Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-26 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів. Позовні вимоги мотивує тим, що вона ([PERSON]В.) перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 16 травня 1996 року. В даному шлюбі у них народилося троє дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Позивач вказує на те, у неї з відповідачем зіпсувалися стосунки, оскільки останній зловживав спиртними напоями, в стані алкогольного спяніння влаштовував безпричинні скандали, що відбувалося в присутності дітей та погано впливало на їх здоровя та психічний розвиток. Наразі, позивач з двома меншими дітьми проживає у будинку її батьків. Відповідач же вихованням дітей не займається, не цікавиться їхнім життям та інтересами, жодним чином не бере участі в їх утриманні, ніде не працює. Тому, позивач звертається до суду із даним позовом та просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] по 1200 гривень на кожну дитину щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення повноліття. Відповідач - [PERSON] подав до суду відзив на позовом та вказує на те, що за всі роки спільного проживання з позивачем, він не дозволяв собі нехтувати своїми батьківськими обовязками, працював на залізниці та утримував сімю, домогосподарство, приймав участь у матеріальному забезпеченні дітей та у їх вихованні. Також вказує на те, що ситуація у їх сімї змінилася, коли позивач у вересні 2016 року виїхала на заробітки в Угорщину, тоді їхні відносини почали погіршуватися. Позивач заробляючи там кошти, практично не підтримувала ні дітей, ні домогосподарство. Всі витрати по утриманню та вихованню дітей йому доводилося нести самому. Згодом, у квітні 2017 року, як вказує відповідач, позивач зізналася йому, що має в Угорщині іншого чоловіка та взагалі не планує повертатися додому. До загострення ситуації ще більше призвело раптове повернення позивача із заробітків у травні 2017 року, після чого вона, без пояснення, забрала дітей, їх особисті речі та перебралася у будинок свого батька, де перебуває і зараз, хоча офіційно зареєстрована до цього часу за адресою: с.Горонда, вул.Духновича, буд.№12. Твердження позивача, що їх вигнали з дому не відповідає дійсності, рішення було прийнято дружиною одноособово та мало за мету дискредитувати його в очах сусідів, а також шантажувати його забороною зустрічей з дітьми. Позовна заява не відповідає дійсності, тому відповідач просить у її задоволенні відмовити, або суттєво зменшити суму аліментів, які просить стягнути з нього позивач. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до копії Свідоцтва про шлюб Серії І-ФМ №169729, виданого повторно Виконавчим комітетом Горондівської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області від 13 лютого 2018 року, між [PERSON] та [PERSON] - 16 травня 1996 року зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис за №10 (а.с.6). [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO], що підтверджується копією Свідоцтва про народження І-ФМ №058959 від 15 грудня 2000 року (а.с.7) та малолітньої [PERSON], [INFO], згідно копії Свідоцтва про народження Серії І-ФМ №050235, виданого виконкомом Горондівської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області 20 вересня 2006 року (а.с.8). Згідно Довідки №244 від 14 лютого 2018 року, виданої виконкомом Горондівської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області в тім, що [PERSON], [INFO], жителька с.Горонда, вул.А.Волошина, 16, проживає разом з наступним складом сімї: донька - -2- [PERSON], [INFO], - проживає, але не зареєстрована; син - [PERSON], [INFO] - проживає, але не зареєстрований; батько - [PERSON], [INFO]; мати - [PERSON], [INFO]; брат - [PERSON], [INFO] - зареєстрований, але не проживає, сестра - [PERSON], [INFO]; племінник - [PERSON], [INFO], племінник - [PERSON], [INFO] (а.с.10). Так, батьки зобовязані утримувати своїх неповнолітніх дітей і непрацездатних повнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги, незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), чи визнаний шлюб недійсним, чи позбавлені вони батьківських прав, чи дитина від них відібрана тимчасово без позбавлення батьківських прав. Цей обовязок закріплений в Конституції України, а також в Сімейному кодексі України, оскільки одним із найголовніших та найважливіших обовязків батьків, що випливає не тільки з усталених моральних принципів нашого суспільства, а й чинного законодавства, є моральне виховання та матеріальне утримання дитини. Це, зокрема, виявляється в забезпеченні неповнолітньої дитини мінімально необхідними благами, що потрібні для її життя та виховання. Згідно частини 1 та 2 статті 181 Сімейного кодексу України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Відповідно до частин 1 та 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей, і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8 Закону України Про охорону дитинства також передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх змінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частини 1 статті 9 Сімейного кодексу України, подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім'ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства. Нормою статті 141 цього Кодексу встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до частини 2 статті 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов'язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї; забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. У відповідності до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобовязані утримувати дітей до досягнення ними повноліття, а на підставі частини 3 статті 181 цього Кодексу, за рішенням суду кошти на утримання дитини(аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до частини 1 статті 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Так, згідно копії Трудової книжки БТ-ІІ №7016094, вбачається, що [PERSON] звільнений з роботи з посади оглядача-ремонтника вагонів пятого розряду пункту технічного обслуговування Ужгород «Експлуатаційного вагонного депо Ужгород» регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця». -3- Інших документів, які підтверджували б обставини, що мають істотне значення при визначенні розміру аліментів, матеріали справи не містять. Згідно частини 1 статті 184 Сімейного кодексу України - суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Нормою частини 2 статті 182 Сімейного кодексу України (із змінами і доповненнями), розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум на дитину віком від 6 до 18 років з 1 січня 2018 року становить 1860 гривень. Аліменти на дитину відповідно до статті 191 Сімейного кодексу України присуджуються за рішенням суду з дня предявлення позову. Відповідно пункиту 1 частини 1 статті 430 Цивільного процесуального кодексу України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Таким чином, суд встановлено та знайдено підставність задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідача [PERSON] на її користь аліменти на утримання дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] по 1200 гривень на кожну дитину щомісячно, яка виходячи з моральних засад суспільства, є виважена, розумна, справедлива і об'єктивна. Так, позивачем доведено, а відповідачем не спростовано, що дитина у будь-якому випадку повинна бути захищена та отримувати належне утримання від батьків, яке гарантоване як частиною 2 статті 51 Конституції України,як Сімейним кодексом України, так і частинами 1 та 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, це зокрема, виявляється в забезпеченні дітей мінімально необхідними благами, що потрібні для їх життя та виховання. Тому, обов'язок відповідача [PERSON], як батька, який проживає окремо від дітей, є здоровим та працездатним, також утримувати та надавати їм матеріальну допомогу. Згідно статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовйи збір стягнути з відповідача [PERSON] на користь держави.

Outcome: approved