Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-24 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулась до суду з позовом, згідно якого, прохала стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість по аліментах у розмірі 4623, 00 грн, три проценти річних у сумі 409, 61 грн та інфляційні втрати у сумі 1618,05 грн, всього 6650, 66 грн. На обґрунтування позову зазначила, що була у шлюбі з відповідачем, та має спільного з ним сина [PERSON] [INFO]. Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 30.06.2015 року з відповідача були стягнені аліменти на користь позивача на утримання неповнолітнього сина [PERSON] у розмірі 600, 00 грн щомісячно, починаючи з 27.03.2015 року до повноліття дитини. Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 03.02.2016 року у справі № 208/8237/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа - Заводський ВДВС Дніпродзержинського МУЮ про припинення стягнення аліментів на утримання дитини, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини - позовні вимоги задоволено, припинено стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] [INFO] згідно з рішенням Заводського районного суду від 30.06.2015 року в розмірі 600, 00 грн. Таким чином, вказаним рішенням припинено стягнення аліментів з [PERSON] починаючи з 03.02.3016 року. 12.03.2016 року державний виконавець Заводського ВДВС Дніпродзержинського МУЮ Максютенко А.М. виніс постанову про закінчення виконавчого провадження, якою виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 208/2521, виданого 11.07.2015 року було закінчено. Зазначає, що рішення суду відповідач добровільно систематично не виконував, тому утворилася сума заборгованості по аліментам за період з 27.03.2015 року по 02.11.2015 року у сумі 2 623, 00 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості по аліментам станом на 21.12.2018 року, виданим державним виконавцем Заводського ВДВС Максютенко А.М. у відповідь на адвокатський запит про надання довідки про заборгованість по аліментам, яка є непогашеною, також позивач незгодна із зазначеною виконавцем сумою заборгованості. Вказує, що при визначенні заборгованості державний виконавець не взяв до уваги той факт, що сплачена відповідачем 25.05.2015 року сума в розмірі 800, 00 грн не є аліментами, тому що на той час рішення про стягнення аліментів ухвалено ще не було. Крім того, копія цієї ж квитанції про сплату [PERSON] 800, 00 грн від 25.05.2015 року є у справі № 208/2843/15-ц, провадження 2/208/1310/15 від 30.10.2015 року, де він стверджує, що це кошти сплачені ним за використані комунальні послуги. Це були кошти, оплачені відповідачем у якості компенсації витрат на лікування позивача у зв'язку з побиттям її ним у травні 2015 року. У призначенні платежу не вказано, що ці кошти сплачені відповідачем як аліменти за травень 2015 року. Однак, ця сума була безпідставно врахована державним виконавцем у Довідці про заборгованість по аліментах як сума аліментів, які були сплачені відповідачем у травні 2015 року. По-друге, державним виконавцем безпідставно не було враховано, що рішення суду про припинення стягнення аліментів з [PERSON] на користь позивача ухвалено 03.02.2016 року, а отже до цього періоду часу аліменти підлягали сплаті на її користь, оскільки в резолютивній частині рішення не встановлено іншого, тому на користь позивача мали б бути нараховані та стягнені з [PERSON] аліменти за грудень 2015 року та січень 2016 року у розмірі 600, 00 грн щомісяця. Таким чином, на думку позивача, заборгованість по аліментах всього становить 4 623,00 грн. Вказує, що відповідач не має матеріальних ускладнень, офіційно працює у ТОВ «Виробничо-комерційна фірма «Ігрик», знаходиться за адресою: вул. Караваєва, буд. 11, м. Дніпро. Відповідачем [PERSON] поданий до суду зустрічний позов «про звільнення від стягнення заборгованості по аліментам», згідно якого, прохає звільнити його від сплати заборгованості по аліментам згідно рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30.06.2015 року. Зустрічний позов обґрунтовує тим, що позивач за первісним позовом [PERSON] у своєму позові посилається на факт наявності у нього заборгованості по аліментам згідно довідки про заборгованість по аліментам за 2015 рік у відношенні нього, яка була видана Державним виконавцем Максютенко А.М. та додана до первісного позову і згідно якої вбачається, що розмір заборгованості складає 2 623,00 грн. Згідно цієї довідки, відповідачем за первісним позовом було сплачено 2 100 грн на користь [PERSON] в період з травня по вересень 2015 року. Згідно до постанови про закінчення виконавчого провадження від 12.03.2016 року державного виконавця Максютенко А.М., виконавче провадження у відношенні нього закінчено на підставі рішення суду від 03.02.2016 року. [PERSON] у своєму первісному позові посилається на факт наявності заборгованості за аліментами, при цьому зазначає, що аліменти, які перераховані ним у розмірі 800 грн 25.05.2015 року аліментами не є, а є компенсацією їй на лікування, що не підтверджено, інші вимоги також не є обґрунтованими. Зазначає, що аліменти повинна сплачувати саме позивач за первісним позовом, за рішенням суду, починаючи з 03.11.2015 року та намагається стягнути з нього аліменти за той час, коли неповнолітній [PERSON] 2003 року народження не перебував на її утриманні з 01.08.2015 року. На думку позивача за зустрічним позовом, розмір його заборгованості по аліментам, виходячи з суми сплачених аліментів на користь [PERSON] складає лише 300 грн, виходячи з наступного розрахунку: сплачені аліменти 2100 грн, сума нарахувань з 27.03.2015 року по 31.07.2015 року - 2400 грн, виходячи з розрахунку аліментів у твердій грошовій сумі 600 грн на місяць, враховуючи той факт, що [PERSON] в цей період не утримувала спільного сина [PERSON] 2003 року народження та зловживала своїми батьківськими правами і проявляла у відношенні нього фізичну силу, що підтверджується письмовими доказами у вигляді висновків спеціалістів СМЕ № 822 від 03.08.2015 року та № 1072 від 30.09.2015 року. На думку [PERSON], ці факти також підтверджено витягом з кримінального провадження від 15.10.2015 року, довідкою слідчого СВ Заводського РВ Дніпродзержинського МУ ГУ УМВС України в Дніпропетровській області. В цей період неповнолітній [PERSON] повністю перебував на його утриманні у зв'язку з неможливістю проживати з [PERSON] внаслідок її неправомірної поведінки у відношенні дитини. Так, згідно до доданих чеків [PERSON] витратив на лікування [PERSON] 2003 року народження, пов'язаного з відновленням зору, в період з липня по листопад 2015 року в той час, коли дитина не мешкала разом [PERSON] кошти у сумі - 950, 00 грн на лікування зору, згідно чеку від 11.08.2015 року ПП «Передістий», чеками від 11.07.2015 року на суму 260, 00 грн та від 01.09.2015 року на суму 219 грн на замовлення окулярів [PERSON], 2003 року народження. Також, для відвідування школи в цей період він придбав [PERSON] рюкзак на суму 420 грн, дві пари взуття на суму 600 грн та 325 грн, що також підтверджено товарними чеками від 23.08.2015 року. Згідно протоколів засідання комісії з питань захисту прав дитини виконкому Заводської районної у м. Дніпродзержинську ради від 13.10.2015 року, від 14.09.2016 року та висновку про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] 2003 року народження визначено місце його проживання разом з батьком. Згідно рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 20.12.2017 року [PERSON] було позбавлено батьківських прав у відношенні неповнолітнього сина [PERSON] 2003 року народження, [PERSON] не приділяла йому належної уваги та батьківської турботи, що було визнано самою [PERSON] шляхом подання нею заяви до суду про визнання позовних вимог. Таким чином, позивач за зустрічним позовом вважає, що первісний позов [PERSON] про стягнення з нього аліментів є безпідставним та таким, що спростовується наданими ним доказами, згідно яких, [PERSON] 2003 року народження в період стягнення аліментів фактично проживав з [PERSON], тоді як [PERSON] в цей період зловживала своїми батьківськими обов'язками шляхом застосування до дитини фізичного насильства та не приймала жодної участі у матеріальному забезпеченні дитини. Відповідачем за зустрічним позовом, [PERSON], наданий відзив на зустрічний позов «про звільнення від сплати заборгованості за аліментами», згідно якого, датою припинення стягнення аліментів з [PERSON] є 03.02.2016 року (дата набрання законної сили відповідним судовим рішенням), яке ним не оскаржувалось, надані позивачем за зустрічним позовом докази сумнівні, заборгованість [PERSON] по аліментах складає 4 623 грн, із них: - 2623 грн згідно довідки державного виконавця від 21.12.2018 року; - 1200 грн як не сплачені виплати по 600 грн за грудень 2015 року та січень 2016 року; - 