Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON], ПАТ «УкрСиббанк», ПАТ «Дельта Банк», про визнання недійсним договору іпотеки, усунення перешкод в праві розпорядження майном та зобов'язання вчинити дії, мотивуючи свої вимоги тим, що [PERSON], на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS], однак, остання померла [INFO] року, а її спадкоємицею відповідно до заповіту від 02 листопада 2007 року стала [PERSON] Зокрема, позивач також посилається на те, що 27 червня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Перевертуном О.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 1133, право власності на означену квартиру перейшло до [PERSON], а на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 04 грудня 2007 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., зареєстрованого в реєстрі за № 9521 на підставі кредитного договору № 11261748000, укладеного між останнім та ПАТ «УкрСиббанк» право власності на означену квартиру перейшло до [PERSON], в забезпечення виконання зобов'язань якого було укладено іпотечний договір предметом якого є спірна квартира. 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними зобов'язаннями [PERSON] Як на підставу вимог позову, [PERSON] посилається на те, що рішенням Печерського суду міста Києва від 30 січня 2015 року, яке набрало законної сили 03 квітня 2015 року визнано недійсним свідоцтво про право власності на вищезгадану квартиру, видане на ім'я [PERSON], витребувано з володіння [PERSON] та передано її [PERSON], визнано за [PERSON] право власності на вказану квартиру в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], а відтак встановлено обставини, які в розумінні ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню при розгляді даної справи. Поряд із цим, 07 травня 2015 року державним реєстратором прав на нерухоме майно управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві Тарнавською С.В. було відмовлено [PERSON] у проведенні державної реєстрації прав та їх обтяжень щодо квартири [ADDRESS], оскільки, в спеціальному розділі Державного реєстру речових прав на нерухоме майно виявлено запис про обтяження № 5253456 та запис про іпотеку № 5253554, у яких власником майна зазначено [PERSON] Тому, позивач посилаючись на те, що в інший спосіб, ніж визнання недійсним договору іпотеки, усунення перешкод у розпорядженні та вилучення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записів про іпотеку і про обтяження, вона не може захистити право власності на свою квартиру звернулась з цим позовом до суду, у якому просить, зокрема: - визнати недійсним договір іпотеки № 9525 від 04 грудня 2007 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON]; - усунути мені, [PERSON], перешкоди у розпорядженні власністю - квартирою [ADDRESS], яка перебуває в іпотеці Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року, шляхом припинення іпотеки квартири [ADDRESS]; - вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про іпотеку № 5253554 від 07 квітня 2014 року щодо квартири [ADDRESS], внесений на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги, серія та номер: 2949,2950, від 08 грудня 2011 року, за яким іпотекодержателем є Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», код ЄДРПОУ: 34047020, а іпотекодавцем - [PERSON]; - вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про обтяження № 5253456 від 04 грудня 2007 року щодо квартири [ADDRESS], внесений на підставі договору іпотеки № 9525 від 04 грудня 2007 року, договору купівлі-продажу прав вимоги, серія та номер: 2949,2950, від 08 грудня 2011 року, за яким особою, майно/права якої обтяжуються є [PERSON], а обтяжувачем є Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк». Ухвалою суду від 18 березня 2016 року відкрито провадження у вказаній справі та призначено її до судового розгляду. 15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII. Відповідно до пункту 9 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності даною редакцією Кодексу. У встановлений строк представником відповідача ПАТ «Дельта Банк» подано відзив на позовну заяву, вказуючи не те, що правочин, який оспорюється, повністю відповідав вимогам законодавства, яке діяло на момент укладення іпотечного договору, який складено з урахуванням вимог закону щодо його форми і змісту, а відтак, спірний іпотечний договір не може бути визнаний недійсним, оскільки в момент його вчинення сторонами були дотримані всі вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину відповідно до ст. 203, 215 ЦК України, з огляду на це у задоволенні позову просив відмовити. Заслухавши пояснення позивача, а також її представників, які в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили задовольнити з викладених в позові підстав, а відповідачі будучи належним чином повідомленими про дату час та місце розгляду справи в судове засіданні уповноважених представників не делегували, а відтак суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідачів та ухвалити заочне рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON], яка померла [INFO] року на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності від 17 березня 1994 року № 1070 (а.с. 11-12). На підставі заповіту від 02 листопада 2007 року [PERSON] на випадок своєї смерті зробила розпорядження заповісти [PERSON] належну їй квартиру [ADDRESS] (а.с. 10). 27 червня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Перевертуном Олександром Юрійовичем, зареєстроване в реєстрі за № 1133, право власності на яку перейшло до [PERSON] 04 грудня 2007 року між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту № 11261748000 в іноземній валюті дол. США, в сумі 82 000,00 дол. США, що дорівнює еквіваленту 414 100,00 грн. за курсом Національного Банку України на день укладення Договору, цільовим призначенням кредиту зазначено, придбання однокімнатної квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Того ж дня, між [PERSON] та [PERSON], укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., зареєстрований в реєстрі за № 9521. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 04 грудня 2007 року між [PERSON] та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено іпотечний договір предметом якого є квартира [ADDRESS]. Таким чином, зазначена квартира придбана [PERSON] за кредитні кошти, отримані в ПАТ «УкрСиббанк» на підставі Кредитного договору № 11261748000 від 04 грудня 2007 року. 08 грудня 2011 року, між ПАТ «УкрСиббанк» та АТ «Дельта Банк» було укладене договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого до АТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги за Кредитним договором № 11261748000 від 04 грудня 2007 року та іпотечним договором, що були укладені між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] 07 квітня 2014 року приватним нотаріусом КМНО Ковальчуком С.П. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру Іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна було внесено запис про іпотеку № 5253554, за яким іпотекодержателем стало Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», а іпотекодавцем - [PERSON] та запис про обтяження № 5253456, за яким обтяжувачем значиться Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк». Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 30 січня 2015 року, яке набрало законної сили 03 квітня 2015 року визнано недійсним свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS], видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Перевертуном Олександром Юрійовичем, зареєстроване в реєстрі за № 623 від 26 квітня 2007 року, на ім'я [PERSON]. Витребувано з володіння [PERSON] та передано [PERSON] квартиру [ADDRESS], яка належить [PERSON]. Визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлої [INFO] року. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Згідно п.п. 7, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Пунктом 26 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» зазначено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Позивач не є стороною у договорі, укладеному 04 грудня 2007 року між ПАТ «Укрсиббанк» та [PERSON] Крім того, слід зазначити, що відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Суд, виходячи із обставин справи встановив, що з матеріалів справи не вбачається, що правочин, який оспорюється, не відповідав вимогам законодавства, яке діяло на момент укладення іпотечного договору, а також, що його складено з порушенням вимог закону щодо його форми і змісту, а отже, й відсутні підстави для визнання його недійсним. Стосовно вимог позову щодо усунення перешкод у праві розпорядження власністю, слід зазначити наступне. Положеннями ст.ст. 15,16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Таким чином, наданими позивачем письмовими доказами підтверджено під час судового розгляду те, що вона на підставі рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 січня 2015 року, яке набрало законної сили 03 квітня 2015 року набула у власність в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлої [INFO] року, квартиру [ADDRESS]. При цьому, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме відповідач [PERSON] утримує належне їй майно, зокрема, квартиру [ADDRESS]. Стосовно вимог позову щодо вилучення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записів про іпотеку та про обтяження, слід зазначити наступне. Як зазначає представник ПАТ «Дельта Банк», іпотекодержателем вказаного майна грошові кошти за основними зобов'язаннями йому в повному обсязі перераховані не були, а тому суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо вилучення записів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про іпотеку та про обтяження. Таким чином, відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Також відповідно до вимог ст. 79-80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. За викладених обставин у задоволенні вимог [PERSON] слід відмовити, оскільки обставини, якими обґрунтовувались позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Outcome: dismissed