Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду в червні 2015 р. з позовом до [PERSON], 3 особа-Жовтневий районний відділ Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області, [PERSON] про визнання незаконними та самоуправними дій [PERSON], яка не визнає право позивача на постійне проживання та користування жилим приміщенням в житловому будинку [ADDRESS], встановити факт, що має юридичне значення та визнати наявність у [PERSON] права постійно проживати та користуватися жилим приміщенням за місцем реєстрації та просила вселити її в житловий будинок. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 1/2 частина житлового будинку [ADDRESS] на праві власності належала її матері [PERSON] на підставі дубліката свідоцтва про право власності , виданого П'ятою Харківською державною нотаріальною конторою 10 липня 1996 року за реєстровим №2-3071 та 1/2 частина- відповідно до дубліката свідоцтва про право на спадщину за заповітом ,виданого П'ятою Харківською державної нотаріальною конторою 10 липня 1996 року за реєстровим номером 2-3073. Вона будучи членом сім'ї [PERSON] зареєстрована та постійно проживала в житловому будинку [ADDRESS] разом з власником [PERSON] , користувалася жилим приміщенням нарівні з власником будинку, між нею та власником будинку не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, що підтверджується довідкою про склад сім'ї , виданою комітетом району в місті жителів приватного сектору Жовтневого району міста Харкова ділянка №21від 16.04.2013 року №121. За договором дарування житлового будинку від 31 липня 2013 року , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округ Юдіною О.С. , [PERSON] належний їй на праві власності вищевказаний будинок подарувала онуці [PERSON], яка фактично проживає по [ADDRESS]. Ставши власником спірного будинку відповідач [PERSON] 12 жовтня 2013 року за її відсутності зломила замки на вхідних дверях в жилий будинок та встановила нові замки,чим фактично позбавила її можливості доступу в приміщення жилого будинку та порушила її право на проживання в даному будинку . У зв'язку з такими діями відповідача вона фактично залишилася без житла, особистих речей та вимушена тимчасово проживати у своїх знайомих за різними адресатами. В подальшому, до участі у справі в якості співвідповідачів, позивач залучив малолітніх дітей [PERSON], [PERSON], яким належить спірний будинок по ? частині кожному на підставі договору дарування від 28.08.2015 р., посвідченого державним нотаріусом П'ятої Харківської державної нотаріальної контори Харківського міського нотаріального округу Волохіною О.В.( т. 1 а.с. 214,217-220). З урахуванням уточнень, в остаточній редакції [PERSON] визначено склад відповідачів і третіх осіб шляхом пред'явлення позову до [PERSON], [PERSON], як законного представника малолітніх дітей [PERSON], [PERSON], 3 особи- Служба у справах дітей по Новобаварському району управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, Жовтневий районний відділ Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області ( т. 2 а.с. 74-77). Відповідач [PERSON] проти позову заперечувала та стверджувала, що по [ADDRESS] вона мешкала із родиною [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Створивши для відповідача та її родини нестерпні умови для сумісного проживання , [PERSON] вимушена була з чоловіком та двоми дітьми піти проживати в буд. [ADDRESS]. На той час існував заповіт, згідно якого майно [PERSON] , а саме спірний будинок після її смерті залишався би позивачу та її дочці [PERSON] Бабуся відповідача [PERSON] продовжувала працювати , забезпечувати [PERSON] та [PERSON] , але їй почали створювати умови, неможливі для проживання, а саме не давали їсти, виганяли на вулицю або навпаки запирали в домі , відбирали гроші. Про це їй розповідала безпосередньо бабуся, коли приходила у гості. З урахуванням ставлення до неї позивачки та її дочки, [PERSON] наприкінці грудня 2011 року вирішила змінити заповіт на її користь та повідомила про це [PERSON] Тоді позивач звернулася до Московського районного суду м. Харкова із завою про визнання [PERSON] недієздатною, попередньо незаконно помістив її до психіатричної лікарні. Узнавши про це, [PERSON] забрала бабусю додому, опікувалася нею та домогла їй скасувати рішення про визнання її недієздатною . Бабуся пізніше прийняла добровільне рішення та 31 липня 2013 року подарувала їй свій будинок. Відповідач [PERSON] , яка дії на підставі довіреності також від імені [PERSON], подала письмові заперечення на уточнену позовну заяву, в яких посилається на те, що вона, як власниця будинку, шляхом заміни замків усунула перешкоди в користуванні власністю, що відповідає ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України. Потрапляння до власного будинку здійснено за присутності свідків, представників місцевої влади, про що складено відповідний акт.На той період часу позивач тривалий час., з весни 2012 р., в будинку не проживала і в присутності сусідів, самостійно, вивезла речі. [PERSON] зверталася до суду з позовом про захист цивільного права на житло та оспорювала договір дарування будинку і в задоволенні позову їй відмовлено. [PERSON] було також відмовлено рішенням суду у позові про захист цивільного права на житло, вселення. Доказів на існування права постійного проживання в будинку та його порушення, як вважає відповідач, [PERSON] не надано. Рішенням суду, на яке посилається позивач, щодо відмови в задоволенні позову про визнання її та [PERSON] такими, що втратили право користування жилими приміщеннями в будинку, навпаки визначено, що відсутні між позивачем та відповідачами будь-які правовідносини і невірно обраний спосіб захисту і це потягло за собою зняття 30.01.2016 р. з реєстрації [PERSON], [PERSON] на підставі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» ( т.1 а.с. 243-250). Представники третіх осіб-Служби у справах дітей по Новобаварському району управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, Жовтневого районного відділу Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області в судове засідання не зявились, про день і час розгляду справи повідомлені завчасно, належним чином, від Жовтневого районного відділу Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області надійшли заяви про можливість розгляду справи за їх відсутності. Ухвалою Жовтневого районного суду м.Харкова від 29.10.2015 р. провадження у справі за первісним позовом [PERSON] до [PERSON], 3 особа-Жовтневий районний відділ Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області, [PERSON] про визнання незаконними дій щодо порушення права на проживання та користування жилим приміщенням та вселення закрито через набрання законної сили рішення, що ухвалено з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, за п. 2 ч.1 ст. 205 ЦПК України ( в ред. на час винесення ухвали). Вимоги позивача [PERSON] в частині встановлення факту, що має юридичне значення-залишено без розгляду ( т. 1 а.с. 111). Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 15.03.2016 р. вищевказана ухвала скасована, справа направлена до суду першої інстанції для розгляду по суті ( т. 1 а.с. 190-191). Позивачем заявлені письмові клопотання про допит свідків, проведення підготовчого засідання та забезпечення позову шляхом зобов'язання відповідачів надати доступ у приміщення житлового будинку [PERSON] і не перешкоджати їй постійно проживати і користуватися жилим приміщенням за місцем реєстрації. Крім того, [PERSON] просила прийняти уточнену позовну заяву з додатковими вимогами щодо зняття її з реєстрації, визнання незаконними дії 3-х осіб- Жовтневого районного відділу Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області, Відділу реєстрації місця проживання у Новобаварському районі м.Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради та зобов'язання їх вчинити певні дії. Ухвалою Жовтневого районного суду м.Харкова від 17.04.2018 р. у задоволенні клопотання, у тому числі прийняття уточнених вимог відмовлено ( т. 2 а.с.114-118,120-124). Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши та перевіривши матеріали справи та надані докази, приходить до наступного. Будинок [ADDRESS] належав на праві власності [PERSON] на підставі договору дарування від 1 липня 2013 року. Зазначений будинок [PERSON] отримала у дар від [PERSON], бабусі та матері позивача [PERSON] 28.08.2015 р. [PERSON] подарувала своїм неповнолітнім дітям [PERSON], 2006 р. народження і [PERSON], 2004 р. народження, від імені яких діяв законний представник [PERSON], по ? частині кожному спірний жилий будинок по [ADDRESS].Договір дарування посвідчений державним нотаріусом 5-ої Харківської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі № 3-332 ( т. 2 а.с. 108). Судом встановлено, що раніше в будинку були зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які складали єдину сім'ю. Через створення неможливих умов для проживання зі сторони матері [PERSON], як пояснила [PERSON], вона пішла з дому та оселилася по [ADDRESS]. У 2012 р. з будинку добровільно виїхала [PERSON], [PERSON]. За заявою [PERSON], рішенням Московського районного суду м.