Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом, до [PERSON], який в подальшому уточнила, та просила розірвати шлюб, зареєстрований між нею та відповідачем в Металургійному районному у м. Кривому Розі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №393. Після розірвання шлюбу, просила залишити їй прізвище «Якубська» без змін. Окрім того, просила стягувати щомісячно з [PERSON] [INFO], аліменти на її користь на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня предявлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Також, позивач просила стягувати щомісячно з [PERSON], [INFO] на її користь аліменти на її утримання у вигляді 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи стягнення з дня предявлення позову і до досягнення дитиною трирічного віку. В обґрунтування позову зазначає, що 13.09.2016 року Металургійним районним у місті [PERSON] відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області між нею та [PERSON] зареєстровано шлюб, актовий запис №393. Після державної реєстрації шлюбу вона змінила своє прізвище «Омельченко» на «Якубська». Від подружнього життя вони мають спільну малолітню дитину [PERSON],\~[INFO],\~який на даний час проживає\~разом з\~позивачем.\~Спільне життя\~з [PERSON]\~у неї\~не склалось.\~У звязку\~з погіршенням\~взаємовідносин та\~постійними непорозуміннями\~між ними,\~фізичним насиллям\~з боку\~[PERSON],\~починаючи з\~квітня 2018\~року вони\~фактично припинили\~подружнє житія\~разом не\~мешкають,\~спільне господарство\~не ведуть.\~Таким чином,\~позивач вважає,\~що відновлення\~сімї з\~відповідачем неможливе.\~Спору про\~поділ майна,\~що є\~спільною власністю\~у сторін\~немає.\~З питань\~утримання,\~виховання та\~визначення місця\~проживання спільної\~дитини спору\~між сторонами, також, немає. Окрім того, позивач зазначає, що станом на сьогоднішній день [PERSON] проживає окремо від неї та їх спільної дитини та ухиляється від обов'язку утримувати сина, матеріальної допомоги не надає, не бере участі у вихованні дитини, у її культурному та фізичному розвитку, у зв'язку з чим вона вимушена звернутися до суду із заявою про стягнення аліментів на утримання дитини. Також, позивач вказує, що [PERSON] ухиляється від її утримання до досягнення дитиною трьох років. При тому, що аліменти відповідач більше нікому не сплачує, стягнення за будь-якими виконавчими документами з нього не проводяться, інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, у нього на утриманні немає. Таким чином, відповідач витрачає кошти лише на власні потреби, абсолютно не переймаючись її потребами та їх спільної дитини. В звязку з викладеним, позивач змушена звернутися до суду. Позивач у судове засідання не зявилася, надала до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі, справу просила розглядати за її відсутності. Відповідач, у судове засідання не зявився, надав до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги визнав у повному обсязі, справу просив розглядати за його відсутності. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, визнання відповідачем позову, що не суперечить закону та не порушує права і свободи інших осіб, суд вважає за можливе ухвалити рішення за відсутності сторін, з урахуванням поданих ними заяв. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини, які регулюються нормами Сімейного кодексу України. У відповідності до ч.1 ст.51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. За правилами ч.2 ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Так, судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 13.09.2016 року, який зареєстрований Металургійним районним\~у м.\~Кривому Розі\~відділом державної\~реєстрації актів\~цивільного стану\~Головного територіального\~управління юстиції\~у Дніпропетровській\~області,\~актовий запис\~№393(а.с.9). Від шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають спільного сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії І-КИ №662046, виданого повторно 29.11.2017 року Металургійним районним\~у м.\~Кривому Розі\~відділом державної\~реєстрації актів\~цивільного стану\~Головного територіального\~управління юстиції\~у Дніпропетровській\~області,\~актовий запис\~№312(а.с.10). Сторони припинили шлюбно-сімейні відносини, на примирення позивач не згодна. Як видно\~з положень\~ч.3\~та ч.4\~ст.56\~СК України,\~кожен з\~подружжя має\~право припинити\~шлюбні відносини.\~Примушування до\~припинення шлюбних\~відносин,\~примушування до\~їх збереження,\~є порушенням\~права дружини,\~чоловіка на\~свободу та\~особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя або одного з них на підставі постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану, відповідно до статей 106 та 107 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Положеннями ст.112 СК України встановлено, що суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2 ст.114, ч.3 ст.115 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється в день набрання чинності рішенням суду про його розірвання. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Аналізуючи викладене, приймаючи до уваги, що шлюб між подружжям існує лише формально, зберегти їх сім'ю на майбутнє неможливо, оскільки це суперечитиме їх інтересам, з урахуванням обопільної згоди сторін на розірвання шлюбу, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги [PERSON] в цій частині та розірвати шлюб, зареєстрований між нею та [PERSON], 13.09.2016 року Металургійним районним у м. Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №393. Згідно з ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Із свідоцтва про шлюб серії І-КИ №315375, виданого 12.09.2015 року слідує, що під час державної реєстрації шлюбу позивач змінила своє дошлюбне прізвище «Омельченко» на «Якубська», яке після розірвання шлюбу суд вважає за можливе залишити без змін, з урахуванням поданої нею заяви. Окрім того, згідно з ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно зі ст.ст.141, 180 СК України, батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обовязок утримувати дитину є рівною мірою обовязком як матері, так і батька. Як слідує з положень ч.2 ст.180, ч.1 ст.183, ч.1 ст.191 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються від дня пред'явлення позову у частці від доходу її матері, батька і/або у твердій грошовій сумі, при цьому частка заробітку (доходу), яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Отже, враховуючи встановлені судом та доведені належними доказами обставини, що в розумінні ч.1 ст.182 СК України, мають значення при визначенні розміру аліментів, а також визнання відповідачем заявленого позивачем розміру аліментів на утримання дитини, суд приходить до переконання про необхідність задоволення позовних вимог в цій частині. Визначаючи розмір аліментів на утримання дитини, суд виходить з того, що відповідач інших утриманців немає, є працездатною особою. З цих міркувань, виходячи з принципу справедливості та розумності та з урахуванням потреб дитини, можливостей відповідача, суд присуджує кошти (аліменти) на утримання дитини до досягнення дитиною повноліття в у розмірі 1/4 частини від доходу відповідача. Також, згідно з положеннями ст.75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Відповідно до ч.2 ст.84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на її утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Аналізуючи вказані норми матеріального права суд приходить до висновку, що аліментні зобовязання на утримання матері дитини виникають за одночасної наявності таких обовязкових умов: проживання з нею дитини, яка не досягла трирічного віку; походження дитини від чоловіка, з яким жінка перебувала в офіційно зареєстрованому шлюбі; можливість другої сторони надавати матеріальну допомогу. Так, в ході судового розгляду встановлено, що позивач, будучи матірю малолітнього [PERSON] має право на її утримання відповідачем [PERSON] до досягнення дитиною трирічного віку, оскільки обсягом наданих позивачем доказів доведені факти проживання з нею дитини, батьківства [PERSON] та наявність у нього можливості надавати матеріальну допомогу. Враховуючи встановлені судом обставини, майнове становище відповідача, його можливість надавати матеріальну допомогу на утримання його дружини як матері дитини, а також визнання позову, що не суперечить закону та не порушує права та інтереси інших осіб, суд приходить до висновку про обґрунтованість предявлених позивачем вимог та необхідність їх задоволення в повному обсязі із стягуванням з відповідача [PERSON]\~на користь\~позивача [PERSON]\~аліментів на\~її утримання\~в розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, до досягнення дитиною трьох років. Підстав, які б дозволяли прийти до висновку про необхідність стягувати аліменти в іншому розмірі чи взагалі відмовити в їх стягненні, в ході судового розгляду не встановлено. Також, згідно з положеннями ч.1 ст.191 СК України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Оскільки позивач звернулась до суду із позовом 08.10.2018 року, відтак аліменти підлягають стягненню саме з цієї дати. Відповідно до ст.206 ЦПК України, позивач може відмовитись від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження по справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У раз визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо визнання відповідачем позову не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, згідно з ст.142 ЦПК України, суд враховує ухвалення рішення на користь позивача у звязку з визнанням відповідачем позовних вимог про розірвання шлюбу до початку розгляду справи по суті, а тому вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 50% судового збору, сплаченого нею при поданні позову, що становить 352,40 грн., а інші 50% (352,40 грн. відповідно) повернути позивачу з державного бюджету. Також, оскільки рішення в частині стягнення аліментів, як на утримання дитини, так і на утримання дружини, ухвалюється на користь позивача, яка на підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», звільнена від сплати судового збору, тому відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір в розмірі 1409,60 грн. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial