Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: визнати квартиру [ADDRESS], загальною площею 97,4 кв.м., житловою площею 44,5 кв.м., спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та її і провести її поділ між ними в рівних частинах: визнати за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS] залишивши у власності [PERSON] ? частину вказаної квартири. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона з [PERSON] проживала однією сім'єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу та вела з ним спільне господарство з 31 січня 2011 року по 08 жовтня 2011 року. З 08 жовтня 2011 року по 23 червня 2017 року вони перебували у зареєстрованому шлюбі. 13 січня 2006 року відповідач уклав з ТОВ «Еверест Плюс» договір № 245/Л/ЗС на підставі якого зобов'язався вести вказаному підприємству - забудовнику кошти в сумі 90 790,00 гривень за квартиру [ADDRESS], 1 в м. Києві, загальною площею 90,79 кв.м. Через ряд обставин, які їй не відмі, відповідачем кошти за вказаним договором сплачені не були. Згодом, вже під час перебування сторін в шлюбі, саме, в період з 07 вересня 2011 року по 01 липня 2013 року ними спільно було оплачено вартість квартири [ADDRESS], що підтверджується відповідними квитанціями на загальну суму 97 400,00 гривень. Адреса та вартість спірної квартири була змінена на підставі Додаткової угоди від 11 квітня 2013 року № 1 до договору № 245/Л/ЗС від 13 січня 2006 року. 12 вересня 2013 року вони отримали у власність спірну квартиру, що була оформлена на ім'я відповідача, в якій вони разом зробили ремонт та почали проживати, рахуючи її спільною сумісною власністю подружжя. Факт того, що спірна квартира завжди вважалась спільною сумісною власністю подружжя стверджується і тим, що під час оформлення договору іпотеки на спірну квартиру в травні 2016 року, вона надавала свою згоду на передачу спірної квартири в іпотеку у нотаріуса як співвласник квартири. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13 квітня 2018 року у вказаній справі було відкрито провадження за правилами спрощеного провадження, з повідомленням сторін. Перше судове засідання призначено на 30 травня 2018 року. В судовому засіданні 30 травня 2018 року оголошена перерва до 16 липня 2018 року у зв'язку зі поданням до суду апеляційної скарги на ухвалу суду про відкриття провадження, а також для подання учасниками справи заяв по суті справи. Крім того, ухвалою суду від 30 травня 2018 року заява відповідача про заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження залишена без розгляду. Судовий розгляд справи 16 липня 2018 року відкладено на 19 вересня 2018 року у зв'язку із перебуванням головуючого судді у відрядженні до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України. В судовому засіданні 19 вересня 2018 року оголошена перерва до 04 жовтня 2018 року у зв'язку з неявкою в судове засідання відповідача, представника відповідача та подання відповідачем клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із хворобою представника відповідача. Судове засідання 04 жовтня 2018 року відкладено на 06 листопада 2018 року у зв'язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному. В судовому засіданні 06 листопада 2018 року оголошена перерва до 03 грудня 2018 року у зв'язку з неявкою в судове засідання відповідача та представника позивача, та подання останньою клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з її перебуванням у відпустці. В судове засідання 03 грудня 2018 року відповідач, представник відповідача не з'явились. Представник відповідача подала до суду заяву про відкладення розгляду справи посилаючись на те. що між сторонами проводяться перемовини щодо мирного врегулювання питань з предмету спору та інших фінансових зобов'язань, на що потрібен час. Позивач, представник позивача категорично заперечували проти відкладення розгляду справи посилаючись на те, що жодних перемовин між сторонами щодо мирного врегулювання спору не проводиться, позивач категорично наполягає на розгляді справи по суті. Суд вислухавши думку позивача та представника позивача вважає, що клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи є не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. При цьому суд враховану ту обставину, що відповідачем відзиву на позовну заяву подано не було, останній про причини не явки в судове засідання суд не повідомив, а наведені представником відповідача підстави для відкладення розгляду справи не свідчать про поважність не явки останньої. За вказаних обставин суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та його представника. Позивач [PERSON] в судовому засіданні 03 грудня 2018 року заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві, просила позов задовольнити. Пояснила суду, що кошти на придбання спірної квартири були сімейними коштами, що становили спільний бюджет. Вона працювала у той період бухгалтером, а відповідач - директором ТОВ «Еверест Плюс». Всі зароблені кошти вона віддавала саме відповідачу, її заробітна плата на той час становила близько 5000 гривень. Вони в той час знімали житло та витрачали кошти на побутові потреби. При цьому, вона навіть не завжди знала куди саме витрачає сімейні кошти відповідач. В липні 2011 року вона дізналася про укладений відповідачем в 2006 році інвестиційний договір, однак на той період часу кошти за даним договором внесені не були. Після чого, вони спільно почали вносити кошти за інвестиційним договором, а в подальшому в 2013 році відповідач отримав право власності на спірну квартиру. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві, просила позов задовольнити. Пояснила суду, що сторони з 31 січня 2011 року по 08 жовтня 2011 року проживали спільно як чоловік та жінка, при цьому в період часу з 08 жовтня 2011 року по 23 червня 2017 року перебували у зареєстрованому шлюбі. 13 січня 2006 року відповідачем було укладено договір на фінансування будівництва квартири, а 07 вересня 2011 року було внесено відповідну суму коштів в рахунок будівництва у розмірі 46 000 гривень, 09 вересня 2011 року - 45 000 гривень, 01 липня 2013 року - 6400 гривень. Вказані грошові кошти були спільними коштами сторін, а спірна квартира є їхньою спільною сумісною власністю. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, 08 жовтня 2011 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб (а.с.15). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 червня 2017 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с.16). Заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2017 року було встановлено факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та факт ведення спільного господарства [PERSON] та [PERSON] за період з 31 січня 2011 року по 08 жовтня 2011 року (а.с.11). Постановою Апеляційного суду Київської області від 19 березня 2018 року, заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2017 року було залишено без змін (а.с.12-14). 13 січня 2006 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Еверест Плюс» та [PERSON] було укладено договір № 245/Л/ЗС дольової участі у фінансуванні будівництва, за умовами якого [PERSON] надав підприємству грошові кошти в порядку своєї дольової участі в будівництві житлового будинку, що знаходиться за адресою: м.Київ, вул. Лохвицька, 1, у встановленому цим договором розмірі і порядку, а підприємство використовує надані ним грошові кошти для будівництва об'єкта будівництва і передає [PERSON] після завершення будівництва частину об'єкта будівництва - житлове приміщення (а.с.17-21). 11 квітня 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Еверест Плюс» та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 1 до договору № 245/Л/ЗС від 13 січня 2006 року дольової участі у фінансуванні будівництва, за якою сторонами даного договору було погоджено зміну опису об'єкту фінансування, а саме: визначено наступні його характеристики: загальна площа - 97,40 кв.м., секція № 3, квартира № 284, кількість кімнат - 2, поверх розташування - 13, адреса: [ADDRESS], об'єкт будівництва введено в експлуатацію у 4 кварталі 2012 року (а.с.22). Відповідно до довідки про оплату 100% загальної площі об'єкта фінансування згідно договору № 245/Л/ЗС дольової участі у фінансуванні будівництва від 13 січня 2006 року та Додаткової угоди № 1 від 11 червня 2013 року, виданої 01 липня 2013 року ТОВ «Еверест Плюс», [PERSON] відповідно до умов договору сплатив підприємству грошові кошти (в порядку своєї дольової участі в фінансуванні будівництва) у розмірі 97 400,00 гривень, в тому числі ПДВ (20%) - 16 233,33 гривень, що складає 100% відсотків вартості загальної площі об'єкта фінансування за адресою: [ADDRESS], а підприємство прийняло їх та після завершення будівництва гарантує передачу профінансованої площі: квартири № 284, загальної площі 97,4 кв.м. (а.с.26). 12 вересня 2013 року Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві, на ім'я [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] (а.с.27). Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, вказана квартира була придбана сторонами за час їх шлюбу. Відповідно до ч.3 ст. 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ним. Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст. 69 СК). Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.1 ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 3 ст. 370 Цивільного кодексу України визначено, що виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Таким чином, з огляду на норми чинного законодавства, в розрізі даного спору, враховуючи принципи справедливості, добросовісності та розумності, згідно з якими здійснюється цивільно-правове регулювання суспільних відносин та які визначають характер поведінки учасників з точки зору необхідності сумлінного здійснення ними своїх цивільних прав і виконання цивільних обов`язків, шанування прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства, турботи про власні інтереси, а також права та інтереси інших учасників з метою недопущення їх порушення, закріплення адекватного захисту права або інтересу, враховуючи те, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, суд вважає за можливе визнати квартиру [ADDRESS], загальною площею 97,4 кв.м., житловою площею 44,5 кв.м., спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] та в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнати за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS], загальною площею 97,4 кв.м., житловою площею 44,5 кв.м., залишивши у власності [PERSON] ? частину квартири [ADDRESS], загальною площею 97,4 кв.м., житловою площею 44,5 кв.м.. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи вищевикладені обставини, оцінюючи надані суду докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 7 307 гривень 45 копійок. Враховуючи наведене та

Outcome: approved