Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась зо суду з позовом, в обгрунтування якого зазначила, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 21.07.2011року, посвідченого державним нотаріусом Першої Павлоградської нотаріальної контори Дніпропетровської області, реєстровий № 1-3069 та Витягу про державну реєстрацію вона є власником ? двокімнатної квартири, розташованої за адресою: Дніпропетровська область, місто Павлоград, вул. Тельмана, буд.№ 2/1 кв.№87, загальною площею 43,3 кв. м. яка складається з позначених на плані техпаспорту двох жилих кімнат житловою площею 16,8 кв.м( № 4), 11,8 кв. м( № 5), передньої, площею 4,40 кв.м.(№1), санвузла площею 3,30 кв.м.(№ 2), кухні, площею 5,80 кв.м.( № 3), кладової, яка розташована у кімнаті № 5, площею 0,5 кв.м.( № 6), балкону, площею 0,7 кв.м.(№ 7). Співвласником зазначеної квартири є відповідач [PERSON], якій також належить ? частка вказаної квартири. Стосунки, які склались між сторонами, виключають будь-які домовленості щодо спільного користування квартирою, позивач не може проживати у квартирі, коли приїздить в місто Павлоград до своїх родичів, відповідач проявляє до неї агресію, не пускає у квартиру, зверталася до Павлоградського відділу поліції з приводу вчинених позивачем фактів агресії у відношенні до її малолітнього вина, які, начебто, мали місце. Ці обставини змусили позивача 04.12.2015року звернутися до відповідача з письмовою пропозицією щодо укладення договору про поділ в натурі спірної квартири згідно з частинами 2, 3 статті 358 Цивільного кодексу України але письмової відповіді від відповідача вона не отримала. Продати свою частку позивачу відповідач не погоджується, проте запропонувала викупити у позивача її частку квартири, але заявила, що кошти буде сплачувати невеликими сумами у гривневому еквіваленті, з чим не згодна позивач. Житлові кімнати в квартирі є суміжними, тому вона не підлягає поділу в натурі, оскільки неможливо виділити сторонам ізольовані жилі приміщення з самостійними виходами. Позивач має право на надання їй у володіння та користування тієї частини спільного квартири, яка відповідає її частці в спільній частковій власності, тому просить суд визначити порядок користування вказаною квартирою наступним чином: їй, [PERSON], виділити у користування кімнату № 5, площею 11,8 кв.м, , разом з розміщеною в ній комірною, а у спільному користуванні [PERSON], [PERSON] та її малолітнього сина [PERSON], 2010року народження, залишити: прохідну кімнату площею 16,8 кв.м., передню, санвузол, кухню, балкон. Також просила стягнути судові витрати на сплату судового збору в сумі 551,20грн. та на правову допомогу в сумі 3000грн. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги. Суду пояснив, що позивач проживає у Київській області, але має наміри переїхати до міста Павлограду. 1/2 частина спірної квартири належала рідному брату позивача [PERSON], який подарував її відповідачу [PERSON], з якою протягом певного часу проживав без реєстрації шлюбу Представник відповідача позовні вимоги не визнала, вважає, що запропонований позивачем порядок користування квартирою суперечить діючому законодавству та порушує права відповідача та її дитини. Заява позивача, що з боку відповідача чиняться перешкоди у користуванні житлом, нічим не підтверджена, так як позивач зареєстрована та проживає у Київській області. Позивачем не здійснюються будь-які витрати на управління, утримання та збереження спільного майна. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Павлоградської міської ради просив суд при вирішенні спору врахувати інтереси малолітньої дитини [PERSON], 2010року народження. Вислухавши пояснення представників позивача, відповідача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності в рівних долях, по 1/2 частині, належить двокімнатна квартира, розташована за адресою: Дніпропетровська область, місто Павлоград, вул.. Тельмана, буд.№ 2/1 кв.№87 (а.с.13-14,42-43). Відповідно до частини першої ст.356 Цивільного кодексу України власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. За нормою ст.358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати він інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Дана правова норма кореспондується з положеннями ст. 150 Житлового кодексу України, відповідно до якої визначено, що громадяни, які мають у приватній власності квартиру користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: проживати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші угоди. Відповідно до ст. 63, 159 Житлового кодексу України предметом договору найму в будинку (квартирі) може бути як ізольоване, так і неізольоване жиле приміщення (кімната, звязана з іншою кімнатою спільним входом, а також частина кімнати. Не можуть бути самостійним предметом договору найму приміщення, непридатні для проживання (підвали тощо), а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора та ін.). Таким чином, не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте розміром менше від встановленого для надання одній особі, частина кімнати або кімната, звязана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора). Як вбачається з позовних вимог, позивач [PERSON] просить визначити порядок окремого користування 2-х кімнатною квартирою за адресою: Дніпропетровська область, місто Павлоград, вул.. Тельмана, буд.№ 2/1 кв.№87, що є у спільній частковій власності сторін, наступним чином: їй, [PERSON], виділити у користування дальню кімнату, площею 11,8 кв.м, , разом з розміщеною в ній комірною, а у спільному користуванні [PERSON], [PERSON] та її малолітнього сина [PERSON], 2010року народження, залишити: прохідну кімнату площею 16,8 кв.м., передню, санвузол, кухню, балкон. Відповідно до технічного паспорту зазначена квартира загальною площею 43,3 кв. м. складається з двох жилих кімнат житловою площею 16,8 кв.м, 11,8 кв. м, та місць загального користування передня (4,40 кв.м), санвузол (3,30 кв.м), кухня (5,80 кв.м), кладова (0,5 кв.м), балкон (0,7 кв.м) (а.с.44). Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З огляду на викладене, суд вважає, що згідно вимог позивача, яка просить виділити в її користування ізольовану жилу кімнату площею 11,8 кв. м, при цьому іншому співвласнику та її малолітньому сину залишається в користуванні прохідна жила кімната 16,8 кв.м, однак ця кімната не є ізольованою, такий порядок користування спірною квартирою є неможливим, оскільки не відповідає нормам житлового законодавства, порушує права та законні інтереси інших співвласників спірної квартири, яким є відповідач по справі та її малолітній син. В даному випадку при виділенні позивачу дальньої жилої кімнати, а відповідачу разом з його сином прохідної жилої кімнати, які повязані спільних входом, тобто одна з них (16,8 кв.м) є прохідною, ущемляються житлові права відповідача, оскільки такий порядок користування житловими кімнатами унеможливить окреме проживання як відповідача так і її малолітньої дитини в цій житловій кімнаті, враховуючи вік малолітньої дитини. В той же час інший порядок користування позивачем запропоновано не було. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до частини першої ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під час судового розгляду справи представник позивача не заперечував, що в спірній квартирі позивач не проживає, не виконує обовязки щодо утримання житла, не несе витрати по оплаті житлово-комунальних послуг, в той же час він не навів ґрунтованих підстав, які мали б підтвердити той факт, що відповідач та її дитина чинять перешкоди для проживання позивача в квартирі. Також позивач [PERSON] не заявляла вимог про усунення перешкод в користуванні спірною квартирою, тому у суду відсутні підстави для здійснення аналізу взаємовідносин сторін по справі, повязаних з користування спірним житловим приміщенням, та надання оцінки діям відповідачів щодо здійснення з їх боку перешкод позивачу в користування спірною квартирою, що у сукупності всіх обставин справи мало б слугувати підставою для вирішення питання, чи має місце в розрізі даного спору порушення прав іншого власника житлового приміщення, яким є позивач по справі, та чи наявні підстави для захисту прав власника в судовому порядку, виходячи з предмету позову.

Outcome: dismissed