Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом та просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 23 грудня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єременко Л.О. за реєстровим № 1595, на підставі ч. 3 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України та в зв`язку з тим, що зазначений договір вона не підписувала, квартиру на його підставі відповідачу не продавала. Ухвалою судді від 23 серпня 2018 року відкрито провадження у справі, а її розгляд призначено здійснювати за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання, сторонам роз`яснено підстави, час та черговість подання заяв поро суті справи. 30 листопада 2018 року відповідно до розпорядження № 772 у зв`язку з відстороненням від посади судді [PERSON] , вказану справу було передано на повторний автоматичний розподіл та визначено суддю Писанця В.А. Відзиву, заяв або клопотань від відповідача та третіх осіб не надходило. 15 вересня 2020 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду на 06 листопада 2020 року о 09:00 год. Витребувано за клопотанням представника позивача у Печерської районної в місті Києві державної адміністрації дублікат свідоцтва про право власності на житло - квартиру [ADDRESS] , виданого 01 квітня 1997 року [PERSON] , на підставі розпорядження від 01 квітня 1997 року № 631 та належним чином завірену копію поквартирної картки (довідки) форми Б стосовно наймачів, проживаючих та зареєстрованих осіб, відомостей про осіб, які отримували на підставі розпорядження зазначену квартиру. Також, зазначеною ухвалою суду за клопотанням представника позивача викликано для допиту в судовому засіданні у якості свідків: [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] , попереджено їх про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання чи відмову від давання показань на вимогу суду. 06 листопада 2020 року в судовому засіданні проведено допит наступних свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , задоволено клопотання представника третьої особи та відкладено розгляд справи до 04 грудня 2020 року о 09:00 год. 10 листопада 2020 року на виконання ухвали від 15 вересня 2020 року до суду надійшли витребувані докази, які передані судді 11 листопада 2020 року, що долучені та містяться у матеріалах справи. Вислухавши позивача та її представників, які в судовому засіданні вимоги позову підтримали та просили задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Представник третьої особи І в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, просив відмовити, з підстав того, що позивач не є стороною спірного договору та не надала жодного належного та допустимого доказу щодо набуття нею права власності. Відповідач та інші треті особи в судове засідання повторно не з`явились, що у відповідності до ст. 223 ЦПК України не є перешкодою для розгляду справи по суті. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутність не з`явившихся учасників справи у відповідності до ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, двічі поспіль не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзив не подав. При цьому, позивач не заперечує щодо такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, вислухавши свідків, сусідів позивача, які вказали на те, що вона з 1959 року проживає у спірній квартирі,встановивши такі факти та відповідні їм правовідносини, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що з 01 квітня 1997 року [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 01 квітня 1997 року, виданим Відділом приватизації державного житлового фонду Печерського району на підставі розпорядження Відділу приватизації державного житлового фонду Печерської районної у місті Києві державної адміністрації від 01 квітня 1997 року № 631. У своєму позові [PERSON] просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 23 грудня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єременко Л.О. за реєстровим № 1595, з тих підстав, що зазначений договір вона не підписувала, квартиру на його підставі відповідачу не продавала. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України право власності - це право особи на річ, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 цього ж кодексу передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із ч. 1 та 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Нормою ч. 3 ст. 640 ЦК України встановлено, що договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно зі ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Судом встановлено, що право власності позивача на спірну квартиру виникло у неї на підставі свідоцтва про право власності від 01 квітня 1997 року, виданого 07 квітня 1997 року Відділом приватизації державного житлового фонду Печерського району на підставі розпорядження Відділу приватизації державного житлового фонду Печерської районної у місті Києві державної адміністрації від 01 квітня 1997 року № 631, а вказана квартира була зареєстрована в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна на праві приватної власності за позивачем, реєстраційний напис записаний у реєстрову книгу № 2422 від 07 квітня 1997 року. Зі змісту наданої позивачем копії договору купівлі-продажу квартири від 23 грудня 2013 року вбачається, що його сторонами є продавець [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , паспорт [NUMBER] , виданий Печерським РУ ГУ МВС України в місті Києві 12 листопада 2009 року, що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ) та покупець [PERSON] ; предметом договору є продаж та купівля останніми квартири [ADDRESS] ; ціна договору становить 199 858,00 грн.; належність квартири продавцю підтверджується свідоцтвом про право власності від 01 квітня 1997 року, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Печерського району міста Києва на підставі розпорядження (наказу) від 23 березня 1997 року № 3846, що зареєстроване в Київському міському бюро технічної інвентаризації від 07 квітня 1997 року у реєстрову книгу № 3251. У розділі «Підписи» договору містяться підписи його сторін. З посвідчувального надпису нотаріуса на договорі вбачається, що вказаний договір було засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єременко Л.