Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, в якому посилається на те, що 27 квітня 2012 року між нею та відповідачем [PERSON] , відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Мелітополю реєстраційної служби Мелітопольського міськрайонного управління юстиції Запорізької області, був зареєстрований шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів був зроблений відповідний актовий запис за №188. Вказує на те, що 28 вересня 2018 року рішенням Мелітопольського міськрайонного суду шлюб між ними був розірваний. В позові посилається на те, що під час шлюбу та сумісного проживання за спільні кошти, 16 листопада 2016 року був придбаний автомобіль «Chevrolet Lacetti», 2008 року випуску, колір сірий, шасі (рама) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , який був оформлений на [PERSON] . Після розірвання шлюбу, вищезазначений автомобіль залишився у відповідача в користуванні. 13 жовтня 2017 року, відповідач [PERSON] продав спірний автомобіль своєї рідної сестрі [PERSON] , за 162000,00 грн. за договором купівлі-продажу укладеному в Мелітопольському територіальному сервісному центрі МВС 2343 РСЦ МВС в Запорізької області. В позові вказує на те, що зазначений договір відповідачами був укладений з метою приховати від поділу спільне майно придбане за час шлюбу. Відповідачка [PERSON] знала про те, що автомобіль був придбаний нею та її чоловіком в період шлюбу за спільні кошти, що вона не давала згоди на його відчуження і таким чином, а тому, вважає, що вищезазначений договір купівлі - продажу спірного автомобіля є фіктивним і не передбачав настання правових наслідків. Відповідач [PERSON] не припиняв користування спірним автомобілем і після укладення спірного договору купівлі-продажу. Просить суд визнати недійсним договір купівлі - транспортного засобу 2343/2017/664703 від 13 жовтня 2017 року, визнати за позивачкою право власності на 1/2 частку автомобіля «Chevrolet Lacetti», 2008 року випуску, колір сірий, шасі (рама) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] та стягнути з [PERSON] судові витрати. Представник відповідачів адвокат Ковальов Д.В. подав до суду відзив на позов, в якому посилаючись на те, що відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Таким чином, договір про придбання автомобіля є договором з розпорядження майном (грошовими коштами, за які був придбаний автомобіль). Позивачка жодної згоди, в тому числі і передбаченої законодавством у письмовій формі, на придбання відповідачем [PERSON] автомобіля не давала. Зазначає, що автомобіль був придбаний за особисті кошти відповідача [PERSON] , що підтверджується його розпискою про отримання грошових коштів у позику саме для придбання автомобіля, у його особисту приватну власність. Вважає, що оскільки законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, то відсутні підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, тому позовна вимога про визнання договору купівлі-продажу недійсним не є обґрунтованою та до задоволення не підлягає. Від представника позивачки, адвоката Алексеєнко В.П. до суду надійшла відповідь на відзив, в якої він не погоджується з позицією відповідачів та зазначає, що відповідачі є рідними братом та сестрою, отже сторони спірного договору при його укладенні діяли недобросовісно, що є підставою для визнання такого договору недійсним. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, від її представника адвоката Алексеєнко В.П. до суду надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, на позовних вимогах наполягають та просять їх задовольнити у повному обсязі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, від них до суду надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутністю, проти задоволення позову заперечують в повному обсязі. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, дав оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясування обставин справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1ст. 19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно ст. 13ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частина 1ст. 15 ЦК України вказує, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 27 квітня 2012 року між позивачем по справі [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Мелітополю реєстраційної служби Мелітопольського міськрайонного управління юстиції Запорізької області складено актовий запис №188/а.с.12/. Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 28 вересня 2018 року по справі №320/4344/18 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. /а.с.13/ Згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу №2343/2016/191814 від 16 листопада 2016 року [PERSON] був здійснена купівля автомобіля «Chevrolet Lacetti», 2008 року випуску, колір сірий, шасі (рама) [NUMBER] за ціною 1000грн.00коп.. /а.с.14/. Згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу №2343/2017/664703 від 13 жовтня.2017 року [PERSON] було здійснено продаж автомобіля марки «Chevrolet Lacetti», 2008 року випуску, колір сірий, шасі (рама) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] своїй [PERSON] за ціною 162200грн. 00коп./а.с.16/. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 СК України закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і частина третя статті 368 ЦК України. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Визначення «дрібний побутовий правочин» має оціночний характер, не має установлених меж грошового виразу (вартості), а тому має для різних видів діяльності, речей і майнового стану учасників цивільних правовідносин, різні межі вартості. Враховуючи, що предметом спору є автомобіль марки ««Chevrolet Lacetti», 2008 року випуску, колір сірий, шасі (рама) [NUMBER] , правочин щодо відчуження вказаного автомобіля виходить за межі дрібного побутового та потребував згоди позивача як другого із співвласників. Отже, враховуючи, що автомобіль марки «Chevrolet Lacetti», 2008 року випуску, колір сірий, шасі (рама) [NUMBER] придбаний у період перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] , а відповідачами не спростовано презумпцію спільності майна, суд приходить до висновку про визнання недійсним договору купівлі-продажу вказаного автомобіля, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , оскільки відсутність згоди одного із співвласників на розпорядження майном, відчуженим за правочином, який виходить за межі дрібного побутового, є порушенням вимог статей 60, 61, 63 СК України, і підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного автомобіля відповідно до статей 203, 215 ЦК України. Доводи позивачки про те, що відповідачі при укладенні спірного договору купівлі-продажу діяли недобросовісно є обґрунтованими, оскільки відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), відсутність згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України та статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 23 грудня 2020 року, при розгляді справи № 61-3533св19. В заперечення позовних вимог, відповідач [PERSON] надав суду копію розписки від 01 вересня 2016 року, згідно якої [PERSON] отримав від [PERSON] в борг на придбання автомобіля 5000 доларів США з терміном повернення до 01 березня 2017р. /а.с.60/. Згідно розписки від 24 лютого 2017 року, [PERSON] отримала від свого брата [PERSON] 5000 доларів США, претензії до останнього немає/а.с.60зворот/. Проте, суд не приймає до уваги доводи відповідача [PERSON] про придбання спірного автомобіля за особисті кошти, які були позичені у сестри [PERSON] в сумі 5000 доларів США згідно розписки від 01 вересня 2016 року, оскільки згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу №2343/2016/191814 від 16 листопада 2016 року [PERSON] придбав автомобіль за ціною 1000 грн. 00 коп./а.с.14/, що спростовує твердження останнього про придбання автомобіля за 5000 доларів США. Крім того, судом встановлено, що відповідач [PERSON] , перебуваючи у шлюбі з позивачкою [PERSON] , уклав договір щодо спільного майна договір купівлі-продажу транспортного засобу №2343/2017/664703 від 13 жовтня 2017 року, та третя особа - контрагент за таким договором відповідачка по справі [PERSON] , діяли недобросовісно. Зокрема, що відповідачка [PERSON] достовірно знала, що спірний автомобіль придбаний подружжям в період шлюбу, і що її брат [PERSON] укладає договір, не отримавши згоди на це другого з подружжя позивачки [PERSON] . Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у справі від 22 лютого 2017 року N 6-17цс17. Відтак суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору купівлі продажу автомобіля недійсним обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. У відповідності до ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачів на користь позивачки судові витрати, що складаються зі сплаченого позивачкою судового збору та витрат на забезпечення позову в сумі 1962 грн. 60 коп.

Outcome: approved