Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вона є власником квартири [ADDRESS] . В зазначеній квартирі значиться зареєстрованим місце проживання її онука [PERSON] . Останній з листопада 2004 року за вказаною адресою не проживає, залишив квартиру, місце його мешкання їй не відоме. Вказані обставини в їх сукупності, на її переконання, є свідченням втрати [PERSON] .С права користування житловим приміщенням, перешкод в користуванні яким йому ніхто не чинив. Оскільки реєстрація відповідача в житловому приміщенні обмежує її права як власника та змушує нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг за нього, за захистом своїх прав та інтересів позивач вимушена звернутись до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] до зали судового засідання не з`явилися, представник позивача надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Не заперечувала проти ухвалення судом заочного рішення у справі. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим, про дату, місце та час розгляду справи до зали судового засідання не з`явився, причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав. На підставі наявних у справі доказів та зі згоди позивача, суд вважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Фіксування судового засідання технічним записом не здійснювалося відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, приходить до висновку про задоволення позову за таких підстав. На праві приватної власності [PERSON] належить квартира [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності на нерухле майно, видане 13.09.2012 року на підставі рішення виконавчого комітету Криворізької міської ради «Про оформлення прав власності на об`єкти нерухомого майна» № 284 від 12.09.2012 року та на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 01.12.2012 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області, зареєстрованого в реєстрі за № 2540, що підтверджується довідкою № 167822 від 25.01.2019 року виданою КП ДОР « Криворізьке БТІ» (а.с. 7). Відповідно до інформації наданої за відомостями адресно-довідково підрозділу ГУДМС, УДМС України в Дніпропетровській області з 08.04.2003 року та по теперішній час за вказаною вище адресою значиться зареєстрованим місце проживання [PERSON] , [INFO] (а.с. 19). Крім того, як вказувала позивач, що підтверджується актом від 13.01.2019 року (а.с. 9) [PERSON] є онуком позивача. Таким чином, визначаючи характер спірних правовідносин між сторонами, з урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що вони склались між власником житла та членом його сім`ї, у зв`язку з чим регулюються ст.405 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 319, ч.1 ст. 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З аналізу положень ст. ст. 391, 396 ЦК України слідує, що позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Як вказувала позивач, [PERSON] в житловому приміщенні, розташованому за адресою: [ADDRESS] , не проживає тривалий час, зібрав усі свої особисті речі, залишив квартиру та її місце проживання їй не відоме. Факт не проживання відповідача у спірній квартирі підтверджується Актом мешканців будинку [ADDRESS] від 13.01.2019 року, відповідно до якого відповідач з 2004 року в квартирі [ADDRESS] вказаного будинку не мешкає (а.с. 9). Так судом встановлено, що відповідач по справі не мешкає в квартирі [ADDRESS] , фактичне місце проживання останнього не відоме. Останній добровільно залишив дану квартиру та змінив місце мешкання. Зазначені докази в розумінні ст. 79 ЦПК України суд вважає достовірними, оскільки вони підтверджують дійсні обставини справи та доводи позивача стосовно відсутності відповідача [PERSON] понад 1 року за місцем його реєстрації. Оскільки відповідач в належному позивачеві житлі не проживає з 2004 року, в той час як добровільно знятись з реєстраційного обліку не бажає, а його реєстрація створює позивачеві перешкоди в користуванні належною їй власністю, обмежуючи майнові права [PERSON] , яка вимушена сплачувати за відповідача [PERSON] додатково комунальні послуги, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість пред`явлених нею вимог та необхідність їх задоволення із визнанням [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . За таких обставин, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність повного задоволення позову. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, згідно ст.141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави 768,40 грн. в рахунок сплати судового збору, оскільки позивач, ухвалою суду від 28.03.2019 року звільнена від його сплати (а.с. 20-21). На підставі викладеного,

Outcome: approved