О. та зареєстровано в реєстрі за № 1595. Водночас, позивачем надано суду лист від 18 квітня 2018 року № 07/929-18 за підписом начальника Печерського районного відділу в місті Києві Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві ДМС України, в якому повідомляється про те, що бланк паспорту серії [NUMBER] , виданий Печерським РУ ГУ МВС України в місті Києві 12 листопада 2009 року на ім`я [PERSON] не видавався. Поряд із цим, з відповідей Печерської районної в місті Києві державної адміністрації вбачається, що позивач зареєстрована у квартирі [ADDRESS] з 20 лютого 1963 року. Дослідивши вказані докази, суд дійшов висновку про те, що 23 грудня 2013 року оспорюваний договір купівлі-продажу квартири між позивачем, дійсним її власником та відповідачем не укладався. Наряду із цим, судом встановлено, що особа, якою підписано спірний договір від імені власника майна, жодного права на його укладення не мала. Також, судом враховано, що з наданих позивачем копій витягу з кримінального провадження № 12017100060000518 вбачається, що 01 лютого 2017 року, близько 13:40 год. [PERSON] виявила, що невстановлена особа самовільно, всупереч установленому законом порядку оселилася у її квартирі за адресою: [ADDRESS] ( [PERSON] ). В ході досудового розслідування встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована на праві приватної власності за [PERSON] на підставі рішення суду № 757/5104/15-ц, постановленого 25 вересня 2015 року Печерським районним судом міста Києва. При цьому потерпіла в кримінальному провадженні [PERSON] зазначила, що вона є власницею квартири за адресою: за адресою: [ADDRESS] , де проживає з 1959 року, приватизувала її в 1997 році та правовстановлюючі документи та довіреності на право розпоряджатись на квартиру будь-яким особам не надавала, в квартирі проживала до останнього часу та сплачувала комунальні послуги, що підтверджують свідки в кримінальному провадженні. Логіко-правовий аналіз вказаних доказів, які були досліджені судом, дає підстави для висновку про те, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири від 23 грудня 2013 року між позивачем та відповідачем не укладався, позивач його не підписувала, свого волевиявлення на відчуження належної їй квартири на користь відповідача у встановлений законом спосіб не проявляла. Такого висновку суд дійшов враховуючи й інші доводи позивача, зокрема і на підставі показів свідків, що вона проживає з 1959 року та починаючи з дня набуття права власності на вказану квартиру у 1997 році безперервно володіє нею, як справжній та реальний її власник. Суд сприймає за належні доводи позивача про суб`єктивну бездіяльність відповідача, за яким на даний час зареєстроване право власності на спірну квартиру, адже матеріали справи не містять доказів на підтвердження фактичного отримання ним квартири на підставі договору чи акту, доказів реального користування ним квартирою та вчинення дій щодо цієї квартири, які притаманні справжньому власнику, тобто реалізації прав, набутих ним на підставі оспорюваного договору купівлі-продажу, зокрема щодо укладення відповідачем договорів на постачання комунальних послуг у квартиру з відповідними організаціями, зберігання речей та майна в ній, оплати комунальних платежів за користування нею, щодо наявності ключів від цієї квартири, як і не містять доказів пред`явлення відповідачем позивачу будь-яких претензій чи вимог щодо користування квартирою. Оцінюючи у сукупності досліджені судом зазначені письмові докази, приймаючи до уваги суб`єктивну поведінку позивача та відповідача щодо квартири, суд дійшов висновку про те, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири від 23 грудня 2013 року укладено на підставі очевидно підроблених документів з метою створення штучних підстав для переходу права власності на квартиру, адже будь-якого документу (на підставі якого укладено спірний договір), як вбачається вище на ім`я [PERSON] не видалося. Таким чином, продавець [PERSON] не будучи дійсним її власником, не мав права на її продаж. Тому, з урахуванням викладених вище фактичних обставин, суд погоджується з твердженням позивача про те, що відповідач набув права власності на квартиру в незаконний спосіб поза волею позивача лише з метою протиправного заволодіння нею шляхом оформлення та використання договору купівлі-продажу укладеного на підставі підроблених документів. З огляду на викладені обставини та вказані вимоги закону суд погоджується з доводами позивача, що оформлення відчуження нерухомого майна шляхом виготовлення відповідного договору купівлі-продажу, який лише за формою відповідає формальним вимогам закону за відсутності реальної волі власника майна на укладення такого договору, само по собі не свідчить про законність цього правочину. Нормами ч. 1 та 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, що відповідає ч. 1 ст. 12 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною ч. 3 ст. 215 ЦК України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Пленумом Верховного Суду України в п. 2 Постанови від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено наступне: судам необхідно враховувати, що згідно із ст.ст. 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постанова Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. При цьому, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав, з якими закон пов`язує недійсність договору купівлі-продажу квартири від 23 грудня 2013 року, а саме відсутність вільного волевиявлення позивача та його невідповідність її внутрішній волі на укладення оспорюваного договору, тобто про наявність законодавчих підстав для визнання цього правочину недійсним на підставі ч. 3 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, а відтак і про наявність підстав для задоволення позову. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved