Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дружини. Подану позовну заяву обґрунтовує тим, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 31.10.2009 року. У період шлюбу народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] . Діти проживають разом із позивачем шлюб між подружжям не розірвано, проте фактично сторони разом не проживають. Позивач не працює, оскільки перебуває у декретній відпустці та потребує матеріальної допомоги. Відповідач має постійний дохід та може надавати матеріальну допомогу. На підставі викладеного, позивач просить стягнути із відповідача аліменти на своє утримання у розмірі 1/6 частки з усіх видів заробітку, починаючи з моменту подачі позовної заяви та до досягнення дитиною трьох років до [INFO] . Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 04.12.2020 року відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін. Позивач в судовому засіданні подану позовну заяву підтримала, просила позов задовольнити з викладених підстав. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином. На адресу Деснянського районного суду м. Києва від відповідача надійшов відзив на позову заяву. Відповідно до якого, відповідач заперечує щодо позовних вимог та просить у задоволенні позову відмовити, розгляд справи проводити у його відсутність. Відповідач вказує на те, що згідно рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14.09.2020 року сплачує аліменти на користь позивача на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частки заробітку (доходу) щомісячно, несе витрати на комунальні послуги у розмірі 2000,00 грн., за станом свого здоров`я потребує лікування, а відтак отриманий ним дохід не дозволяє нести витрати по утриманню дружини. Вислухавши вступне слово позивача, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Судом встановлено, що 31.10.2009 року між сторонами укладено шлюбу, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб (а.с.4). У період шлюбу народилася [PERSON] , [INFO] , батьками якої є сторони по справі, про що свідчить копія свідоцтва про народження (а.с.5). З копії довідки від 12.11.2019 року вбачається, що дитина проживає разом із матір`ю - позивачем по справі [PERSON] без реєстрації за адресою [ADDRESS] (а.с.6). Відповідно до довідки від 18.03.2021 року, видана Київською міською дирекцією АТ Укрпошта» [PERSON] дійсно працює на посаді оператора поштового зв`язку 2 класу ВПЗ Київ 217 Київської міської дирекції АТ «Укрпошта» з 24.04.2019 року. З 28.01.2020 року перебуває у відпустці по догляд за дитиною до досягнення нею 3-х років. Згідно ч.ч.2, 4 ст. 84 Сімейного кодексу України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини (матері дитини) на утримання чоловіком (батьком дитини) до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що жінка, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині (матері дитини) незалежно від цієї обставини. Згідно ч.1 ст. 80 СК України, аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. З письмових матеріалів справи вбачається, що відповідач не має можливості надавати матеріальну допомогу дружині, через стан свого здоров`я. Враховуючи те, що письмові матеріали справи не містять доказів того, що відповідач може надавати матеріальну допомогу, а відтак суд дійшов висновку, що позовна вимога щодо стягнення аліментів на утримання позивача задоволенню не підлягає. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить з того, що згідно вимог Закону України «Про судовий збір» позивач звільнена від сплати судового збору за цим предметом цивільного спору. Враховуючи положення ч. 7 ст. 141 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed