Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно та зобов*язання вчинити певні дії. В обґрунтування позову зазначено, що відповідно до свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 29.09.2004 року позивачу на праві приватної спільної часткової власності належить 1/3 частка квартири [ADDRESS].Право власності зареєстроване в установленому законом порядку. Іншими співвласниками вказаної квартири у розмірі по 1/3 часткиє її мати [PERSON], яка померла [INFO] року та її батько [PERSON], який помер 10.03.2014 року. Після смерті батьків позивач відмовилась від своєї частки у спадщині на користь своєї сестри - відповідача по справі [PERSON], шляхом подання згідно ст. 1273 ЦК України відповідної заяви нотаріусу. Для оформлення спадщини позивач передала відповідачу оригінал свідоцтва про право власності на вище вказану квартиру та оригінал технічного паспорта та неї.Але, станом на час подання позову до суду, відповідач не отримала у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно. Згодом відповідач відмовила позивачці у доступі до квартири та поверненні правовстановлюючих документів на неї, чим, на думку позивача, фактично не визнає її право власності на 1/3 частину спірної квартири. Таким чином, позивач [PERSON] позбавлена можливості вільно володіти та користуватися своєю власністю, розпоряджатися нею. Отримати дублікат свідоцтва про право власності позивач не має можливості, оскільки Порядком видачі органами місцевого самоврядування м.Запоріжжя дублікатів свідоцтв про право власності на нерухоме майно, затвердженим Рішенням виконавчого комітету міської ради 31.07.2013 №318, передбачена можливість видачі дубліката свідоцтва на підставі заяви про таку видачу, підписаної всіма співвласниками нерухомого об*єкта, що в даному випадку є неможливим у зв*язку зі смертю інших співвласників квартири - її батьків. Отже, позивач вважає, що визнання права власності на частку квартири буде у її випадку ефективним способом захисту, так як у разі визнання за нею права власності на 1/3 частку квартири за рішенням суду, таке рішення для неї стане правовстановлюючим документом і вона зможе самостійно розпоряджатися своєю часткою нерухомого майна незалежно від спадкоємців померлих співвласників. Просить суд визнати за нею право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS] (до зміни назви - вулиця Соціалістична) в м. Запоріжжя в порядку ст.392 ЦК України, а також зобов*язати відповідача [PERSON] передати позивачу [PERSON] свідоцтво про право власності, видане Заводською районною адміністрацією м. Запоріжжя від 29.09.2004 року №5884 на квартиру [ADDRESS]. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити в повному обсязі. Суду надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, а також зазначила, що у неї на даний час немає доступу до спірної квартири, але з питання її вселення вона не зверталась, а також не зверталась за отриманням дубліката свідоцтва про право власності. В подальшому позивач [PERSON] в судове засідання не з»явилась, суду надала письмову заяву про розгляд справи у її відсутності, але за участі її представника - адвоката Мідяного Є.О.(а.с.84). Представник позивача [PERSON] - адвокат Мідяний Є.О., який діє на підставі ордеру, в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити. В обґрунтування позовних вимог надав пояснення, аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні у повному обсязі у зв»язку з їх необґрунтованістю. Суду пояснила, що її сестра - позивач [PERSON] раніше ніколи усно не зверталася до неї з питання передачі свідоцтва про право власності на спірну квартиру, яке не втрачено та зберігається у неї. Вона визнає за позивачем її право власності на 1/3 частку спірної квартири і цей факт ніколи не оспорювала та не оспорює. Крім того, вона ніколи не чинила позивачу перешкоди у користуванні цією квартирою, замки на вхідних дверях не змінювала. Після смерті батьків вони з сестрою [PERSON] звернулися до нотаріуса з питання спадщини і сестра подала заяву про відмову від прийняття спадщини на її користь. Свідоцтво про право власності на спірну квартиру їй необхідне лише для остаточного оформлення своїх спадкових прав і після цього вона поверне позивачу цей документ, який їй вже не буде потрібним. Отже, вважає, що ніякого спору між сторонами немає. В подальшому відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явилась, суду надала письмову заяву про розгляд справи у її відсутності, але за участі її представника - адвоката Четверик М.Ю.(а.с.85). Представник відповідача [PERSON] - адвокат Четверик М.Ю., яка діє на підставі ордеру, в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала з підстав, викладених у письмовому відзиві на позовну заяву, який долучений до справи(а.с.27-31) та зазначила, що позивачем не доведено, що її право власності не визнається або оспорюється відповідачем. Крім того, право власності позивача зареєстровано у встановленому законом порядку. Документ, який засвідчує право власності позивача на нерухоме майно не втрачений та мається в наявності у відповідача внаслідок необхідності надання його нотаріусу для отримання свідоцтва про право на спадщину і після оформлення спадкових прав у повному обсязі, відповідач не має наміру утримувати цей документ у себе. Разом з тим, представник відповідача зазначила, що позовні вимоги заявлені позивачем про визнання права власності та зобов'язання передати документ, який засвідчує право власності позивача на нерухоме майно є взаємовиключними. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог та стягнути з позивача на користь відповідача понесені судові витрати, пов'язані з розглядом справи у сумі 5000,00грн., які складаються з витрат на професійну правничу допомогу. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані сторонами докази, у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до змісту ст.ст. 11,15 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Згідно вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом . Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно [NUMBER] від 07.02.2018 року квартира [ADDRESS] загальною площею 71,44кв.м належить на праві приватної спільної часткової власності по 1/3 частки кожному із співвласників [PERSON], [PERSON], [PERSON], підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності [NUMBER] від 29.09.2004 року, видане Заводською районною адміністрацією(а.с.9-10). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] народилась [INFO] року у м.Запоріжжя, її батьками вказані: батько [PERSON], мати [PERSON](а.с.7). Після укладення шлюбу [PERSON] присвоєно прізвище [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим Заводським відділом РАЦС Запорізького міського управління юстиції 28.01.2006 року, актовий запис №21(а.с.8). Зі свідоцтва про смерть, виданого повторно, серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] померла [INFO] року(а.с.11). [PERSON] помер [INFO] року, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим повторно, серії [NUMBER](а.с.12). Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб(спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті(ст.1216, ст.1218 ЦК України). У відповідності зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч.1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою(частина третя статті 46 цього Кодексу). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини(ч.3 ст. 1223 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу(ч.ч.1,2 ст. 1223 ЦК України). Положеннями ст. 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Як встановлено в судовому засіданні, визнано та не оспорюється сторонами, після смерті [PERSON] та [PERSON], які є батьками позивача та відповідача, відкрилася спадщина, яка прийнята спадкоємцем першої черги за законом відповідачем [PERSON]. Позивач [PERSON] відмовилась від своєї частки у спадщині після смерті батьків. Зі змісту ст. 392 ЦК України вбачається, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до роз'яснень, що містяться у п. 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2002 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Тобто, позов про визнання права власності на майно необхідний позивачеві тоді, коли у інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна, створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності у зв'язку з наявністю таких сумнівів чи втратою належних правовстановлюючих документів на майно та за відсутності обставин,які свідчать про наявність у них права вимоги щодо спірного майна, але у зв»язку з відсутністю можливості отримання дублікату правовстановлюючого документа. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпоряджання таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин. Судом встановлено, що позивач [PERSON] 20.02.2018 року звернулась письмово до відповідача [PERSON] із вимогою про повернення їй оригіналу свідоцтва про право власності, технічного паспорта на квартиру [ADDRESS], та надати їй один комплект ключів від квартири(а.с.13). З долученої позивачем до позову копії відповіді [PERSON] від 10.03.2018 року вбачається, що оригінали запитуваних позивачем [PERSON] правовстановлюючих документів на спірну квартиру знаходяться у відповідача [PERSON], але обов*язку щодо їх повернення [PERSON] вона не має, оскільки вказані документи були передані [PERSON] власником, їх батьком [PERSON]. Крім того, повідомлено, що замки в квартирі не змінені, отже [PERSON] як власник частки квартири має комплект ключів. Звернуто увагу, що позивач як співвласник квартири відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов*язана брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов*язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов*язаннями, пов*язаними зі спільним майном(а.с.15). Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997, відповідно до Закону України від 17.07.1997 №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.4 ст.334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. В судовому засіданні встановлено та підтверджено належними і допустимими доказами, що позивач [PERSON] є власником 1/3 частки квартири [ADDRESS] і це право на нерухоме майно зареєстровано за нею у встановленому законом порядку, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об*єктів нерухомого майна щодо об*єкта нерухомого майна, яка мається в матеріалах справи. Дата прийняття рішення про державну реєстрацію - 14.12.2004 року(а.с.9-10). При цьому підставою для звернення до суду із позовом про визнання права власності та зобов*язання вчинити певні дії позивачем [PERSON] вказана неможливість реалізації нею свого права розпоряджатися майном за відсутності правовстановлюючих документів на спірну квартиру та неможливість отримати дублікат свідоцтва про право власності на квартиру,оскільки Порядком видачі органами місцевого самоврядування м.Запоріжжя дублікатів свідоцтв про право власності на нерухоме майно, затвердженим Рішенням виконавчого комітету міської ради 31.07.2013 №318, передбачена можливість видачі дубліката свідоцтва на підставі заяви про таку видачу, підписаної всіма співвласниками об*єкта нерухомого майна, що уїї випадку є неможливим у зв*язку зі смертю інших співвласників. Позивач зобов'язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування(ч.1 ст.77 ЦПК України). Відповідно до п.1.4 Порядку видачі органами місцевого самоврядування м.Запоріжжя дублікатів свідоцтв про право власності на нерухоме майно, затвердженим Рішенням виконавчого комітету міської ради 31.07.2013 №318, дублікат свідоцтва про право власності на нерухоме майно може бути виданий за письмовою заявою спадкоємців померлого власника (співвласника) об'єкта. У даному випадку, до письмової заяви додається довідка нотаріальної контори про відкриття спадкової справи, копія свідоцтва про смерть власника. Натомість, позивачем [PERSON] до позовної заяви не додано належних та допустимих доказів на підтвердження факту її звернення до органів місцевого самоврядування із відповідною заявою про видачу дубліката свідоцтва про право власності на квартиру та відповідно не надано доказів відмови у видачі дубліката свідоцтва. Крім того, з матеріалів цивільної справи не вбачається, що право позивача [PERSON] на 1/3 частку квартири [ADDRESS] оспорюється або не визнається відповідачем [PERSON]. Зі змісту письмового відзиву відповідача [PERSON] на позовну заяву, який долучений до матеріалів справи(а.с.27-31), вбачається, що відповідач вважає позовні вимоги [PERSON] безпідставними, недоведеними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що відповідач не визнає право власності позивача на належну їй частку майна, чинить перешкоди у здійсненні права власності та існує неможливість вільного користування і розпоряджання своєю власністю, як і не надано підтвердження факту втрати правовстановлюючого документа та відмови компетентного органу у його поновленні. Вважає, що оскільки право власності позивача на частку квартири зареєстровано в установленому законом порядку, ніким не оспорюється, правовстановлюючі документи не є втраченими, та позивачем не доведена неможливість вільного користування своєю власністю у вигляді 1/3 частки квартири [ADDRESS], позовні вимоги не підлягають задоволенню. Разом з тим, в судовому засіданні відповідач [PERSON] також особисто зазначила та підтвердила, що вона визнає за позивачем її право власності на 1/3 частку квартири і цей факт ніколи не оспорювала та не оспорює на даний час. Крім того, вона ніколи не чинила позивачу перешкоди у користуванні цією квартирою, замки на вхідних дверях не змінювала. Документ, який засвідчує право власності позивача [PERSON] на частку квартири мається в наявності і буде нею повернуто після оформлення відповідачем своїх спадкових прав. Як зазначено вище, норми ст. 392 ЦК України надають право особі звернення до суду з позовом про визнання права власності лише в разі, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами, за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов»язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов»язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов»язального права. Отже, судом встановлено, що право власності позивача [PERSON] на 1/3 частку квартири [ADDRESS] зареєстроване в установленому законом порядку, дата державної реєстрації права власності - 14.12.2004 року. Також встановлено, що оригінал свідоцтва про право власності №5884, виданого Заводською районною адміністрацією м. Запоріжжя 29.09.2004 року, не є втраченим та тимчасово знаходиться у відповідача у зв»язку з необхідністю його пред'явлення нотаріусу для оформлення спадкових прав. Положеннями ч.1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси, зокрема, фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.Частина 1 ст. 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Позивачем не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів порушення її права власності як власника вільно володіти та розпоряджатись своїм майном, а саме - 1/3 часткою квартири [ADDRESS], як і не надано доказів втрати документа, який засвідчує її право власності та неможливості отримання нею дубліката свідоцтва про право власності, а також не доведено, що це право оспорюється або не визнається відповідачем.Враховуючи, що під час розгляду даної цивільної справи не встановлено підстав вважати про наявність між сторонами спору про право, а також порушення прав позивача і як наслідок необхідності їх судового захисту, позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі. Щодо заяви представника відповідача про стягнення з позивача на користь відповідача понесених судових витрат, пов'язаних з розглядом справи у сумі 5000,00грн., які складаються з витрат на професійну правничу допомогу, суд приходить до переконання про необхідність її задоволення, з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати, в тому числі, на професійну правничу допомогу(п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України). Разом з тим, відповідно до ч.2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу разом з іншими судовими витратами. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно п.4.2 Договору про надання правової допомоги, укладеного 24.12.2018 року між адвокатом Четверик М.Ю. і [PERSON], розмір гонорару за надані адвокатом юридичні послуги та представництво інтересів клієнта в суді під час розгляду цивільної справи №332/3976/18 становить 5000,00грн.(а.с.33-34). Загальна вартість оплачених [PERSON] послуг адвоката Четверик М.Ю. в сумі 5000,00грн. підтверджена актом наданих послуг(а.с.62) і квитанцією №179588 від 25.12.2018 року(а.с.61). Таким чином, оскільки в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено в повному обсязі, судові витрати, пов*язані з розглядом справи, а саме -на професійну правничу допомогу адвоката Четверик М.Ю. за надані юридичні послуги та представництво відповідача [PERSON] в суді під час розгляду даної цивільної справи, які підтверджені належними та допустимим доказами, покладаються на позивача.Суд вважає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт(наданих послуг), часом витраченим адвокатом для їх виконання та обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт

Outcome: approved