Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищезгаданим позовом, на підтвердження своїх позовних вимог посилається на те, що проживала в будинку [ADDRESS] . Даний будинок належав їй на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 25.07.1998року. В даному будинку вона зареєстрована одна, так як її чоловік, [PERSON] , помер у 1979 році. Оскільки, їй було важко доглядати за будинком, в повній мірі сплачувати комунальні послуги, виконувати домашню роботу, вона погодилася на пропозицію відповідача [PERSON] , який є її онуком та запропонував, щоб вона передала йому у власність належне майно, а він буде натомість надавати їй догляд та належно утримувати будинок. Тобто, вона погодилася укласти з відповідачем договір довічного утримання. Підготовкою даного договору займався відповідач. Після укладення договору, відповідач часто її відвідував, виконував усі необхідні роботи по будинку, оплачував комунальні послуги. Згодом, відповідач став рідше приходити до неї, а за певний час зовсім перестав доглядати та утримувати її. З початку 2017 року останній повністю самоусунувся від виконання взятих на себе обов`язків по наданню їй догляду та утримання. Таке відношення обурило її та стурбувало. Вона захотіла розірвати договір довічного утримання, однак, дізналася, що між нею та відповідачем був укладений договір дарування житлового будинку. За таких обставин, вона зрозуміла, що помилялася щодо природи правочину. Неправильне сприйняття нею предмету чи інших істотних умов договору, вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого вона б не уклала спірний договір дарування. Наведені обставини доводять порушення її прав, за захистом яких вона змушена звернутися до суду з даним позовом. Представник позивача [PERSON] підтримав викладене у позовній заяві, наполіг на правомірності позовних вимог своєї довірительки. Позивач [PERSON] , допитана як свідок, суду пояснила, що хоче, щоб їй повернули її хату. Відповідач казав, що буде її доглядати, однак перестав це робити. Він є її онуком. Іншого житла у неї немає. Хату сама будувала і хоче там жити. Що укладався договір дарування вона не розуміла, коли взнала про це не пам`ятає. В хаті були прописані син і невістка, а [PERSON] їх виписав. Просила задоволити позов. Відповідач [PERSON] заперечив щодо задоволення позову. Вказав, що позивачка запропонувала йому подарувати свій будинок. А теперішні її дії зумовлені бажанням її невістки забрати у нього хату. Представник відповідача [PERSON] підтримала думку свого довірителя. Просила відмовити в задоволенні позову з підстав, зазначених у відзиві на позов. Додала, що позивачка працювала на посаді з обліку товарно-матеріальних цінностей, а тому мала знати що підписувала. Третя особа [PERSON] заперечив щодо задоволення позову. Вказав, що перед укладенням договору він переконався у дієздатності сторін, роз`яснив сторонам зміст та правові наслідки договору, який вони мали намір укласти між собою і сторони свідомо погодились на його укладення. Він також роз`яснював позивачу, що майно не буде її. Якби мова йшла про інші умови, то такий би не посвідчив. Договір відповідав намірам сторін. Норма Закону дотримана. Свідок [PERSON] суду показала, що в серпні 2019 року хотіла відвідати позивачку. Продавець магазину, який на території будинковолодіння відкрила їй браму. Позивач сиділа в хаті одна, голодна. В холодильнику був скислий борщ. Туалет знаходиться на подвір`ї, далеко від хати. Син позивачки ( [PERSON] ), її чоловік, сам не може ходити. Сказав, щоб вона забрала [PERSON] до них і вона переїхала. Позивачка хоче повернути хату. Свідок [PERSON] суду показав, що йому подзвонила жінка і попросила перевезти старшу жінку в с.Ріпчиці. Він так і зробив, це був зимовий період. Заслухавши думку учасників судового засідання, оглянувши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України він застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України,\~положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оспорюваний договір дарування укладений між сторонами у 2002 році, тобто до 2004 року, тому до спірних правовідносин застосовуються положення ЦК УРСР, який був чинний на момент їх виникнення. Відповідно до частин першої, другої статті 248 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність.\~Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі\~майна обдарованому. Згідно з статтею 56 ЦК УРСР недійсною є угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення. Під помилкою у цьому кодексі йшлося про таке неправильне сприйняття стороною суб`єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Судом встановлено, що 27 червня 2002 року між сторонами було укладено договір дарування житлового будинку по [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Молокусом Б.