800 грн, які не є аліментами а компенсацією за лікування [PERSON], на час виплати вказаної сумі судом ще не було прийнято рішення про стягнення з [PERSON] аліментів. З урахуванням 3% річних та індексу інфляції, сума заборгованості складає 6 650, 66 грн. Посилання [PERSON] щодо відсутності догляду за сином з її боку безпідставні, так як вона разом з матір'ю забезпечувала дитину та сплачувала за її навчання, [PERSON] та його співмешканка намагались з використанням дитини відібрати у неї будинок, внаслідок чого вона вимушена була погодитись на позбавлення її батьківських прав, і вже після позбавлення її прав щодо сина - 25.02.2018 року, він втік від батька з співмешканкою та повернувся до матері з бабусею. В подальшому [PERSON] погрожує сину та шантажує його, надані ним чеки не підтверджують, що речі придбавалися саме для дитини, він вводить суд в оману щодо дійсного розміру своїх доходів. Представники третьої особи за первісним та зустрічним позовами - Заводського відділу державної виконавчої служби міста Кам'янське Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області надали до суду клопотання про розгляд справи за їх відсутності, рішення прохали прийняти на розсуд суду. До суду позивачем, [PERSON], надана заява про розгляд справи за відсутності її та її представника, на заявленому первісному позові наполягає повністю та прохає відмовити у зустрічному позові у зв'язку з його необгрунтованістю та аморальністю. Відповідач, [PERSON], будучи неодноразово належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, до суду не з'явився, причини неявки не повідомив. Представник відповідача [PERSON], адвокат Медведєва Л.А. у судовому засіданні прохала відмовити у первісному позові та задовольнити зустрічний позов, суду пояснила, що [PERSON] сплачував аліменти згідно рішення суду, однак у період з літа 2015 року по 03.02.2016 року неповнолітній [PERSON] проживав з батьком, повернувся до бабусі лише у лютому 2018 року, мати разом з дитиною не проживала. Спірні 800 грн [PERSON] сплатив як аліменти. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що з [PERSON] та її матір'ю, [PERSON], вони є сусідами, спілкуються по господарським питанням. [PERSON], батько [PERSON], був неадекватною людиною, сварився з усіма, з ним ніхто з сусідів не спілкувався, участі у вихованні дитини він не приймав, ображав [PERSON], її матір, дитину. Дитину [PERSON] виховували [PERSON], її мати та батько, коли він виріс, став брати участь у суперечках, [PERSON] став мешкати з особою на прізвище [PERSON], почались судові провадження, [PERSON] погрожував [PERSON] що забере у неї майно та дитину, в подальшому поїхав в Казахстан. Коли повернувся, став виганяти [PERSON] з дому, побив її. Певний час їх син [PERSON] проживав з батьком, однак потім втік до бабусі, у якої жив, тоді як [PERSON] стягував з [PERSON] аліменти. Дитині батько не допомагав ні грошима, ні речами, ні харчуванням, і не приймає участі у її утриманні на теперішній час. Залякував дитину, що посадить його, якщо він не повернеться жити до батька. Свідку відомо, що [PERSON] отримував аліменти від [PERSON], певний час [PERSON] жила зі свідком, оскільки у її домівці був ремонт. [PERSON] у 2015-2016 роках утримувала сина [PERSON], працювала, щоб не прохати гроші у матері, позичала їх у свідка та повертала, також дитину забезпечували мати та батько [PERSON] Вислухавши представника відповідача за первісним позовом, вона ж представник позивача за зустрічним позовом, дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази, суд приходить до наступного. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п. 36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства» та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст. 13 Конвенції). Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом частин першої, другої ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Дитині повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому обов`язком особистим, індивідуальним. Проживання окремо не звільняє від виконання цього обов`язку. Батьки мають всебічно сприяти розвитку дитини. Забезпечення умов для такого розвитку та навчання пов`язане з належним наданням матеріальної допомоги, що має бути достатньою. Платник аліментів зобов`язаний роботи все можливе для того, щоб його заробіток (доходи) були достатніми для власного утримання та утримання дітей, за належний розвиток яких він відповідальний як батько. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст. 141 СК України). Статтею 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. У відповідності до ч. 4 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Як передбачено положеннями ч. 8 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», спір щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішується судом за заявою заінтересованої особи в порядку, встановленому законом. При цьому, згідно положень ч. 4 ст. 195 СК України, розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору судом. Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ч. 1 ст. 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом на підставі матеріалів справи встановлено, що позивач за первісним позовом, вона ж відповідач за зустрічним позовом - [PERSON] перебувала у шлюбі з відповідачем за первісним позовом, він же позивач за зустрічним позовом - [PERSON], від шлюбу сторони мають дитину [PERSON] [INFO]. Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30.06.2015 року № 208/2521/15 з [PERSON] на користь [PERSON] були стягнені аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 600, 00 грн щомісячно, починаючи з 27.03.2015 року до повноліття дитини. Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03.02.2016 року у справі № 208/8237/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа - Заводський ВДВС Дніпродзержинського МУЮ про припинення стягнення аліментів на утримання дитини, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини - позовні вимоги задоволено, припинено стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] [INFO] згідно з рішенням Заводського районного суду від 30.06.2015 року в розмірі 600, 00 грн. 12.03.2016 року державний виконавець Заводського ВДВС Дніпродзержинського МУЮ Максютенко А.М. виніс постанову про закінчення виконавчого провадження, якою виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 208/2521, виданого 11.07.2015 року було закінчено, заборгованість станом на 03.11.2015 року становила в твердій грошовій сумі 2 623, 00 грн. Позивач за первісним позовом розраховує заборгованість за аліментами наступним чином: - 2623 грн згідно довідки державного виконавця від 21.12.2018 року; - 1200 грн як не сплачені виплати по 600 грн за грудень 2015 року та січень 2016 року; - 800 грн, які не є аліментами а компенсацією за лікування [PERSON], на час виплати вказаної сумі судом ще не було прийнято рішення про стягнення з [PERSON] аліментів. З урахуванням 3% річних та індексу інфляції, сума заборгованості складає 6 650, 66 грн. Суд не погоджується з твердженням відповідача за первісним позовом щодо виплати розміром 800 грн як аліментами, з огляду на те, що цей платіж був здійснений 25.05.2015 року, тоді як виконавчий лист № 208/2521 на стягнення аліментів був виданий лише 11.07.2015 року. Заперечення відповідача за первісним позовом грунтуються на тому, що спільна дитина, [PERSON], на час стягнення аліментів з нього фактично проживала з ним, мати дитину утримувати не допомагала, застосовувала відносно неї фізичне насильство, тоді як він здійснював витрати на лікування та утримання дитини. Наведені відповідачем за первісним позовом та позивачем за зустрічним позовом [PERSON] доводи не можуть бути підставою відмови у первісному позові та задоволенні зустрічних позовних вимог з огляду на таке. Пленумом Верховного Суду України в абз. 3 п. 17 Постанови «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року надано роз`яснення, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно із ч. 1 ст. 192 Сімейного Кодексу України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них. Аналогічна правова позиція викладена у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Відповідно до статті 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-якого з них змінити розмір встановлених аліментів або звільнити від їх сплати. Стаття 273 СК України містить дві підстави для їх коригування: шляхом зміни розміру аліментів у бік зменшення або збільшення та шляхом звільнення платника аліментів від їх сплати. В той же час, судом встановлено, що на час дії виконавчого провадження № 49006832 [PERSON] не скористався передбаченим ст. 273 СК України правом звернутися до суду з наведеними вище аргументами з метою звільнення його від сплати аліментів. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право на справедливий суд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Тому виконання рішення суду повинно розглядатись як невід'ємна частина судового процесу в розумінні статті 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справах «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, «Брумареску проти Румунії» від 28 листопада 1999 року, «Бакай та інші проти України» від 9 листопада 2004 року). Рішення суду, яке набрало законної сили, не оскаржене платником аліментів та не кориговане в порядку ст. 273 СК України має більше доказове значення, ніж доводи відповідача за первісним позовом щодо неналежного поводження матері дитини та утримання дитини саме ним декілька років тому. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Статтею 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достовірність означає відповідність інформації, отримуваної із доказу, яка підтверджується шляхом зіставлення отриманої інформації з інших доказів, через порівняння, аналізу, тощо. Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Достатність доказів являється більш ніж не кількісним, а якісним показником, оскільки значення має та сукупність доказів, яка надає можливість суду шляхом всебічного дослідження правильно вирішити справу. Достатність доказів встановлюється і оцінюється судом на основі матеріалів справи шляхом особистого внутрішнього переконання, що є результатом логіко-процесуальної діяльності судді. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Реалізація цього обов`язку відбувається шляхом переконання суду у достовірності наведених фактів. Обов`язок доказування покладається на сторони, у зв`язку з чим відбувається реалізація принципу змагальності сторін та свободи в надані ними своїх доказів суду і у доведенні перед судом їх переконливості. Надані позивачем за первісним позовом докази щодо наявності заборгованості, як-то судові рішення від 30.06.2015 року № 208/2521/15, від 03.02.2016 року № 208/8237/15-ц, довідка про заборгованість по аліментах у відношенні [PERSON], постанова про закінчення виконавчого провадження № 49006832 від 12.03.2016 року, розрахунок заборгованості, згідно якого, розрахунок 3% річних від простроченої суми боргу (4623,00 х 1078 : 365 х 3%) становить 409, 61 грн, інфляційні втрати за період з 03.02.2016 року по 31.12.2016 року становлять (4623, 00 грн х 99,6% х 101,00% х 103,5% х 100,1 х 99,8% х 99,9% х 99,7% х 101,8% х 102,8% х 101,8% х 100,9%, тобто 4623,00 * 111,5 % = 5154,65 грн, інфляційні втрати становлять 531, 65 грн; - за період з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року становлять: (4623,00 грн х 101,1% х 101,00% х 101,1% х 100,9 х 101,3% х 101,6% х 100,2% х 99,9% х 102,0% х 101,2% х 100,9% х 101,0% тобто 4623,00 * 113,7% дорівнює 5256,35 грн, інфляційні втрати становлять 633,35 грн; - за період з 01.01.2018 року по 31.12.2018 року становлять: (4623, 00 грн х101,5% х 100,90% х 101,1% х 100,8% х 100,0% х 100,0% х 99,3% х 100,00% х 101,9% х 101,7% х 101,4% х 101,8%, тобто 4623,00 * 109,8 % дорівнює 5076,05 грн, інфляційні втрати становлять 453,05 грн, всього: 531,65 грн + 633,35 грн + 453,05 грн дорівнює 1618,05 грн - відповідають критеріям належності, допустимості, достатності та достовірності, а докази відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом викликають сумніви як за часовим критерієм їх подання так і за їх характером (мінливі та суперечливі дії дитини, неконкретизовані платіжні документи, тощо), такі сумніви також підкріплюються показаннями свідка [PERSON], яка вказала, що відповідач за первісним позовом [PERSON] ображав як дитину, так і її матір, не надавав жодної допомоги на утримання дитини, виїжджав за кордон на заробітки, тоді як матір [PERSON] разом зі своїми батьками забезпечувала дитину всім необхідним. На підставі вищевикладеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, суд надає перевагу доказам [PERSON] над доказами [PERSON], що тягне за собою задоволення первісного позову та відмову у зустрічному позові. Судові витрати розподіляються в порядку ст. 141 ЦПК України, зі стягненням витрат на правову допомогу позивачу, яка знайшла своє підтвердження в матеріалах справи та стягнення з [PERSON] на користь держави судового збору за первісним та зустрічним позовом. Також суд зазначає, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Outcome: approved