Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом про розірвання шлюбу між нею та відповідачем [PERSON] посилаючись на те, що подружнє життя у них не склалося тому, що відповідач постійно нехтує сімейними цінностями. З ініціативи відповідача між ними постійно виникають сварки, свідком яких нерідко стає їх малолітній син, що впливає на його психічний стан та спричинає їм душевні страждання. Сторони не проживають разом, не ведуть спільного господарства, не підтримують подружніх стосунків. Вважає, що шлюб між ними існує формально, а тому просить його розірвати. Крім цього, зазначила, що неповнолітній син [PERSON], [INFO] із народження проживає разом із нею за адресою: [ADDRESS] а Тернопільського району, а тому зміна місця проживання дитини буде суперечити принципу 6 Декларації про права дитини. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просить суд їх задовольнити. Проти надання строку на примирення заперечив. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав повністю, погодився на розірвання шлюбу, проти примирення заперечив, та вказав суду, що твердження [PERSON] про те, що спільне життя у них не склалося тому, що він постійно нехтував сімейними цінностями та виключно з його ініціативи виникали сімейні сварки не відповідають дійсності. Також зазначив, що він погоджується щодо вимог позивача про визначення місця проживання дитини за місцем проживання матері. Суд, дослідивши та оцінивши докази по справі, встановив. Сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі із 09 березня 2013 року, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб [NUMBER], виданим 09.03.2013 р. Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції. У даному шлюбі народилася одна неповнолітня дитина: син - [PERSON], [INFO]. Судом з'ясовано, що сторони тривалий час не проживають разом, не підтримують подружніх стосунків, не ведуть спільного господарства, вони втратили почуття взаєморозуміння та любові один до одного, стали чужими людьми. Сумісне життя подружжя і збереження сім'ї є неможливим. Шлюб існує лише формально. За таких обставин, суд вважає, що шлюб слід розірвати так, як подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, оскільки порушує його особисті права та законні інтереси. Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно п.1 ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Проаналізувавши докази в їх сукупності, враховуючи інтереси дитини, приймаючи до уваги особисту прихильність дитини до батьків, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині визначення місця проживання дитини з матір»ю підлягають до задоволення. На підставі наведеного та

Outcome: approved