Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини. В позовній заяві посилалась на те, що подружнє життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства та виховання дитини. Зазначила, що сім`я розпалася остаточно і зберегти її неможливо, миритися з відповідачем вона не бажає, наполягає на розірванні шлюбу та зазначає, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме її інтересам. Також зазначила, що відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання доньки. Тому позивач просила розірвати шлюб, зареєстрований 23 лютого 2013 року Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області, актовий запис №26, між [PERSON] та [PERSON] , після розірвання шлюбу залишити їй прізвище [PERSON] . Також просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з моменту пред`явлення позову до досягнення дитиною повноліття. Судові витрати просила покласти на відповідача. Відповідач надав відзив на позов, у якому зазначив, що позов в частині розірвання шлюбу він визнає та просить його задовольнити. У зв`язку з визнанням ним позову просить суд повернути позивачу з Державного бюджету 50% сплаченого нею при зверненні з позовом до суду судового збору. Позовні вимоги про стягнення аліментів він не визнає. Зазначив, що права позивача не порушені, оскільки сторони та їх малолітня дитина до грудня 2018 року проживали разом, всі витрати на утримання дитини були спільними. З моменту припинення сімейних стосунків до подання позовної заяви про стягнення аліментів пройшов лише місяць. Тому позов про стягнення аліментів відповідач вважає передчасним та необґрунтованим. Також посилався на відсутність доказів утримання дитини позивачем. Крім того, просив взяти до уваги, що на його утриманні перебуває також малолітній син [PERSON] , [INFO] , та непрацездатний батько - [PERSON] , який є особою з інвалідністю ІІ групи. Тому позов в частині розірвання шлюбу просив задовольнити та повернути позивачу з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого за подання позову про розірвання шлюбу. В задоволенні позову про стягнення аліментів просив відмовити за безпідставністю та недоведеністю Позивач надала відповідь на відзив, у якій заперечила проти доводів відповідача, наданих ним у відзиві на позов в частині вимог про стягнення аліментів, та просила позов задовольнити в повному обсязі. Ухвалою суду від 18 березня 2019 року до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучена [PERSON] (а.с.41). В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги про розірвання шлюбу визнали, просили їх задовольнити. Проти позовних вимог про стягнення аліментів заперечували, просили в їх задоволенні відмовити. Третя особа без самостійних вимог [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала. Пояснила, що відповідач на утримання їхньої спільної дитини - сина [PERSON] сплачує аліменти. Вважає, що друга дитина також має право на утримання від свого батька. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши докази у справі, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 23 лютого 2013 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] (а.с.3,6). Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Позивач звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу. На час розгляду судом справи бажання позивача розірвати шлюб не змінилося. Позов про розірвання шлюбу вона підтримує та просить задовольнити. Примирення з відповідачем, відновлення сімейних стосунків вважає неможливими. Відповідач позов про розірвання шлюбу визнає. Пояснив суду, що також вважає примирення з позивачем, відновлення сімейних стосунків та збереження сім`ї неможливими. Просить шлюб розірвати. Таким чином судом встановлено відсутність вільної згоди сторін перебувати у шлюбі один з одним. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що сім`я розпалась остаточно, а подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу неможливі. Збереження шлюбу суперечило б інтересам обох з подружжя. Тому суд приходить до висновку про необхідність позов задовольнити, шлюб розірвати. Згідно ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідач, яка у шлюбі змінювала прізвище, просить після розірвання шлюбу залишити їй прізвище [PERSON] . Вказані вимоги також підлягають до задоволення. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення аліментів, суд встановив наступне. Як пояснили суду сторони, з грудня 2018 року вони проживають окремо. Оскільки дану обставину сторони визнають, відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України доказуванню вона не підлягає. Судом також встановлено, що малолітня [PERSON] , [INFO] , проживає з матір`ю та перебуває на її утриманні, оскільки після того, як сторони почали проживати окремо, відповідач допомоги на утримання дитини позивачу не надавав. Ця обставина відповідачем під час розгляду справи визнавалася. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Оскільки батько матеріальної допомоги на утримання своєї малолітньої дитини - [PERSON] - не надає, суд приходить до висновку про необхідність стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини. Суд не бере до уваги посилання відповідача на те, що позов про стягнення аліментів є передчасним, оскільки будь-яких доказів виконання ним свого обов`язку з утримання малолітньої дитини за час проживання окремо від неї, в тому числі і в період до звернення позивачем з позовом до суду, відповідач до матеріалів справи на надав. За вимогами ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При ухваленні даного рішення судом враховано обставини, передбачені ст.182 СК України, у тому числі факт перебування на утриманні у відповідача малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Факт перебування на утриманні у відповідача непрацездатного батька - [PERSON] - належними та допустимими доказами не підтверджений. При цьому, суд бере до уваги, що згідно ч.1 ст.202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Сам факт встановлення [PERSON] інвалідності ІІ групи та отримання ним пенсії по інвалідності не свідчить про те, що він потребує матеріальної допомоги. Дані щодо розміру отримуваної [PERSON] пенсії та щодо наявності або відсутності у нього інших доходів в матеріалах справи відсутні. Також при вирішенні питання про розмір аліментів, які підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача, суд бере до уваги, що прожитковий мінімум на дитину віком до 6 років, встановлений Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» від 23 листопада 2018 року № 2629-VIIІ, на час розгляду справи становить 1626 грн., з 01 липня 2019 року складатиме 1699 грн., а з 01 грудня 2019 року - 1779 грн. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ і набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітньої дитини до досягнення нею повноліття у розмірі 1/6 частини його заробітку (доходу), але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Саме такий розмір аліментів має забезпечити право малолітньої [PERSON] на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Згідно ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Тому стягнення аліментів необхідно розпочати з 22 січня 2019 року - дня звернення позивача до суду з позовом про стягнення аліментів. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Тому дане рішення необхідно допустити до негайного виконання. Вирішуючи питання про розподіл удових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки відповідач позов в частині вимог про розірвання шлюбу, які оплачені позивачем судовим збором при зверненні з позовом до суду, до початку розгляду справи по суті визнав, відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого нею при поданні позову згідно квитанції від 21 січня 2019 року №0.0.1246409123.2, у розмірі 384 грн. 20 коп. (768 грн. 40 коп./100 х 50 = 384 грн. 20 коп.). Крім того, у зв`язку з задоволенням позову в частині розірвання шлюбу з відповідача на користь позивача згідно ч.1 ст.141 ЦПК України необхідно стягнути 384 грн. 20 коп. на відшкодування понесених нею судових витрат. У зв`язку з задоволенням вимоги про стягнення аліментів, за якою позивач від сплати судового збору звільнена, з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп.

Outcome: partial