Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратило право користування житловим приміщенням. Свої вимоги мотивує тим, що у квартирі [ADDRESS] зареєстрований відповідач [PERSON], який з грудня 2002 року по теперішній час не проживає за зазначеною адресою. У зв'язку з цим, позивач просить в судовому порядку визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою, яка розташована за вищевказаною адресою. Представник позивача [PERSON] - адвокат Горбань А.І. в судове засідання не з'явилася, на розгляд суду від неї надійшла заява з проханням розглянути справу без її участі. Позов підтримує в повному обсязі (а.с. 40). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про згоду з позовними вимогами позивача та розглянути справу за його відсутності (а.с. 35-37). В силу положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом достовірно встановлено, що позивачу на праві приватної спільної часткової власності належить 1/2 частка квартири [ADDRESS] (а.с. 8-9). Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 17 липня 2001 року було розірвано (а.с. 7). Після розірвання шлюбу відповідач мешкає за адресою: [ADDRESS], що підтверджується матеріалами справи (а.с. 23-27). Відповідно довідки наданої Тарутинською селищною радою Тарутинського району Одеської області № 2911 від 18 серпня 2017 року, відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS], але фактично не мешкає за вказаною адресою з грудня 2002 року (а.с. 11). Ці обставини також підтверджуються письмовими показами свідків [PERSON] та [PERSON], мешканців смт Тарутине Тарутинського району Одеської області (а.с. 12-22). Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі «Пауелл і Рейнер проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі «Гіллоу проти Сполученого Королівства» від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. Зміст ст. 405 ЦК України передбачає, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом. Право користування житлом втрачає член сім'ї власника у разі відсутності без поважних причин понад один рік. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім'ї. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] оскільки достовірно встановлено, що він понад один рік відсутній за місцем своєї реєстрації. Враховуючи викладене,

Outcome: approved