Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду 11.03.2013 року з вище вказаною позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, який уточнила та в його обґрунтування зазначила, що, вона є власником квартири [ADDRESS]. За даною адресою зареєстровані: вона та відповідачі: її донька [PERSON] та онук [PERSON] Відповідачі не мешкають за місцем реєстрації більше 7 років, участі в утриманні житла, в сплаті комунальних послуг не беруть і ніколи не брали, в добровільному порядку не бажають знятися з обліку за місцем реєстрації, у зв'язку з чим вона позбавлена можливості реалізувати своє право на користування та розпорядження своїм нерухомим майном. Тому, просить суд визнати [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO], такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS]. Позивач в судове засідання не з'явилася, надала суду письмову заяву, в якій просила цивільну справу розглянути за її відсутності, позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечувала (а.с. 23). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку за місцем проживання відповідачів за адресою: [ADDRESS], були направлені судові повістки про виклик до суду, однак поштові конверти повернулися до суду (а.с. 24, 26). А отже відповідачі вважаються таким, що належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, відповідно до положень п. 4 ч.5 ст. 74 ЦПК України. Зі згоди позивача, який не заперечував проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе постановити по справі заочне рішення, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вивчивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Позивач по справі - [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], яка належить їй на підставі договору міни ВЕШ № 463020 від 10.11.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі № 4656 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 12623281 від 23.11.2006 року (а.с. 5, 6-8). З довідок Гейківської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області № 419 від 26.02.2014 року та № 421 від 27.02 2014 року (а.с. 11,12) вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] - позивач по справі, її донька [PERSON] та онук [PERSON] - відповідачі по справі, однак останні з 2007 року за зазначеною адресою не проживають, що також підтверджується актом від 04.03.2014 року, завіреним Ей В.В., секретарем виконавчого комітету Гейківської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області та зареєстрований в реєстрі за № 30 (а.с. 13). Як вказувала в позові позивач та ці доводи нічим не спростовані, відповідачі, які залишаються зареєстрованими у квартирі позивача, не проживають в ній з 2007 року, місце проживання позивачу не відоме, за місцем своєї реєстрації не з'являються, добровільно не бажають її відмінити. Будь-яких домовленостей з відповідачами щодо збереження за ними житлової площі на час їх не проживання в її квартирі не існує, позивач вимушена сама сплачувати комунальні платежі за них, що негативно впливає на матеріальний стан позивача, та не дозволяє їй розпоряджатися нерухомим майном на власний розсуд, що значно обмежує її законні права користування та розпорядження власністю. У відповідності зі ст. 321 ч.1 ЦК України, право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Таким чином дії відповідачів по відношенню до позивача, що проявляються в перешкоджанні їй користуватися, шляхом нездійснення відміни своєї реєстрації, належним їй на праві власності майном, у вигляді квартири [ADDRESS], є неправомірними та такими що порушують її законні права та інтереси, передбачені ст. 41 Конституції України. Крім цього, у відповідності зі ст. ст. 150, 155 ЖК України громадяни, що мають у приватній власності житловий будинок, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд, та не можуть бути позбавлені права користування житловим будинком. Оскільки відповідачі своїми діями порушили законні права та інтереси позивача, то у відповідності зі ст. 391 ЦПК України, позивач як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користуватися та розпоряджатися своїм майном. На підставі ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З огляду на вищенаведене, суд дійшов до висновку, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають без поважних причин в квартирі [ADDRESS], понад 6 років, не сплачують комунальні і інші платежі, тому вважаються таким, що втратили право користування вищезазначеної квартири. На підставі вище викладеного, ст. ст. 150, 155 ЖК України, ст. ст. 321, 386, 391, 405 ЦК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та

Outcome: approved