В. (зареєстрованого в реєстрі за №1771), згідно якого [PERSON] подарувала [PERSON] вищезгаданий житловий будинок. ЇЇ твердження про ініціювання пропозиції відповідачем спростовуються його твердженням про зворотне, відтак судом, за відсутності інших доказів братись до уваги не може. Аналогічно суд ставить під сумнів і твердження позивача про суб`єкта підготовки підписання договору в нотаріуса. Щодо даних позивача про намір та оголошення нотаріусу своєї волі на укладення договору довічного утримання, то такі спростовуються, як протилежними поясненнями відповідача та його представника, а також самого нотаріуса, допитаного в судовому засіданні, як нейтральної особи в даному випадку, яка все рівно отримує винагороду, що за послуги з укладення договору дарування, що за послуги з укладення договору довічного утримання. Про будь-який інший інтерес нотаріуса у даній справі не йшлося. Відтак, суд не має підстав не надавати віри його поясненням та їх правдивості. Факт надання допомоги відповідачем для позивача (визнавався обома сторонами, тому доказуванню не підлягає) мав місце як до укладення договору, так і після цього. Являється нормальним та відповідальним відношенням онука до своєї бабусі, як з точки зору моральних засад суспільства, так і з точки зору норм Сімейного кодексу, який навіть визначає такий обов`язок. Більше того, у справі позивачем та його представником не надано жодних доказів про обставини нагадування позивачем відповідачу за такий його обов`язок чи спонукання його до його виконання, що свідчить про добру та непримушену волю відповідача в турботі за позивача. Жодним чином сторона позивача не вказувала суду і на умови укладеного на їх думку договору довічного утримання. Тобто, які види матеріального забезпечення повинні були надаватись відчужувачеві з боку набувача майна, їх грошова оцінка, що визначена за згодою сторін, як це передбачено в ст.426 ЦК УРСР. З цього випливає, що позивачка помилялася щодо обставин, які мають істотне значення і у відношенні до Договору, який за її словами, вона хотіла підписати. А це вже не логічно, не послідовно, і вказує на надуманість підстав заявленого позову. За тих обставин, що на час підписання договору позивачці було тільки 72 роки, а за життя вона працювала на матеріально відповідальних посадах (записи в трудовій книжці) теж не вказує на те, що вона помилялася щодо обставин, які мають істотне значення і не могла для себе з`ясувати те, що вона підписує, тим більше в нетиповій ситуації перебування в нотаріуса. Зовсім по-іншому сприймаються її пояснення судом на даний час, в більш поважному віці. Твердження що не була ніколи в суді спростовуються рішенням в іншій цивільній справі №2-2262 від 27.05.2004 року, коли вона виступала свідком у справі за позовом теперішнього відповідача до її сина та невістки про визнання їх такими, що втратили право на проживання в цьому ж житловому будинку. Тому, до таких пояснень, хоча й даних в ході її допиту як свідка суд ставиться критично. Відсутність наявності іншого житла, хоча такого доказу суду і не було пред`явлено стороною позивача, теж не вказує на неможливість в такому випадку розпорядитись своїм майном на свій розсуд. З іншого боку, відповідачем було зареєстровано спірний договір, приватизовано земельну ділянку, на ній збудовано об`єкт торгівлі та в судовому порядку визнано такими, що втратили право на проживання у ньому родичів, які там по факту не проживали, відстояв у суді своє право на цей будинок. Сам же долучив до свого відзиву копії квитанцій про сплату послуг за газ. І це може пояснюватися, тільки відсутністю формального переукладення відповідного договору на себе. Тим більше, що оплачені суми коштів є неспівмірними із заявленою стороною позивача мізерною пенсією. Аналіз наведених досліджених в судовому засіданні доказів дає суду підстави прийти до переконання, що між позивачем та відповідачем з другої сторони, був свідомо укладений договір дарування житлового будинку, даний договір укладено з дотриманням вимог, передбачених Законом, а тому визнавати цей правочин недійсним підстав немає. Крім того, задоволення подібного позову, щодо правочину укладеного 18 років тому суперечило б принципу правової визначеності та конституційному праву громадянина на власність. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed