Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів за борговою розпискою. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 06.05.2015 року вона дала у борг 50 000 грн. під 2% річних в місяць [PERSON] за розпискою. Розписку було складено і написано ним власноруч. У ній вказано строк повернення грошових коштів 06.09.2015 року та проценти під які він взяв гроші. До строку закінчення розписки 06.09.2016 року відповідач віддав позивачу лише 6 000 грн., проценти за користування він зовсім не віддав. В судовому засіданні позивач [PERSON] свої позовні вимоги зменшила та просила стягнути з відповідача на її користь 23 000 грн. основного боргу та 15 000 грн. процентів згідно розписки у зв'язку з добровільною сплатою суми основного боргу та процентів. В судовому засіданні відповідач [PERSON] зменшені позовні вимоги визнав, пояснив, що згоден погашати борг в сумі, яка була озвучена в судовому засіданні. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, визнання відповідачем пред'явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи, чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 06 травня 2015 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики коштів, що був оформлений у вигляді розписки, строк повернення позик по розписці сплив 06 вересня 2015 року. По розписці від 06.05.2015 року позивач надав відповідачу в борг 50 000 грн. під 2% в місяць 06.05.2015 року. котрі зобов'язувався повернути в строк до 06.09.2015 року. Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. На підставі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов договору; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. У відповідності з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача основну суму боргу 23 000 грн. та процентів, відповідно до розписки - 15 000 грн. Розглядаючи питання про судові витрати, суд керується положеннями ч. 3 ст. 88 ЦПК України, відповідно до якої якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної и відхиленої частини вимог. Позивача [PERSON] звільнено від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», що підтверджується копією пенсійного посвідчення, тому судові витрати суд покладає на відповідача [PERSON]. На підставі викладеного та

Outcome: approved