Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-23 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] про виселення без надання іншого житлового приміщення. Свої позовні вимоги мотивує тим, що є власником житлового будинку в [ADDRESS]. Даний будинок вона придбала до реєстрації шлюбу із відповідачем ще в 1999р. В 2001 році вона одружилася з відповідачем і з того часу він без реєстрації проживав у її будинку. У 2015 році шлюб між ними розірвано, проте відповідач і надалі проживає у її будинку. Вказує на те, що відповідач зловживає алкогольними напоями, з будинку викрадає гроші та продукти, обмінюючи їх на алкоголь, вчиняє постійно сварки, погрожує фізичною розправою, за що неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності. На її прохання добровільно залишити помешкання відповідач не реагує, а тому просила суд виселити [PERSON] з її будинку [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала в обґрунтування надала пояснення аналогічні викладені у позовній заяві. Окрім того вказала на те, що в даному будинку проживає разом із своєю дочкою інвалідом, а відтак життя з відповідачем, який постійно перебуває в стані алкогольного сп»яніння та вчиняє сварки є неможливим. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов визнав, погоджується на виселення із будинку позивачки. Визнав, що зловживає алкогольними напоями, після чого виникають конфліктні ситуації з колишньою дружиною, за які він неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності і ніс призначені судом покарання. Не заперечив, що мали місце випадки коли він наносив побої позивачці. Заслухавши сторони та дослідивши докази в справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. З дослідженої в судовому засіданні копії реєстраційного посвідчення виданого 11.11.1999р. ДКП «Червоноградське МБТІ», встановлено, що [PERSON] в цілому на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS]. З дослідженої довідки № 1206/02-08 від 16.12.2016р., виданої виконавчим комітетом Варязької сільської ради, встановлено, що у будинку [ADDRESS] є зареєстрованими - [PERSON], 1967 р.н. та [PERSON], 2001 р.н. Із відбитка штампа у поспорті позивачки, встановлено, що на підставі рішення Сокальського районного суду Львівської області від 03.11.2015р. Встановлено, що в даний час відповідач продовжує проживати в будинку, що належить позивачці на праві особистої приватної власності. Матеріалами справи, а саме постановою суду від 06.12.2016р., встановлено, що [PERSON] 29.11.2016 року та 02.12.2016 року здійснив насильство відносно своєї колишньої дружини [PERSON], за що визнаний винним у вчиненні правопорушення передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП та застосовано адмінстягнення у виді громадських робіт. Стаття 316 ЦК України передбачає, що правом власності особи є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути обмежена у здійсненні права власності лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За правилами ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру або будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно із ч.1 ст.156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 Житлового кодексу України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). На підставі системного аналізу вищезазначених норм законодавства та зважаючи на такі обставини, які підтверджують факти неодноразового порушення відповідачем [PERSON] правил співжиття із дочкою та колишньою дружиною, суд вважає, що виселення відповідача за таких обставин із житла без надання йому іншого житла хоча і є крайнім заходом, однак його застосування є можливим, оскільки відповідач продовжує протиправну поведінку щодо позивача та їх спільної доньки, яка є інвалідом. Отже, проаналізувавши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому підлягають до задоволення в повному обсязі.

Outcome: approved