відповідача виплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 36 925,35 грн. У ході розгляду справи було уточнено позовні вимоги, зокрема просить стягнути з відповідача в користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25.08.2010 року по 02.08.2013 року в розмірі 36 925,35 грн. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві, просить його задовольнити. Суду пояснив, що [PERSON] тривалий час працювала на ДП «Ковалівський спиртовий завод», а тому, коли її було звільнено згідно наказу від 25.08.2010 року у зв»язку з виходом на пенсію і не виплачено вихідної допомоги в розмірі 10 посадових окладів, як це було передбачено колективним договором, вважала, що її права порушені, у зв»язку з чим 31.05.2013 року звернулась до суду із вимогою стягнути в її користь вищевказану вихідну допомогу, проте, так як у ході розгляд даної цивільної справи відповідачем винесено наказ №48-К «Про скасування наказів», яким скасовано наказ про її звільнення від 25.08.2010 року, звернулась до суду із заявою про залишення позовної заяви без розгляду. Згідно наказу №53-К від 03.09.2013 року звільнена з роботи у зв»язку з виходом на пенсію. Проте, з нею не проведено повний розрахунок, так як не виплачено заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 25.08.2010 року по 02.08.2013 року. На підставі наведеного просить позов задовольнити. Представник відповідача -ДП «Ковалівський спиртовий завод» Старик М.О. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав повністю та заперечив відносно їх задоволення. Суду пояснив, що в ході розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до ДП «Ковалівський спиртовий завод» про стягнення вихідної допомоги при звільненні, стало відомо про те, що звільнення позивача, що мало місце 25.08.2010 року, відбулось на підставі заяви, поданої і власноруч написаної не нею, а її донькою, проведено службове розслідування. До того ж сторони дійшли згоди про мирне врегулювання спору. По вказаним причинам т.в.о. директора підприємства виніс наказ №48-К від 02.08.2013 року, яким скасовано наказ про звільнення [PERSON] 25.08.2010 року. Даний наказ позивачу надіслано рекомендованим листом і не оспорювався останньою. У наказі відсутні відомості про поновлення [PERSON] на роботі. Вважає, що позивач інтересу до роботи не виявляла, так як з моменту свого звільнення і в подальшому майже увесь час перебувала за кордоном, трудові відносини не були продовжені, позивач жодного дня не виходила на роботу, не була включена в графік робочого часу, до того ж з 01.06.2011 року посада інженера навколишнього середовища виведена із штатного розпису. Згідно поданої представником позивача заяви її було звільнено наказом №53-К від 03.09.2013 року та проведено розрахунок, а саме виплачено вихідну допомогу при звільненні в розмірі, передбаченому новою редакцією колективного договору та компенсацію за невикористані дні відпустки. Даний наказ позивачем також не оспорювався. У зв»язку з наведеним просить у задоволенні позову відмовити. Згідно письмових заперечень, долучених до матеріалів справи, [PERSON] погодилась із всіма наказами підприємства, оскільки не оскаржувала останніх. Вважає, що позивач не перебувала у вимушеному прогулі, так як трудова книжка була їй видана, одержувала пенсію, а також індексацію пенсії як непрацюючий пенсіонер, а також нею пропущено тримісячний строк звернення до суду. Заслухавши пояснення сторін, проаналізувавши та дослідивши докази по справі, суд приходить до переконання, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Стаття 1 КЗпП України передбачає, що на трудові відносини поширюються норми цього Закону. Згідно записів трудової книжки позивача, [PERSON] працювала на ДП «Ковалівський спиртовий завод», починаючи з 1975 року. З 2008 року переведена на посаду інженера навколишнього середовища. Наказом директора №76-К від 25.08.2010 року [PERSON] звільнена з роботи з 25.08.2010 року у зв»язку з виходом на пенсію по досягненню пенсійного віку (ст.38 КЗпП України). Наказом №48-К т.в.о. директора від 02.08.2013 року «Про скасування наказів» скасовано наказ №14-В від 12.03.2009 року «Про надання відпустки [PERSON]», що не відповідає вимогам ст.ст.18,20 Закону України «Про відпустки»; скасовано наказ №76-К від 25.08.2010 року «Про звільнення [PERSON].» у зв»язку з проведеним службовим розслідуванням за фактом звільнення [PERSON]; за порушення у веденні кадрової документації оголошено догану відповідальному [PERSON] Як убачається із ксерокопії долученого представником відповідача повідомлення про вручення поштового відправлення, даний наказ одержано позивачем 14.08.2013 року, що не заперечується представником позивача. У подальшому наказом №53-К від 03.09.2013 року [PERSON] звільнено з роботи інженера навколишнього середовища з 03.09.2013 року у зв»язку з виходом на пенсію по досягненню пенсійного віку (ст.38 КЗпП України). Згідно даного наказу із [PERSON] проведено остаточний розрахунок і виплачено компенсацію за невикористану відпустку та вихідну допомогу у зв»язку із виходом на пенсію згідно колективного договору. 09.01.2014 року [PERSON] згідно поданої нею заяви ДП «Ковалівський спиртовий завод» листом №5 повідомлено про звільнення з роботи та проведення розрахунку, зокрема при звільненні нараховано компенсацію за невикористані дні відпустки в сумі 36,61 грн., вихідну допомогу у зв»язку з виходом на пенсію в сумі 3441 грн. Як убачається із даного листа, згідно платіжного доручення №206 кошти в сумі 2954,48 грн. перераховано на платіжну картку. Вказаний факт представником позивача не оспорюється. Як слідує із пояснень представника відповідача, позивач [PERSON] не оскаржувала жодного із вищевказаних наказів ДП «Ковалівський спиртовий завод», в тому числі і наказу про звільнення з роботи від 25.08.2010 року. Отже, наміру бути поновленою на роботі не виявляла, із відповідною позовною заявою про поновлення на роботі до суду не зверталась, чого не заперечив представник відповідача у судовому засіданні. Зазначене свідчить про згоду останньої із звільненням. Увесь час після припинення трудових відносин перебувала за кордоном, де перебуває і на даний час, що також визнав представник позивача. Суд вважає слушними і приймає до уваги доводи представника відповідача про те, що позивач інтересу до роботи не проявляла, про що свідчить також і те, що жодного разу після скасування наказу про звільнення від 25.08.2010 року, що мало місце 02.08.2013 року, [PERSON] на роботу не вийшла, не перебувала із підприємством у фактичних трудових відносинах, що також не заперечується представником позивача. Як з»ясовано судом, 01.06.2011 року із штатного розпису підприємства виведено посаду інженера навколишнього середовища. Поряд із наказом про скасування наказу про звільнення [PERSON] від 02.08.2013 року будь-який інший наказ щодо неї (про внесення змін у штатний розпис, чи зарахування позивача на іншу посаду) винесений не був. На думку суду, відновлення на роботі передбачає не тільки скасування наказу про звільнення, а й видання наказу про поновлення на роботі працівника, а також вчинення дій, що свідчать про допуск власником або уповноваженим ним органом працівника до роботи, надання обсягу роботи відповідно до функціональних обов»язків та оплати праці. Що ж стосується працівника, то з його сторони повинні бути вчиненні відповідні конклюдентні дії. Не зважаючи на те, що на адвокатський запит Територіальною інспекцією з питань праці у Тернопільській області листом №19-А-135/12-006 від 15.04.2014 року надано відповідь про те, що в разі скасування наказу про звільнення працівника та поновлення його на роботі роботодавець фактично визнає право працівника на оплату праці за час відсутності (в тому числі вимушеної) на роботі із виплатою середнього заробітку за час такої відсутності не з вини працівника, суд його до уваги не приймає, так як вважає, що такий висновок не узгоджується із обставинами даної цивільної справи, має загальний характер. Що є стосується посилань представника позивача у судовому засіданні у відповідь на заперечення представника відповідача, що стосуються не звільнення [PERSON], за прогул у серпні - вересні 2013 року, то суд приймає до уваги доводи представника відповідача на те, що таке звільнення є правом, а не обов»язком роботодавця. Чинне трудове законодавство не ставить перед роботодавцем будь-яких зобов'язань про застосування п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України (за прогул). Трудовім відномсини - це врегульовані нормами трудового права суспільні відносини, що виникають як результат впливу норм трудового права на