Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, зняття з реєстрації за місцем проживання та виселення. В обґрунтування позовних вимог вказує, що на підставі договору дарування від 03 жовтня 2005 року вона є власником квартири [ADDRESS] А в м. Рівне. У вказаній квартирі зареєстровані баба позивача [PERSON], тітка відповідач [PERSON] Відповідач проживає у цій квартирі, грубо порушує умови добросусідства, не несе витрати на утримання квартири, систематично псує елементи побуту та саму квартиру на грунті зловживання алкогольними напоями, вчиняє конфлікти та бійки, тероризує бабу позивача [PERSON], зокрема мало місце побиття [PERSON] На підтвердження неправомірних дій відповідача до позову подано три постанови про закриття провадження у справах про адміністративне правопорушення за 2015 -2016 роки, відповідно до яких судом оголошувалось зауваження [PERSON] Згоди на вселення відповідача [PERSON] не надавала, так як стала власником квартири лише в 2005 році, тобто через рік після фактичного вселення [PERSON] Посилаючись на необхідність захисту своїх прав власника, просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, зняти з реєстрації за місцем проживання та виселити з квартири [ADDRESS]. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, з підстав викладених в позовній заяві просила їх задовольнити. Суду пояснила, що [PERSON] подарувала їй квартиру, в якій проживає тітка [PERSON] Спочатку відповідач оплачувала комунальні послуги по квартирі, а з 2014 року перестала оплачувати послуги, квартира не утримується в належному стані. Відповідач запрошує сторонніх осіб в квартиру, ремонт не проводить. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримав повністю, з підстав викладених за позовній заяві просив їх задовольнити. Суду пояснив, що в спірній квартирі зареєстровані [PERSON] та [PERSON], між ними наявні конфліктні ситуації. Відповідач систематично вчиняє конфлікти на грунті зловживання алкогольними напоями. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала повністю, з підстав викладених в запереченнях, просила відмовити в їх задоволені. Суду пояснила, що спірну квартиру купувала з [PERSON] в 2004 році. Вказала, що правила співжиття не порушує, конфліктів не вчиняє. Син відповідача зробив ремонт в квартирі. Зараз [PERSON] погрожує відповідачу, спеціально викликає працівників міліції, щоб виселити її. У 2016 році комунальні послуги не оплачувала, так як сплачує аліменти на користь матері. Іншого житла у [PERSON] не має. Вважає, що підстави для її виселення з квартири відсутні. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що проживає з дочкою [PERSON], яка ображає її нецензурними словами,бє, зловживає спиртними напоями. Вказала, що приховувала від відповідача інформацію, що власником квартири є [PERSON] [PERSON] за квартиру не платить, конфлікти виникають в пятницю, суботу, неділю на грунті зловживання відповідачем спиртними напоями. Іншого житла [PERSON] не має. Свідок [PERSON] суду пояснив, що працює військовим комендантом Комендатури ВІСП залізничної дільниці на ст. Рівне, знає [PERSON] з 1994 року, яка працює діловодом в комендатурі, з обовязками справляється, на роботі характеризується позитивно. Мати відповідача неодноразово телефонувала на роботу з проханням звільнити доньку. Свідок [PERSON] суду пояснив, що є сином відповідача та проживає в спірній квартирі. До 2014 року стосунки були хороші, доки не дізналися, що [PERSON] подарувала квартиру [PERSON] Вказує, що прибирає в квартирі та постійно проводить ремонтні роботи. Додав, що [PERSON] погрожує свідку та відповідачу, вказуючи, що останні будуть жити на вулиці. [PERSON] останній раз в квартирі була 5 років тому. Свідок та [PERSON] доглядають [PERSON] Комунальні послуги оплачує [PERSON], оскільки отримує аліменти. Заслухавши пояснення позивача [PERSON], представника позивача [PERSON], відповідача [PERSON], свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є недоведеними та безпідставними, а тому позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що позивач [PERSON]М є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування квартири від 03 жовтня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 5815, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21 грудня 2009 року. З будинкової книги для прописки громадян, проживаючих в [INFO], слідує, що у даній квартирі зареєстровані відповідач [PERSON] та її матір [PERSON] Судом встановлено, що на теперішній час у квартирі проживає [PERSON], [PERSON] та син відповідача [PERSON], що сторонами в судовому засіданні не заперечувалось. Судом також встановлено, що позивач [PERSON], яка є власником квартири, у квартирі не проживає. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку передбачених законом. Виселення особи з житлового приміщення допускається лише з підстав, установлених законом (стаття 109 Житлового кодексу України). Згідно зі ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла (ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Як встановлено статтею 157 ЖК України, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно вимог частини першої статті 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Як слідує з роз'яснень, наведених у пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Разом з тим, як встановлено судом, заходи запобігання і громадського впливу, необхідність застосування яких є однією з обов'язкових умов для виселення відповідача з квартири без надання іншого жилого приміщення відповідно до положень статті 116 ЖК України, до відповідача [PERSON] не застосовувалися. З копій Постанов Рівненського міського суду від 12 жовтня 2015 року,12 лютого 2016 року 25 березня 2016 року та Постанови Апеляційного суду Рівненської області від 07 жовтня 2016 року вбачається, що [PERSON] звільнено від адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 173-2 КУпАП та на підставі ст. 22 КУпАП і обмежено усним зауваженням. Зі змісту постанов вбачається, що вчинені [PERSON] правопорушення не становлять великої суспільної шкоди, не завдали збитків державним або суспільним інтересам та виникли на фоні неприязних сімейних стосунків з матірю [PERSON] Пояснення свідка [PERSON] суд не приймає до уваги, оскільки за результатами розгляду її заяв відповідача притягнуто до адміністративної відповідальності і вона є зацікавленою стороною по справі. Свідок [PERSON] позитивно характеризував відповідача та підтвердив, що між [PERSON] та [PERSON] неприязні стосунки. Надані позивачем копії постанов про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності, висновки за результатами перевірок звернень [PERSON] до Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області з приводу поведінки [PERSON] не містять відомостей про те, що до відповідача застосовувалися будь-які заходи запобігання чи громадського впливу. Під час розгляду справи судом не здобуто достатніх доказів про те, що відповідач [PERSON] систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням. Посилання позивача на непорушність права власності не є підставою для позбавлення відповідача житла. У відповідності до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З наведеного вбачається, що будь-яких доказів систематичного руйнування чи псування жилого приміщення, доказів антигромадської поведінки, доказів застосування заходів запобігання та громадського впливу до відповідача, як обов'язкових умов для застосування ст.116 ЖК України, позивачем не надано, а тому підстави для виселення [PERSON] відсутні.

Outcome: dismissed