Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-15 00:00:00

Позивач[PERSON] звернулася до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що 08.07.2002 року до позивача звернувся відповідач з проханням надати у борг грошові кошти в розмірі 500 доларів США. Враховуючи, що сторони перебувають в родинних відносинах, необхідні кошти відповідачу було надано. На підтвердження укладання договору позики відповідач власноручно написав розписку про отримання коштів. За умовами договору позики від 08.07.2002 року, відповідачу було передано в борг 500 доларів США. Але, взяті на себе зобов`язання за договором позики від 08.07.2002 року відповідач не виконав, жодних виплат не здійснив. Вимога позивача про повернення коштів відповідачем не виконана. Крім цього, у відповідача виникла заборгованість по відсоткам за договором позики за період з 08.07.2002 року по 31.12.2015 року відповідно до вимог ч.1 ст.1048 ЦК України, яка складає 13584,07 грн. У зв`язку з викладеним, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики від 08.07.2002 року в розмірі 25029,00 грн., з яких: 11445,00 грн. основна сума заборгованості; 13584,07 грн. відсотки за користування грошовими коштами за договором позики. Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, які складаються з судового збору та витрат на правову допомогу. Ухвалою Дніпровського районного суду м.Херсона від 17.02.2016 року відкрито провадження у справі. Відповідач 14.03.2016\~року надав\~до суду\~заперечення,\~згідно якого\~просив відмовити\~у задоволенні\~позову за\~необґрунтованістю.\~Зазначив,\~що позов\~не визнає.\~Договір позики\~відповідач з\~позивачем ні\~в усній,\~ні в\~письмовій формі\~не укладав.\~Грошові кошти\~в борг\~у[PERSON] не брав, розписки про отримання коштів не писав. В 2002 році відповідач купив автомобіль «Жигулі» за суму еквівалентну 1000 доларам США. Вказану покупку відповідач здійснив за рахунок коштів, які отримав від продажу свого старого автомобіля, який продав літом 2002 року. Крім того, частину коштів на купівлю автомобіля відповідачу дала його мати [PERSON] , яка в червні 2002 року продала свою квартиру. Зазначені обставини підтверджують наявність коштів у відповідача та відсутністю потреби у позикі. Представник відповідача 15.03.2016 року надав до суду заперечення проти позову. Зазначив, що [PERSON] позов не визнає. Наполягає на тому, що договорів позики з позивачем він ніколи не укладав. Розписку від 08.07.2002 року, яка долучена позивачем до позову, як доказ укладення договору, відповідач не писав та не підписував, грошей від [PERSON] ніколи не отримував. Вказана розписка є підробленою, яка є недостовірним доказом, оскільки не містить правдиву інформацію про дійсні обставини. Представник відповідача вважає, що позивач проігнорувала вимоги законодавства щодо форми договору позики, звернувся з вимогою до відповідача лише через 14 років після нібито складання боргового документу, саме [PERSON] повинна доказати достовірність наданої нею розписки та сам факт укладання договору. Крім цього, Цивільний кодекс 1963 року прямо забороняв нарахування процентів за грошовими зобов`язаннями, а ніякої угоди між сторонами про нарахування відсотків від суми позики під час дії чинного Цивільного кодексу України, позивачем надано не було. Посилання [PERSON] на ст.1048 ЦК України про нарахування процентів є необґрунтованим. З огляду на зазначене, представник відповідача вважає, що позовні вимоги позивача є надуманими. [PERSON] не мав ніякої потреби в укладанні договору позики з [PERSON] , у його розпорядженні була необхідна кількість грошей для купівлі автомобіля. [PERSON] , в свою чергу, не мала матеріальної змоги надати позику відповідачу у зв`язку зі скрутним положенням своєї сім`ї. Договір позики між сторонами не укладався. Передбачений законом договір позики у письмовій формі позивачем у якості доказу до матеріалів справи наданий не був. Надана до позову розписка є фальшивою, тому не є недостовірним доказом по справі. Позов [PERSON] є лише наслідком її негативного ставлення до відповідача, яке виникло у позивача під час розгляду іншої цивільної справи у суді. На підставі викладеного, просив відмовити в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] за необґрунтованістю. У зв`язку з ліквідацією Суворовського, Дніпровського, Комсомольського районних судів м.Херсона та утворенням Херсонського міського суду Херсонської області відповідно до Указу Президента України від 19 січня 2016 року № 15/2016 «Про ліквідацію та утворення місцевих загальних судів», вказана справа передана до Херсонського міського суду Херсонської області до провадження судді Котьо І.В. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.11.2017 року вказану цивільна справа передана до провадження судді Херсонського міського суду Херсонської області Майдан С.І. Ухвалою суду від 22.03.2018 року розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. Ухвалою суду від 18.01.2019 року задоволено клопотання сторони відповідача, витребувано докази для проведення почеркознавчої експертизи. Ухвалою суду від 21.08.2019 року задоволення клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи. Ухвалою суду від 19.05.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 21.01.2021 року задоволено клопотання відповідача про призначення комплексної почеркознавчої та технічної експертизи документу. Ухвалою суду від 16.06.2021 року скасувано ухвалу суду про призначення комплексної почеркознавчої та технічної експертизи документу від 21.01.2021 року, у зв`язку з відмовою відповідача сплатити кошти за проведення експертизи. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Зазначила, що у 2002 році відповідачу позичила 500 доларів США, інші долари не були в обіході та не використовувалися на той час. Кошти були передані у день написання розписки. Оскільки відповідач є її племінником, вона позичила кошти йому без визначення дати повернення. Коли у неї виникла потреба в коштах, вона нагадувала відполвідачу про борг, він не відмовлявся повертати, але обіцяв повернути пізніше за браком коштів. Вважає, що нею не був пропущений строк позовної давності та вона має право на отримання відсотків за користування коштами. Коли у 2014 році між нею та відповідачем виник конфлікт, та було припинено родинне спілкування, позивач направила відповідачу письмову вимогу про повернення коштів у грудні 2015 року, яка була залишена відповідачем без задоволення. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у запереченнях. Зазначили, що в розписці не зазначено яких 500 доларів було передано у позику, тому неможливо розрахувати суму заборгованості. Позивач не довела, що розписка про отримання коштів написана саме відповідачем, висновок почеркознавчої експертизи не є належним, допустимим доказом того, що вона написана відповідачем. Експертиза була проведена з порушенням законодавства. Тривалий час позивач не вимагала повернення коштів, сторона відповідача вважає, що позивач пропустила строк позовної давності для звернення до суду з позовом. Заслухавши осіб, що приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до договору\~позики від\~08.07.2002\~року[PERSON] надала у позику [PERSON] грошові кошти в сумі 500 доларів США. Останній зобов`язався повернути кошти найближчим часом. Укладення договору підтверджується борговою розпискою. 10.12.2015\~року[PERSON] направила на адресу [PERSON] письмову вимогу про повернення суми позики в розмірі 500 доларів США протягом тридцяти днів з моменту пред`явлення вимоги, що підтверджується квитанцією відділення Укрпошти. Відповідно до висновку експерта №354-ПТ від 29.01.2020 року, складеного Херсонським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром, рукописний текст та підпис від імені [PERSON] в розписці від 08.07.2002 року, складений від імені [PERSON] , виконаний гр. [PERSON] . Підтвердження повернення позики частково або повністю протягом встановленого договором строку або після його спливу відповідачем не надано. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей (частина перша статті 48 ЦК УРСР 1963 року) Проценти по грошових та інших зобов`язаннях не допускаються, за винятком операцій кредитних установ, зобов`язань по зовнішній торгівлі та інших випадків, зазначених у законі (стаття 170 ЦК УРСР 1963 року). Відповідно до частини першої статті 374 ЦК УРСР 1963 року за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Згідно частини першої статті 165 ЦК УРСР 1963 року якщо строк виконання зобов`язання не встановлений або визначений моментом витребування, кредитор вправі вимагати виконання, а боржник вправі провести виконання в будь-який час. У пункті 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки спірні цивільні відносини між сторонами виникли до набрання чинності ЦК України, але продовжували існувати після набрання ним чинності, до цих відносин необхідно застосовувати приписи ЦК України. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічного висновку прийшов ВС при розгляді справи №761/45701/16 у постанові від 16 січня 2020 року. Вказаний договір не визнаний у порядку визначеному ЦК України недійсним, а тому в силу положень ст.204 ЦК України договір є дійсним та підлягає виконанню сторонами, оскільки відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Якщо укладеним між сторонами договором позики строк її повернення встановлений не був, тому позика має бути повернена відповідачем протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позивачем вимоги про це. Позивач[PERSON] зобов`язання за договором позики виконала в повному обсязі, надавши відповідачу кошти в сумі 500 доларів США. Факт отримання відповідачем як позичальником вказаної грошової суми підтверджується розпискою. Наявність оригіналу розписки у позивача свідчить про невиконання відповідачем зобов`язань за договором позики. Відповідно до ст.533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Доводи сторони відповідача, що у розписці вказана сума коштів 500 доларів, яка отримувалася в борг без зазначення країни походження, а тому не може свідчити про досягнення між сторонами усіх умов за договором позики, суд до уваги не приймає. З матеріалів справи вбачається, що предметом договору є іноземна валюта. Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. В абзаці четвертому пункту 1 статті 1 декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» визначено, що іноземна валюта - це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Незазначення в розписці, якої саме іноземної держави валюта бралася в борг, а саме іноземної держави долара (США, Австралії чи Канади тощо), може вплинути на визначення розміру боргу, що підлягає доказуванню в установленому законодавством порядку, а не бути підставою для відмови в задоволенні позову про стягнення боргу. Як зазначено у Постанові Верхового Суду України від 18 вересня 2013 року (справа № 6-бЗцсІЗ), незазначення в договорі, якої саме іноземної держави валюта бралася в борг, а саме іноземної держави долара (США, Австралії чи Канади тощо), може вплинути на визначення розміру боргу, що підлягає доказуванню в установленому законодавством порядку, а не бути підставою для відмови в задоволенні позову про стягнення боргу. Позивачем зазначено, що предметом договору позики була іноземна валюта - долари США. Стороною відповідача у судовому засіданні не наведено доказів щодо необхідності врахування безпосередньо саме курсу долара Австралії, Канади чи Сінгапуру чи інш. держави та не спростувано факту отримання відповідачем позики у доларах США. Окрім цього, з урахуванням положень ст.7 ЦК України за звичаями ділового обороту, який склався в Україні, в боргових зобов`язаннях між громадянами у випадку укладання договору позики в іноземній валюті використовуються, як правило, долари США. [PERSON] зобов`язання за вказаним договором не виконав, у зв`язку з чим з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 11 445 грн. (500 доларів США * 22,89 грн. - курс за 1 долар США станом на час звернення до суду) заборгованості за договором позики. Доводи представника відповідача про відсутність підстав нарахування процентів за грошовими зобов`язаннями за договором позики від 08.07.2002 року, суд до уваги не приймає з наступних підстав. Проценти по грошових та інших зобов`язаннях не допускаються, за винятком операцій кредитних установ, зобов`язань по зовнішній торгівлі та інших випадків, зазначених у законі (стаття 170 ЦК УРСР 1963 року). У пункті 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, що набрав чинності з 01 січня 2004 року, встановлено, що ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки за чинним на час укладення сторонами договору позики від 08.07.2002 року законодавством (ЦК УРСР 1963 року), встановлення процентів по грошових зобов`язаннях між фізичними особами не допускалось, а тому обов`язок [PERSON] за договором позики сплатити відсотки за користування грошовими коштами виникає з часу набранням чинності 01 січня 2004 року ЦК України до моменту пред`явлення письмової вимоги 10.12.2015 року. Таким чином, сума процентів за користування позикою відповідно до коливань облікової ставки НБУ складає 12288,95 грн., згідно з наступним розрахунком: 536,87 *22,89 = 12288,95 грн. за період з 01.01.2004 року по 10.12.2015 року. Тому сума боргу з урахуванням процентів за користування позикою, яка підлягає стягненню, складає 23 733,95 грн. У задоволенні вимог позивача про стягнення відсотків за користування позикою за період з 08.07.2002 року по 31.12.2003 року, слід відмовити за необґрунтованістю. У задоволенні вимог позивача про стягнення відсотків за користування позикою за період з 10.12.2015 року по 28.12.2015 року, слід відмовити з тих підстав, що право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється після пред`явлення вимоги про повернення коштів. У пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання». Що стосується вимог позивача про стягнення судових витрат слід зазначити наступне. Відповідно до ч.1,ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1)на професійну правничу допомогу; 2)пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3)пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4)пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. З метою отримання правничої допомоги щодо ведення справи та представництва її в суді, [PERSON] укладено договір про надання юридичних послуг від 04.12.2015 року; згідно розрахунку вартості наданих послуг та акту виконаних робіт до договору про надання юридичних послуг від 04.12.2015 року загальна вартість виконаних робіт (послуг) станом на 08.12.2015 року складає 500 грн., оплата проведена в повному обсязі, що також підтверджується квитанцією №0.0.471034820.1 від 04.12.2015 року, тому відповідно до вимог ст.ст.141,142 ЦПК України судові витрати на правову допомогу в розмірі 500 грн. підлягають стягнення з відповідача на користь позивача. Крім цього, у відповідності до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір 487,20 грн. Інші доводи сторони відповідача, суд до уваги не приймає, оскільки встановлено, що сторонами була дотримана письмова форма укладання договору позики, надана позивачем розписка про утримання у борг грошових коштів є підтвердженням як його укладання так і умов договору, а також засвідчує отримання боржником від позивача певної грошової суми. Висновок експертизи, суд вважає належним, допустимим доказом на підтвердження того, що розписки та підпис на ній виконаний саме відповідачем. Порушень законодавства при проведенні експертизи, судом не встановлено. Зазначений висновок почеркознавчої експертизи стороною відповідача не спростований належними та допустимими доказами. Доводи відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності суд відхиляє, оскільки, зважаючи на не визначення сторонами строку виконання зобов`язання, позовна давність почала свій перебіг лише після пред`явлення позивачем письмової вимоги про повернення коштів.

Outcome: partial