поведінку суб'єктів трудової діяльності в результаті укладення трудового договору, внаслідок якого між ними виникають правові зв'язки, а також відносини з приводу встановлення умов праці на підприємстві, навчання й перекваліфікації за місцем роботи та відносини, пов'язані з наглядом і контролем за додержанням трудового законодавства, вирішенням трудових спорів та працевлаштуванням громадян. Положенням ч.2 ст.235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Стаття 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення. Визначаючись із позовними вимогами суд вважає вірними міркування представника відповідача про те, що [PERSON] у серпні 2010 року сама була зацікавлена у припиненні трудових відносин із ДП «Ковалівський спритовий завод», так як мала намір перебувати за кордоном, а тому, не зважаючи на те, що при звільненні позивача допущено порушення, таке звільнення відповідало волі [PERSON], і наказ про звільнення №76-К від 25.08.2010 року останньою не оспорювався. Судом не встановлено зацікавленості позивача у відновленні трудових відносин після звільнення 25.08.2010 року, а тому, на думку суду, підстав стверджувати, що позивач перебувала у вимушеному прогулі як і для стягнення з відповідача в користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу немає. Суд враховує також і те, що в результаті виявлення порушень, допущених при звільненні позивача 25.08.2010 року, 02.08.2013 року ДП «Ковалівський спиртовий завод» скасовано даний наказ №76-К від 25.08.2010 року, а вже через місяць - 03.09.2013 року [PERSON] звільнено з роботи згідно поданої уповноваженою нею особою відповідної заяви. Суду не представлено табелю обліку робочого часу, з якого вбачалось би, чи була присутня [PERSON] на робочому місці після 02.08.2013 року, однак суд враховує те, що факт відсутності позивача визнається сторонами. Конституційний Суд України у своєму рішенні у справі №1-13/2013 від 15.10.2013 року №8-рп/2013 зазначив, що згідно із статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» №95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної платі, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 Закону, як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу (абз.2 п.2.1). На думку суду, нормами права, на які, як на правову підставу позовних вимог міститься посилання у позові, зокрема ст.ст.116, 117, 235 КЗпП України, регулюються правовідносини, що відмінні від тих, що виникли між сторонами, а тому у даному випадку не підлягають застосуванню. В силу вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з вимогами ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд вважає такими, що не заслуговують на увагу посилання представника позивача на те, що позивач не виявляла зацікавленості у продовженні трудових відносин із відповідачем по причині перебування за кордоном, а враховує те, що, як на момент звільнення 25.08.2010 року з роботи, так і по сьогоднішній день вона знаходиться за межами України, із позовом про поновлення на роботі до суду не зверталась, бажання продовжувати трудові відносини не виявляла, а тому певні недоліки, що допущені відповідальними працівниками ДП «Ковалівський спиртовий завод» при оформленні звільнення позивача з роботи, при цьому останнє відповідало волі [PERSON], не можуть слугувати підставою для настання відповідальності у виді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Таким чином, враховуючи вище наведене, проаналізувавши матеріали справи та дослідивши докази у справі, суд приходить до переконання, що у даному випадку відсутні підстави для стягнення із відповідача в користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позовні вимоги є безпідставними та такими, що до задоволення не підлягають. У задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю вимог. Під час судового розгляду представник відповідача Старик М.О. просить у задоволенні позову відмовити у зв»язку з пропуском позивачем передбаченого чинним законодавством тримісячного строку звернення до суду, відносно чого заперечив представник позивача [PERSON] Однак, з огляду на роз»яснення, що містяться у п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року №14, недоведення позову є самостійної підставою для відмови у ньому. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed