Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-23 00:00:00

Позивач [PERSON], звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Посилається на те, що вона є власником будинку [ADDRESS]. У вказаному будинку крім неї зареєстрований також відповідач по справі [PERSON], котрий протягом тривалого часу в ньому не проживає. Вона, як власник будинку, не має можливості безперешкодно користуватись, розпоряджатись своїм майном через реєстрацію відповідача в будинку, саме тому, просить усунути їй перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження власністю, шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS]. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Суду пояснила, що вона з жовтня 1998 року по 2013 рік перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. В 2007 році, коли вони поперебували в шлюбі, їй її дядько [PERSON] подарував згаданий житловий будинок право власності на який було зареєстровано в Заставнівському БТІ. Після розірвання шлюбу, а саме з 25 березня 2013 року відповідач у вказаному будинку не проживає, однак зареєстрований. Вказаний будинок належить їй на праві власності згідно договору дарування. Зазначила, що вона пропонувала відповідачу добровільно знятись з реєстраційного обліку у вказаному житловому будинку,однак він не погодився. З цих підстав просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі, проти їх задоволення не заперечував, вказав, що згаданий житловий будинок належить позивачу на підставі договору дарування, з 2013 року він в ньому не проживає, однак зареєстрований. Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, заслухавши доводи сторін, вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, позовна заява обґрунтована та підлягає задоволенню. Згідно вимог ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що позивачу [PERSON], на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями, розташований по [ADDRESS], що підтверджується договором дарування серії ВЕР №865014 від 12.07.2007 року (а.с. 18) та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. У вказаному будинку крім позивача [PERSON] зареєстровані її діти - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], а також її колишній чоловік відповідач по справі - [PERSON], [INFO] Вказане вбачається з витягу з по господарської книги (а.с. 14) та акту обстеження умов проживання [PERSON] Відповідач [PERSON] з 2013 року у згаданому будинку не проживає, що вбачається з акту обстеження умов проживання (а.с. 13) та довідки сільської ради (а.с. 12). Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Згаданий житловий будинок був придбаний у 2007 році під час перебування сторін у шлюбі, проте він не є спільною сумісною власністю подружжя за вимогами ст.ст. 60-65 СК України, оскільки набутий позивачем [PERSON] на підставі договору дарування, що вбачається з договору (а.с. 18) та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Оскільки об'єктом власності особи може бути, зокрема, житловий будинок, садиба, квартира, а права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд, отже обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Частина 4 ст.156 ЖК України передбачає збереження права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відомості щодо укладення між сторонами договору найму (оренди) житла у відповідності до ст.ст. 810, 814 ЦК України у суду також відсутні. Угоди про користування спірним житлом не мають, сторони не пов'язані між собою спільним побутом, відповідач утриманням будинку не займається. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до вимог Закону «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», ст.ст. 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Зокрема, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. На сьогоднішній день позивач [PERSON] не може вільно розпоряджатись та користуватись своїм майном на власний розсуд через реєстрацію відповідача у її домоволодінні. Таким чином суд вважає, що вимога позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком, розташованим по [ADDRESS] обґрунтована та підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved