Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до Грабівської сільської ради Кодимського району Одеської області про встановлення факту належності її померлій матері [PERSON] житлового будинку в [ADDRESS]; встановлення факту прийняття нею спадщини померлої [PERSON] та визнання в порядку спадкування за заповітом права власності на спадкове майно, яке залишилось після смерті [PERSON] В позовній заяві вказала, що [INFO] померла її матір [PERSON], після смерті якої залишилась спадщина у вигляді житлового будинку [ADDRESS]. Позивач є єдиним спадкоємцем спадщини померлої матері за заповітом, яку у відповідності з вимогами ст.549 ЦК України в ред.1963 року прийняла, оскільки фактично вступила у володіння та користування належним їй майном, однак через розбіжність в написанні прізвища померлої матері в заповіті та у свідоцтві про її смерть, а також через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно, позбавлена можливості юридично оформити прийняту спадщину. В судове засідання позивач не прибула, надавши заяву про розгляд справи без її участі. Позов підтримала та просила його задовольнити. Представник відповідача - Грабівської сільської ради Кодимського району Одеської області в судове засідання також не з'явився, надавши до суду заяву про визнання позовних вимог позивача та розгляд справи без його участі (заява №02-16/458 від 03 жовтня 2017 року). Згідно з ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У зв'язку з цим суд вважає можливим розглянути вказану справу без участі сторін. У такому разі фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (ч.2 ст.197 ЦПК України). Дослідивши позовну заяву позивача та долучені до позову письмові докази, враховуючи визнання позову відповідачем, що не суперечить вимогам закону та не порушує законних прав і інтересів сторін і інших осіб, суд відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України вважає можливим позов задовольнити з таких підстав. Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Судом встановлено, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] - [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER], повторно виданим 07 червня 2017 року Кодимським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис про смерть №6. Місце відкриття спадщини - с.Сергіївка (Котовці) Кодимського району Одеської області. 09 липня 2017 року [PERSON] склала заповіт, яким все належне їй майно, а також все те, що належатиме їй на день смерті, заповіла своїй доньці [PERSON] (позивачці у справі). Однак, при складанні вказаного заповіту була допущена помилка у зазначенні прізвища спадкодавця, зокрема її прізвище в заповіті вказано російською мовою «Ананейчук». Факт складання зазначеного заповіту [PERSON] підтверджується довідкою Грабівської сільської ради Кодимського району Одеської області №937 від 24 липня 2017 року, яка міститься в матеріалах справи. Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, які є в п.12 постанови №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд може визнати належність особі правовстановлюючого документу, прізвище, ім'я, по батькові якої, зазначені в ньому, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, вказаним у свідоцтві про її народження або в паспорті. Визначаючи якими правовими нормами слід керуватися при вирішенні зазначеного спору (зокрема, нормами ЦК Української РСР в ред.1963 року чи ЦК України в ред.2004 року), суд виходить з наступного. Відповідно до п.п.4 та 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 01 січня 2004 року, норми цього кодексу застосовуються до правовідносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто з 01 січня 2004 року. Правила Книги 6 цього кодексу застосовуються до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання цим кодексом чинності. Пленум Верховного Суду України в абз.3 п.1 постанови №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах по спадкування» роз'яснив, що у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року застосуванню підлягає чинне на той час законодавство, зокрема Цивільний кодекс Української РСР, якщо строк на її прийняття закінчився до 01 січня 2004 року. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в абз.14 п.1 Інформаційного листа №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, вказав, що норми у відповідності з п.5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України правила книги шостої ЦК можуть застосовуватись лише до спадщини, яка відкрилась після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким із спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст.ст.529-531 ЦК України в ред.1963 року. Таким чином, позивач [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON] [INFO], тобто до набуття чинності Цивільним кодексом України в ред.2004 року, спадщина позивачем прийнята у відповідності з вимогами ст.549 ЦК України в редакції 1963 року, тому застосуванню для вирішення заявленого позову підлягають норми Цивільного кодексу України в редакції 1963 року, який з 01 січня 2004 року втратив чинність, але був чинним на момент виникнення та існування спірних правових відносин. Відповідно до ст.ст.525 та 526 ЦК України в ред.1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а місцем її відкриття - останнє постійне місце проживання спадкодавця. Статтею 524 ЦК України в ред.1963 року встановлено, що спадкування здійснюється за законом або за заповітом. Спадкування за законом здійснюється у разі відсутності заповіту. Судом встановлено, що померла [PERSON] склала заповіт, яким усе своє майно заповіла [PERSON]. Підставою для задоволення свого позову позивач [PERSON] у позовній заяві вказала фактичний вступ у володіння та управління спадковим майном, здійснений одразу після смерті [PERSON] За змістом п.1 ч.1 ст.549 ЦК УРСР спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. При цьому, такі дії мають бути вчинені протягом шести місяців з моменту смерті спадкодавця (ч.2 ст.549 ЦК УРСР). Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв (ч.1 ст.548 ЦК України в ред.1963 року). Так, за змістом п.2 ч.1 ст.549 ЦК України в ред.1963 року спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. При цьому, такі дії мають бути вчинені протягом шести місяців з моменту смерті спадкодавця (ч.2 ст.549 ЦК України в ред.1963 року). Судом встановлено, що позивач [PERSON] фактично вступила в управління спадковим майном після смерті [PERSON] Отже, позивач [PERSON] є такою, що у визначеному на день відкриття спадщини порядку прийняла належну померлій матері спадщину. До складу спадщини померлої [PERSON] ввійшов житловий будинок [ADDRESS], який належав померлій [PERSON] відповідно до довідки Грабівської сільської ради Кодимського району Одеської області №975 від 08 серпня 2017 року. Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» №4 від 24 червня 1983 року (яка втратила чинність, але роз'яснювала спірні правові відносини на момент їх виникнення та існування), якщо позивач протягом встановленого строку для прийняття спадщини вступив в управління та володіння спадковим майном чи його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання за ним права власності на спадкове майно. Отже, встановивши факт прийняття позивачем спадщини після смерті матері [PERSON], суд вважає можливим позов задовольнити, оскільки відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.549 ЦК України в ред.1963 року позивач є такою, що у передбаченому на час відкриття спадщини порядку прийняла спадщину померлої матері. На підставі викладеного,

Outcome: approved