Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про зняття з реєстрації і виселення із житлового приміщення - квартири [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS]. У даній квартирі позивач дозволила проживати відповідачам тимчасово за їх проханням та погодилась зареєструвати їх проживання, оскільки вважала, що спільне проживання сприятиме взаємній підтримці один одного. Відповідач [PERSON] є її сином і у квартирі разом із своєю сімєю проживає близько 20 років, однак 8 років тому вигнав позивача із квартири і вона була змушена проживати у другого сина. Протягом останніх років відповідачі припинили сплачувати за комунальні послуги, в результаті чого за рішеннями судів з її пенсії стягнуто значні суми. Станом на цей час спільне проживання з відповідачами є нестерпним, замки до вхідних дверей до квартири змінені, у зв'язку із чим позивач позбавлена доступу до власного житла. Тому просить виселити відповідачів із квартири та зняти їх із реєстрації. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги з підстав наведених у позовній заяві та наданих суду усних поясненнях. Усі відповідачі в судове засідання не з'явились, подали суду письмові заяви про заперечення щодо задоволення позову та розгляд справи без їх участі. Відповідач [PERSON] подала суду письмове заперечення на позов. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову. Надав суду усні пояснення. Вказав на те, що наведені позивачем підстави для задоволення його позовних вимог є не обґрунтованими. Посилається на те, що відповідачі не чинять жодних перешкод позивачу у користуванні квартирою, замків не міняли, за комунальні послуги сплачують. Просять відмовити у задоволенні позову. Дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне. Позивач - [PERSON] є власником трикімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 65,1 кв.м., житловою площею 37,6 кв.м., що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно виданим 18.02.2014р. реєстраційною службою Тернопільського міського управління юстиції, а також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень. Згідно довідки №162 виданої 24.06.2014р. ПМП «СОВР», у квартирі [ADDRESS] окрім власника [PERSON] зареєстровані відповідачі: її син [PERSON], невістка [PERSON], онука [PERSON], онука [PERSON]. Розглянувши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання про не обґрунтованість позовних вимог, не підтвердження їх матеріалами справи та необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог з наступних мотивів. Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно статті 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Відповідно до статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно статті 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Статтею 157 ЖК України визначено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ч. 1 статті 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Позивачем не надано суду жодних доказів існування вищевказаних визначених чинним законодавством підстав для виселення відповідачів, а відтак у задоволенні позову про виселення відповідачів слід відмовити. Однак, із пояснень сторони позивача судом також встановлено, що між сторонами існує спір про право користування позивачем належною їй квартирою. Однак, відповідних позовних вимог позивачем до відповідачів не пред'явлено. Згідно із статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Так як у задоволенні позову про виселення відповідачів із житлового приміщення відмовлено, також слід відмовити у задоволенні похідної позовної вимоги про зняття відповідачів із реєстрації у житловому приміщенні. У зв'язку із тим, що рішення ухвалено не на користь позивача, відповідно до статті 88 ЦПК України, понесені нею судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed