Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні та виплату грошової компенсації. В обгрнунтування позовних вимог зазначено, що на підставі договору купівлі - продажу квартири від 25.10.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Пянтковською О.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 7710 позивач є власником 3/4 частини квартири, а [PERSON] є власником 1/4 частини квартири. Квартира складається із однієї кімнати, загальною площею 35.21 кв. м. житловою площею 20.3 кв.м.. кухня 6.9 кв.м., коридор 3,2 кв.м., балкон 0. 81 кв.м. Зазначені вище особи є співвласниками квартири [ADDRESS] . Позивач зареєстрована в квартирі [ADDRESS] , несе всі витрати по сплаті комунальних послуг та інші витрати пов`язанні з утриманням квартири. Відповідач [PERSON] в квартирі не зареєстрована, проживає за іншою адресою. Грошові кошти на оплату комунальних послуг не надає, не здійснює поточні та капітальні ремонти. Згідно ч. 2 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч. 2 ст. 358 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Відповідно до ч.3 ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. При встановленні порядку користування кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина квартири з урахуванням його частки в праві спільної власності на неї. Разом із тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. Він має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно зі ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них в праві власності є спільною сумісною власністю. Частинами 1, 2 ст. 370 ЦК України передбачено, що співвласники мають право на виділ в натурі частки з майна, що знаходилось в спільній сумісній власності. У випадку виділу частки з майна, що знаходилось у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного зі співвласників в праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено угодою між ними, законом чи рішенням суду. Згідно з п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Відповідно до ст.41 Конституції України, ст..321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно висновку зробленого ТОВ «Оцінка плюс» технічний поділ квартири є неможливим. Ринкова вартість квартири на час проведення її оцінки на день подання позову становить 353 058 грн, належить позивачу 3/4 частки, а Відповідачу 1/4 частка. Виходячи з технічних характеристик спірної квартири та розміру часток, неможливо переобладнати її на окремі квартири з самостійними виходами, а спільне володіння та користування житловим приміщенням сторонами також є неможливим. Звертаючись з позовом до суду позивачка має на меті залишити за собою право власності на квартиру шляхом виплати Відповідачу грошової компенсації за її 1/4 частку в квартирі та визнання за Позивачкою права власності на всю квартиру, з припиненням права власності Відповідача. Положеннями статті 365 ЦК України, передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників (співвласника), якщо частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, оскільки суд може постановити рішення про припинення права особи на частку у спільному майні лише за умови попереднього внесення вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. У відповідності до вимог закону, обов`язковою умовою призначення грошової компенсації є лише згода співвласника, який заявив вимоги про виділ частки. Позивач не заперечує про сплати грошових коштів за 1/4 частку квартири [ADDRESS] , яка належить позивачу та Відповідачу на підставі договору купівлі - продажу, згідно якого сторони є її співвласниками. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Відповідачка [PERSON] квартирою не користувалася жодного дня, не зареєстрована у спірній квартирі, та попередньо була згодна продати частину. Проте Відповідачка не може визначитись з ціною продажу та не робить ніяких пропозицій щодо продажу частки, уникаючи переговорів. Ураховуючи те, що розмір частки Відповідача в праві спільної часткової власності на майно є незначним, і вказана частка, як випливає з висновку незалежної експертизи, не може бути виділена в натурі, з урахуванням рівності прав всіх суб`єктів права власності, відповідач позбавлений можливості користуватися і володіти власністю. В дійсному випадку Відповідач вправі претендувати на отримання від іншого співвласника компенсації вартості його частки в праві спільної часткової власності у разі неможливості виділу частки в натурі. Згідно правового висновку Верховного Суду України щодо присудження співвласнику грошової компенсації за частку у спільному майні від 13 січня 2016 року по справі N 6- 2925цс15. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах предметом якої був спір про присудження співвласнику грошової компенсації за частку у спільному майні дійшов висновку, що відповідно до положень статті 365 ЦК України, яка регулює випадки, коли позивач - співвласник майна, домагається позбавлення права власності на частку майна інших співвласників - відповідачів по справі. Випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно регулюються ст. 364 ЦК України. Статтею 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім*ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні лише за умови попереднього внесення вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Згідно із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою підчас розгляду справи №6- 37цс13 від 15 травня 2013 року, для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Під час розгляду іншої справи № 6-68цс14 Верховний Суд України сформулював правову позицію від 2 липня 2014 року про те, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Посилаючись на вищенаведені обставини, позивачка [PERSON] просить суд припинити право власності [PERSON] ( Ідентифікаційний номер [NUMBER] ) на 1/4 частину квартири [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] ( Ідентифікаційний номер [NUMBER] ) право власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] , що належить [PERSON] (Ідентифікаційний номер [NUMBER] ); стягнути з [PERSON] ( Ідентифікаційний номер [NUMBER] ) на користь [PERSON] (Ідентифікаційний номер [NUMBER] ) грошову компенсацію вартості 1/4 частини квартири [ADDRESS] , що становить 88 264,5 гривень, шляхом перерахування зазначеної суми з депозитного рахунку територіального управління державної судової адміністрації України в Запорізькій області, [PERSON] (Ідентифікаційний номер [NUMBER] ) суму 88 264,5грн грн. на рахунок [PERSON] (Ідентифікаційний номер [NUMBER] ). Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 лютого 2018 року по справі відкрите провадження, ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження з повідомлення мсторін. Справу призначено у підготовче судове засідання на 05.04.2018 року на 11 год. 00 хв. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05 квітня 2018 року справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник позов підтримали, наполягали на задоволенні позовних вимог. Відповідачка [PERSON] та її представник в судовому засіданні проти позову [PERSON] заперечували, вважали його необґрунтованим. Надали суду письмовий відзив, в якому зазначено, що [PERSON] дійсно є власником 1/4 частки квартири за адресою: [ADDRESS] , власником інших 3/4 часток цієї квартири є позивач [PERSON] Технічні характеристики квартири (однокімнатна, з житловою площею 20,3 кв.м) не дозволяють здійснити її поділ на відокремлені житлові приміщення, придатні для окремого проживання співвласників. Разом з цим, квартира цілком придатна для проживання двох осіб. Крім того, [PERSON] на праві спільної сумісної власності /разом з іншими двома особами: [PERSON] та [PERSON] / є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . З урахуванням технічних характеристик квартири /двокімнатна, з житловою площею 27,56 кв.м/ у разі виділу частки із права щільної сумісної власності, у [PERSON] не буде відокремленого житлового приміщення придатного для самостійного проживання. Разом з цим, квартира придатна для проживання двох і більше осіб. Обидві квартири придатні лише для спільного їх використання для проживання з іншими співвласниками. Окреме житлове приміщення [PERSON] не може бути виділено в жодній із квартир. З огляду на це, для відповідачки обидві квартири мають однаковий статус і значення. Іншого житла у відповідача [PERSON] - немає. Розмір статків, життєві та сімейні обставини не дозволяють їй придбати собі окреме житло. Зараз відповідач дійсно проживає в квартирі по [INFO] , однак, у будь-який момент часу може статись ситуація, коли [PERSON] об`єктивно доведеться проживати в квартирі по [INFO] В позовній заві [PERSON] зазначає, що «…відповідач в квартирі не зареєстрована, проживає за іншою адресою, грошові кошти на оплату комунальних послуг не надає, не здійснює поточні та капітальні ремонти, квартирою не користувалася жодного дня та попередньо була згодна продати частину. Проте відповідачка не може визначитись з ціною продажу та не робить ніяких пропозицій щодо продажу частки, уникаючи переговорів…» Вказані обставини, викладаються позивачем із перекрученням, неправдиво. Так, на момент придбання квартири за адресою: [ADDRESS] , обидві сторони /як [PERSON] так і [PERSON] / мали однакову заінтересованість у придбанні житлового приміщення в районі «Дубового гаю» у м. Запоріжжі. Однак, зважаючи на брак коштів, самостійної можливості придбати подібне житло /кожен окремо/ сторони не мали. При нотаріальному оформленні угоди із купівлі-продажу квартири, сторони при свідках досягли усної домовленості про порядок володіння та користування спільним житлом. За змістом вказаної домовленості, в квартирі мала постійно проживати [PERSON] , в свою чергу [PERSON] залишала за собою право відвідувати квартиру з метою перевірки її стану, а також вселитися і проживати в квартирі у випадку об`єктивної необхідності. Сплату комунальних платежів, поточні ремонти під час свого одноосібного проживання в квартирі мала здійснювати [PERSON] . Згідно із ч.