Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання батьківства, в якому просила суд визнати останнього батьком дитини [PERSON] , [INFO] . Свої позовні вимоги позивач мотивувала тим, що у жовтні 2010 року у неї з відповідачем виникли фактичні шлюбні стосунки, і з того часу сторони почали проживати однією сім`єю в [ADDRESS] . Зі слів позивача, від цього проживання у сторін [INFO] народилась донька [PERSON] . Як зазначала позивач, крім цього у сторін [INFO] народився син [PERSON] , при цьому відомості про те, що відповідач є батьком дитини [PERSON] до свідоцтва про народження внесеними не були. Позивач стверджувала, що з 25.06.2016 року сторони почали проживати окремо і сімейні стосунки припинили. Позивач вказувала, що між сторонами не досягнуто згоди щодо утримання сина, оскільки відповідач ухиляється від свого обов`язку нести відповідні витрати, обґрунтовуючи це тим, що він не є батьком дитини. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Ковальчук Л.М. від 11.04.2018 було відкрито провадження у даний справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26.06.2018 було призначено у справі судову генетично-молекулярну експертизу, на вирішення якої поставлено питання, чи є [PERSON] , [INFO] , біологічним батьком [PERSON] , [INFO] . Проведення експертизи доручено експертам Комунальної організації «Київське міське клінічне бюро судово-медичної експертизи» (03141, м. Київ, вул. Докучаєвська, буд. 4), попереджено їх про кримінальну відповідальність за ст. ст. 384, 385 КК України, затрати по проведенню експертизи покладено на позивача, провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21.11.2018 було провадження у справі відновлено і призначено справу до розгляду. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10.04.2019 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та її представник у судове засідання не з`явились, позивач звернулась до суду із заявою про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала. Відповідач у судове засідання теж не з`явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, подав суду відзив, у якому позовні вимоги щодо батьківства визнав, проте не визнав посилання позивача на те, що вони проживали у фактичних шлюбних стосунках і що він ухиляється від визнання [PERSON] , [INFO] своїм сином, вказував, що пропонував позивачу у позасудовому порядку через органи ВРАЦСу вирішити питання з батьківством. У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, з`ясувавши дійсні обставини та дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23.06.2017, зміненого рішенням Апеляційного суду Київської області від 22.08.2017, з відповідача у даній справі на користь позивача у даній справі було стягнуто аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходів) [PERSON] , але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 10.10.2016. Також цими рішеннями було відмовлено позивачу у даній справі у стягненні з відповідача у даній справі аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] , оскільки у свідоцтві про народження вказаної дитини батьком записаний інший чоловік - [PERSON] , а не відповідач у даній справі [PERSON] . У ході розгляду справи суду не було надано доказів того, що батько дитини [PERSON] , [INFO] , [PERSON] записаний в актовому записі та у свідоцтві про народження дитини зі слів матері [PERSON] . Також суду не було надано копію свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , з якого б можливо було б встановити реквізити актового запису про народження. Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. Частиною 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини другої статті 125 CК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду. Згідно із статтею 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Відповідно до роз`яснень пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2008 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). Разом з тим, за приписами частин першої, третьої статті 12, статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог статей 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З огляду на ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто, в результаті аналізу вказаних правових норм, з огляду на встановлені у ході розгляду справи обставини суд приходить до наступних висновків. Так як у рішенні Апеляційного суду Київської області від 22.08.2017 було встановлено, що у свідоцтві про народження [PERSON] , [INFO] , батьком записаний інший чоловік - [PERSON] , а не відповідач у даній справі [PERSON] , суду не було надано доказів того, що батько дитини [PERSON] записаний в актовому записі та у свідоцтві про народження дитини зі слів матері [PERSON] згідно зі ст. 135 СК України, що є вирішальним у справах даної категорії, а також не було надано копію свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , з якого б можливо було б встановити реквізити актового запису про народження, суд, будучи обмеженим принципами змагальності та диспозитивності цивільного процесу та в силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України не маючи можливості з власної ініціативи збирати докази у даній справі, вимушений відмовити відповідачу у прийнятті його заяви про визнання позову і відмовити позивачу у задоволенні її позову. Також з огляду на той факт, що у позовній заяві позивачем зазначено низку обставин, що не мають відношення до предмету доказування, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). З огляду на вищенаведене, з урахуванням рекомендацій, зазначених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2008 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», ст. 19 Конституції України, ст.ст. 126, 128, 135 СК України, та

Outcome: dismissed