Харкова від 30.05.2012 р. [PERSON] визнана недієздатною та перебувала у психіатричній лікарні. В подальшому, вказане рішення суду було скасовано рішенням апеляційного суду Харківської області від 05.07.2013 р. за апеляційною скаргою [PERSON], у задоволенні заяви [PERSON] про визнання недієздатною матері [PERSON] відмовлено. Після того, як відповідач забрала бабусю з лікарні, [PERSON] оселилася у онуки, яка нею опікувалась. Факт непроживання [PERSON] в будинку з 2012 р. підтверджено актом від 12.10.2013 року , складеним за участю власника будинку [PERSON], сусідів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] та затвердженого майстром приватного сектору №21 . Як випливає з акту, у будинку залишилися речі, які належать [PERSON] , посуд, продукти харчування, особисті речі позивача відсутні, в кімнаті, де мешкала [PERSON] знаходився старий диван та меблі, у шафі - старі поношені речі . Позивач стверджує, що [PERSON] зламала замки на вхідних дверях в житловий будинок, встановила нові замки, чим фактично позбавила позивача можливості доступу в приміщення житлового будинку, порушивши право на проживання та користування будинком. Між тим, [PERSON] не оспорюється вищевказаний акт, яким підтверджено, що задовго до вселення відповідача до будинку, [PERSON] вже не проживала в будинку. Зазначене свідчить про те, що відповідачка своїм діями не позбавляла позивачку права на проживання в жилому будинку [ADDRESS], оскільки [PERSON] сама виїхала з будинку і на той час вже не була членом сім'ї попереднього власника- [PERSON] Бабуся відповідача та матір [PERSON]- [PERSON] померла 29.10.2015 р. ( т. 1 а.с. 149, 283). [PERSON] не заперечувала, що у жовтні 2013 р., будучі власником житлового будинку по [ADDRESS], вона усунула перешкоди в користуванні своєю власністю. Поняття права власності визначено законодавцем у ч. 1 ст. 316 ЦК України, відповідно до якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання та місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК України). Згідно зі статтею 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 383 ЦК України, статтями 150, 156 ЖК УРСР визначено, що власник житла має право використовувати свою власність для свого проживання та проживання членів своєї родини. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом, а припинення права власності можливе лише з підстав, передбачених статтею 346 ЦК України. Таким чином , позивач, як власник житлового будинку [ADDRESS], в силу ст. 391 ЦПК України у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування своїм майно , не маючи можливості іншим шляхом потрапити до свого будинку, в якому ніхто не проживає, вимушена була зламати замок на вхідних дверях,від якого у неї не було ключів, а тому , з урахуванням обставин справи такі дії [PERSON] не можна вважати самоправними та незаконними. Суд зазначає, що з аналогічним позовом [PERSON] , [PERSON] звертались до [PERSON] про захист порушеного права користування житлом, вселення, виселення [PERSON] Рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 08.12.2014 р. у задоволенні позовних вимог відмовлено. Ухвалою судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області від 24.06.2015 р. рішення суду набрало законної сили , у задоволенні заяви [PERSON], [PERSON] про залишення позову без розгляду відмовлено ( т. 1 а.с. 85-93). В обгрунтування своїх вимог про встановлення факту та визнання наявності у [PERSON] права постійного проживання та користування жилим приміщенням за місцем реєстрації та вселення, позивач зазначає, що будучи членом сім'ї [PERSON], тобто своєї матері, була зареєстрована та постійно проживала в житловому будинку, між нею та власником будинку не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, тому при зверненні [PERSON] до суду позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації було відмовлено. Суд відхиляє такі доводи позивача з огляду на те, що правовідносини, які склалися між колишнім власником-[PERSON].- матір'ю [PERSON] та правовідносини, що виникли між наступними власниками- [PERSON]., а на теперішній час- [PERSON]., [PERSON] та позивачем інші. На ці обставини також посилався суд при ухваленні рішення про відмову [PERSON] у позові. Так, з рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 04.02.2015 р., яке набрало законної сили ухвалою апеляційного суду Харківської області від 31.03.2015 р. вбачається, що звертаючись до суду з позовом, [PERSON] невірно обраний спосіб захисту права власності шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом. При цьому суд зазначив, що право користування житлом, яке належить особі на праві власності, виникає з відносин між власником цього житла, який визначає право користування та особою, якій надано таке право. Право користування житлом припиняється з підстав не реалізації особою свого права, визначеного законом або припинення права власності на житло у особи, яка надавала згоду на користування житлом. Після набуття [PERSON] права власності на житловий будинок, де були зареєстровані [PERSON], [PERSON], власник не надавала згоду [PERSON], [PERSON] на проживання в ньому , будь якої домовленість щодо користування житлом не існувало, членами сім'ї власника вони не були, а тому відсутні будь які правовідносини між сторонами щодо користування житлом ( т. 1 а.