Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] про визнання останнього таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог вказує на те, що вона є співвласником вищевказаної квартири. У даному житловому помешканні зареєстрований її син [PERSON] , однак останній за даною адресою не проживає протягом останніх 20 років, участь в утриманні житла не приймає, витрат на комунальні послуги не несе, а тому просить визнати його таким, що втратив право на житло, у зв`язку з необхідністю припинення нарахувань по комунальних послугах на відсутнього члена сім`ї. Ухвалою судді від 02 березня 2021 року відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом за правилами загального позовного провадження та протокольною ухвалою суду від 29 квітня 2021 року призначено розгляд по суті. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених в позовній заяві, проти ухвалення заочного рішення не заперечила. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про день та час розгляду справи повідомлявся судом належним чином, відзиву на позов не подав, про поважність причин неможливості прибуття його в судове засідання суд не повідомив. Тому суд вважає за можливе розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів та постановлення заочного рішення у відповідності до вимог ст. 280 ЦПК України, оскільки, щодо заочного вирішення справи не заперечує позивач. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] про що свідчить свідоцтво про право власності на житло видане Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації 20 липня 2000 року. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 грудня 2014 року встановлено факт родинних відносин, а саме, що [PERSON] . [INFO] та [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] є батьками [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Згідно з довідкою №6919 виданою ДП «Комунальник-2» 21 листопада 2018 року за адресою [ADDRESS] станом на 01 листопада 2018 року зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 08 лютого 2021 року комісією в складі менеджера групи житлових будинків ДП «Комунальник-1» ГТОВ «Мрія» Новіцької Л.О., паспортиста ДП «Комунальник-1» ГТОВ «Мрія» [PERSON] в присутності мешканки кв.96 [PERSON] проживаючої за адресою [ADDRESS] [PERSON] проживаючої за адресою [ADDRESS] , складено акт яким засвідчено, що [PERSON] за адресою [ADDRESS] не проживає з липня 2001 року по сьогоднішній день. Зазначене підтверджується підписами членів комісіє та свідків. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона проживає з адресою [ADDRESS] з 1985 року. Протягом останніх 15 років вона відповідача не зустрічала, оскільки він виїхав за межі України та на похороні батька не був. Статтею 15 ЦК України\~визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із\~статті 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним. Відповідно до\~статті 20 ЦК України\~право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом. Стаття 41 Конституції України\~визначає, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Статтею 47\~Конституції України та ст.\~9\~ЖК України гарантовано право громадянина на житло. Ніхто не може бути виселеним із займаного житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом. За правилами ч. 1 ст.\~319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст.\~321\~ЦК України установлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому згідно зі ст.\~391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.\~379\~ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.\~383\~ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст.\~383\~ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно із ч. 2 ст.\~405\~ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі ст.\~328\~ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Разом із тим згідно з роз`ясненнями, які містяться у п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України,статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі\~статті 391 ЦК\~не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями\~71,\~72,\~109,\~110,\~116 Житлового кодексу\~Української РСР (далі -\~ЖК УРСР). Відповідно до п. 1 ст.8\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набула чинності для України з 11.09.1997 року, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Таким чином в ході судового розгляду справи встановлено, що [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS] , а відтак відсутні правові підстави визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, оскільки його право власності на квартиру є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] з участю третьої особи [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, слід відмовити. Враховуючи положення ст.141\~ЦПК\~України та висновки суду про відмову в задоволенні позовних вимог, судові витрати понесені стороною позивача розподілу не підлягають.

Outcome: dismissed