ч. 1-2 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Зі змісту ч. 4 ст. 358 ЦК України вбачається можливість існування усної форми домовленості співвласників /однак обов`язковість такої домовленості буде розповсюджуватись лише на конкретних співвласників які її досягли/. Отже, за формою і змістом угода сторін про порядок користування спільним майном цілком відповідала вимогам цивільного законодавства. Розумними та справедливими були і мотиви сторін цієї угоди. З часу придбання і по теперішній час, співвласник спірної квартири [PERSON] жодного разу не порушувала існуючої домовленості про порядок користування житлом, не ініціювала процесу продажу чи іншого відступлення/відчуження/ своєї частки. Причиною не проживання відповідачки в квартирі була вищезгадана домовленість співвласників. Як на час придбання, так і зараз, співвласник [PERSON] , в спірній квартирі все ще заінтересована. Відсутність справедливого балансу між позбавленням відповідача власності та метою, на досягнення якої спрямовані позовні вимоги У відповідності до ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Водночас, для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених п.п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Вказаний висновок викладений у постановах Верховного Суду України № 6-81ск11 від 16.01.2012 р. та № 6-68цс14 від 02.07.2014 р. і відповідно до ч. 4 ст. 263 є обов`язковим для всіх судів України. Разом з цим, висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Як вже зазначалось, позивач жодним чином не доводить того факту, що спільне володіння і користування спірною квартирою є неможливим. Натомість, технічні характеристики квартири цілком дозволяють її використання двома особами-співвласниками. Позивач також не наводить законних підстав відступу від усної домовленості із відповідачем щодо порядку володіння і користування спільним майном. Позбавлення відповідача права на частку в спірній квартирі завдасть її правам та інтересам, а також правам та інтересам членів її сім`ї істотної шкоди. Оскільки запропоновані у якості компенсації грошові кошти не дозволять відповідачу придбати рівноцінне житло /по характеристикам та місцезнаходженню/. Спірна квартира сприймається відповідачем [PERSON] саме як житло, тобто як приміщення, призначене та придатне для постійного або тимчасового проживання в ньому. Як вже зазначалось повноцінного окремого житла у відповідача немає. Згідно із ст. 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. У відповідності до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В п. 57 Рішення у справі «Україна-Тюмень» проти України від 22.11.2007 p., Європейський суд з прав людини констатував, що умови надання компенсації згідно з положеннями відповідного законодавства є значущими для оцінки того, чи оскаржуваний захід зберігає необхідний справедливий баланс, та особливо для визначення того, чи покладає такий захід непропорційний тягар на заявників. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути свавільно, тобто незаконно, виселеною чи позбавленою свого житла. В Україні загальні суди при розгляді цивільних справ приймають до уваги та застосовують норми Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, а також Рішення Європейського Суду з прав людини, оскільки ці норми та рішення були визнані законодавцем джерелом права у ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Припинення права власності відповідача [PERSON] на належну їй 1/4 частину квартири не буде становити справедливого балансу між позбавленням її власності та метою, на досягнення якої спрямовані позовні вимоги. Крім того, запропоноване [PERSON] позбавлення права власності із виплатою грошової компенсації створить непропорційний тягар для відповідача [PERSON] щодо пошуку і придбання рівноцінного житла. Доки у відповідача [PERSON] відсутнє повноцінне, придатне для окремого і самостійного проживання житло, - позбавлення її права власності на частку спірної квартири є неможливим, оскільки порушуватиме її фундаментальне право людини на житло. Нормою ст. 41 Конституції України, а також положеннями Протоколів 1, 2, 4, 7, 11 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку, квартири, визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. В силу положень ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст.ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не випливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства, зокрема, є справедливість, добросовісність та розумність. Припинення права власності [PERSON] на належну їй 1/4 частину квартири за адресою: [ADDRESS] , - не буде становити справедливого балансу між позбавленням її власності та метою, на досягнення якої спрямовані позовні вимоги. Отже, наразі, відсутні законні підстави для позбавлення відповідача власності. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] вивчивши надані письмові докази, дійшов наступних висновків. Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справ або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі - продажу квартири від 25.10.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Пянтковською О.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 7710 позивач [PERSON] є власником 3/4 частини квартири за адресою [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] є власником 1/4 частини вказаної квартири. Згідно із звітом про оцінку однокімнатної квартири від 17.03.2017 р., квартира складається із однієї кімнати, загальною площею 35.21 кв. м. житловою площею 20.3 кв.м. кухня 6.9 кв.м., коридор 3,2 кв.м., балкон 0. 81 кв.м. Зазначені вище особи є співвласниками квартири [ADDRESS] . Позивач [PERSON] несе всі витрати по сплаті комунальних послуг та інші витрати пов`язанні з утриманням квартири, що не заперечується відповідачем. Частиною 1 статті 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст.-ст. 317,319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не випливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Ч.-ч.1,2 статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Відповідно до ч.-ч.1-3 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Статтею 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Сплата позивачем [PERSON] вартості частки майна в сумі 88264,50 грн. на депозитний рахунок суду підтверджується квітанцією № 28 від 10.02.2018 р. Згідно із ст. 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. У відповідності до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Нормою ст. 41 Конституції України, а також положеннями Протоколів 1, 2, 4, 7, 11 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Аналіз вищенаведених норм чинного законодавства свідчить про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні суду необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених п.п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України № 6-81ск11 від 16.01.2012 р. та № 6-68цс14 від 02.07.2014 р.; постанові Верховного Суду № 61-5032св18 від 15 березня 2018 року. Судом вивчено та оголошено в судовому засіданні копію інформаційної довідки від 27.02.2018 р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, відповідно до якої відповідач [PERSON] на праві спільної сумісної власності /разом з [PERSON] та [PERSON] / є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Відсутність у відповідача [PERSON] власного окремого житла свідчить про те, що припинення права власності відповідача [PERSON] на належну їй 1/4 частину квартири не буде становити справедливого балансу між позбавленням її власності та метою, на досягнення якої спрямовані позовні вимоги. Позбавлення відповідача права власності із виплатою грошової компенсації створить непропорційний тягар для відповідача [PERSON] щодо пошуку і придбання рівноцінного житла. Вищенаведені обставини, а також особливість квартири, яка є спільним майном і є придатною для проживання двох осіб, беззаперечно вказують на те, що позбавлення [PERSON] права власності на частку спірної квартири є неможливим, оскільки порушуватиме її фундаментальне право на житло. А отже, шкода яка може бути завдана співвласнику внаслідок припинення права власності є істотною. Згідно частини 1 статті 95 Цивільного процесуального кодексу України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3)показаннями свідків. Згідно статті 77 Цивільного процесуального кодексу України,належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтвердили суду, що відповідач [PERSON] дотримується домовленостей про порядок користування позивачкою житлом, не чинить жодних перешкод [PERSON] у володінні і користуванні квартирою, в якій проживає позивачка. [PERSON] не надала суду належних та допустимих доказів, які б беззаперечно доводили те, що спільне володіння і користування з відповідачем [PERSON] спірною квартирою є неможливим. З урахуванням цього, 1/4 частку в спірній квартири, яка належить [PERSON] , не можна вважати незначною, а тому, враховуючи сукупність інших встановлених судом фактів та правовідносин, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: dismissed