с.71-74). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.08.2015 р. рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 04.02.2015 р., ухвала апеляційного суду Харківської області від 31.03.2015 р. залишені без змін ( т. 1 а.с. 76-77). Рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 12.02.2015 р. відмовлено в повному обсязі у позові [PERSON] до [PERSON], третя особа Жовтневий районний відділ Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області про визнання незаконними дій, встановлення факту, що має юридичне значення, вселення. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 25.05.2015 р. Рішення суду першої інстанції скасовано і позовна заява [PERSON] про визнання незаконними дій, встановлення факту, що має юридичне значення, вселення - залишена без розгляду, у зв'язку з поданням такого клопотання позивачем [PERSON] до апеляційної інстанції ( т. 1 а.с. 101-104). З матеріалів справи випливає, що в період реєстрації і проживання [PERSON], [PERSON] власником будинку [ADDRESS] була [PERSON] до 01.07.2013 р. На підставі договору дарування від 1 липня 2013 року будинок перейшов від [PERSON] до нового власника [PERSON] Позивач [PERSON], а також [PERSON] на підставі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» були зняти з реєстрації. 28.08.2015 р. за договором дарування, посвідченого державним нотаріусом 5-ої Харківської державної нотаріальної контори, будинок перейшов у власність [PERSON], 2006 р. народження і [PERSON], 2004 р. народження, по ? частині кожному. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч. 2). Тобто зазначена норма права містить такі умови, за наявності яких особа матиме право на користування житлом поряд з власником: користувач повинен бути членом сім'ї власника та проживати разом з ним. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК України. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Позивач [PERSON] є колишнім членом сімї власника, тому на неї не розповсюджуються вимоги ст. 405 ЦК України. Таким чином, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Донька позивача [PERSON]- відповідач [PERSON] має свою сім'ю, неповнолітніх дітей-власників будинку, доказів того, що відповідачі, незважаючи на родинні відносини, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки не надані, тому відповідно до ст. 3 СК України вони не створюють з позивачем однієї сім'ї. Попередній власник будинку- [PERSON]., з дозволу якого позивач проживала і була зареєстрована , померла . Нові власники- [PERSON]., [PERSON], законними представниками яких є їх батьки [PERSON] і [PERSON] не погоджуються на вселення та проживання в будинку їх дітей позивача. Судом безспірно встановлено, що не заперечується позивачем, її представником, що [PERSON] не є членом сім'ї нових власників будинку, а нові власники від імені яких діють їх законні представники, жодних усних чи письмових домовленостей та правочинів щодо проживання позивача у спірному будинку не укладали, а тому відсутні підстави для вселення позивача в будинок [ADDRESS] та визнання за нею права користування та проживання жилими приміщеннями. Що стосується вимог [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме права проживання та користування жилими приміщеннями суд приходить до наступних висновків. За вимогами ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення ( ч.2 ст. 315 ЦПК України). Мету встановлення факту, що є обов'язковим елементом подібних заяв, позивач не вказує. Порядок виникнення права користування та проживання у жилому будинку, обсяг цих прав, регулювання відносин між власниками житла та членами сім'ї, колишніми членами сім'ї, наймачами , в розумінні зазначених положень закону та відповідних роз'яснень , що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» не відноситься до таких фактів, а пов'язано зі спором про право, який наразі розглядається одночасно з вимогами про встановлення факту. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed