Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із зазначеним позовом до відповідача, у якому просить визнати його таким, що втратив право користування житлом - квартирою, за адресою [ADDRESS] . Заявлені вимоги позивач обґрунтувала тим, що вона є власником зазначеної квартири, за адресою [ADDRESS] , згідно із витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Зауважує, що відповідач [PERSON] , на даний час зареєстрований за вищевказаною адресою, хоча фактично в зазначеному житлі не проживає більше, ніж пів року, добровільно знятись з реєстрації не бажає, чим чинить їй перешкоди у користуванні житлом. Стверджує, що, оскільки відповідач за вищевказаною адресою не проживає та чинить їй перешкоди у користуванні житлом, то у неї виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються. За викладених обставин, зазначає, що змушена звернутись до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, в квартирі за адресою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 19.11.2019 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. 11 грудня 2019 року, в судовому засіданні, представником відповідача надано відзив на позовну заяву з доказами надіслання іншим учасникам справи такого. У відзиві відповідач та його представник повністю заперечують позовні вимоги, просять в задоволенні позову відмовити. Представник позивача, в судовому засіданні підтвердив, що сторона позивача отримала відзив на позовну заяву, правом на подання відзиву на відзив скористатись не бажають, наполягає на продовженні розгляду справи в даному судовому засіданні. Зокрема, як на підставу для відмови у позові відповідач та його представник у відзиві, посилаються на недоведеність позовних вимог щодо тієї обставини, що відповідач більш одного року не проживає у спірній квартирі. Так, і на їх думку, безпідставність позову полягає і в тому, що квартира, щодо якої ставиться питання про визнання [PERSON] , таким, що втратив право користування нею, є спільним майном подружжя, яка придбана в період шлюбу, тобто, зауважують, що відповідач є співвласником зазначеної квартири, що позбавляє визнати співвласника квартири таким, що втратив право на користування житлом. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позові, просив позов задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] заперечила щодо задоволення позову, зазначила, що на даний час сторони перебувають у шлюбі, вищезгадана квартира була придбана сторонами разом у шлюбі, хоча і зареєстрована за позивачем та є їх спільною сумісною власністю. Крім того зауважила, що в матеріалах справи наявний акт про фактичне не проживання фізичної особи № 123 від 29.10.2019 року у якому відсутня інформація щодо тривалості часу не проживання відповідача у даній квартирі, в той час як у позовній заяві зазначено, що відповідач не проживає у зазначеній квартирі пів року, що не відповідає вимогам ЦК України, а тому просила у задоволенні позову відмовити за безпідставністю. Позивач та відповідач, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явились, їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Крім того, сторін в судовому засіданні представляють їх представники, які наполягають на продовженні розгляду справи. Заслухавши думку представників сторін, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного. Згідно із ст. 77 ЦПК України, встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст. 95 ЦПК України - письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, які мають значення для правильного вирішення спору. Згiдно з положеннями ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосiб, визначений законами України. Перелiк способу захисту цивiльних прав та iнтересiв мiститься в статтi 16 ЦК України. Цей перелiк не є вичерпним i суд може захистити цивiльне право або інтерес iншим способом, що встановлений законом або договором. Спірні правовідносини, які склались між сторонами, врегульовані нормами СК України, ЦК України, ЖК України. В пункті 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом, в ході розгляду справи, з відомостей, які містяться у витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію праві № 9887639 від 24.09.2013, встановлено, що позивач [PERSON] , значиться власником квартири за адресою: [ADDRESS] , право власності на квартиру зареєстроване 24.09.2013 року, підстава виникнення права власності договір купівлі-продажу від 24.09.2013 року. Згідно із копією будинкової книги відповідач [PERSON] зареєстрований у вищезгаданій квартирі за адресою [ADDRESS] . Відповідно до акта про фактичне проживання (не проживання) особи № 123 від 29.10.2019 року, який долучено до матеріалів позовної заяви, відповідач [PERSON] у квартирі за адресою [ADDRESS] не проживає, без зазначення часу та періоду, протягом якого особа відсутня у житлі. Такий доказ суд не бере до уваги та вважає його неналежним доказом, оскільки в ньому відсутні відомості, які можуть бути предметом доказування при вирішенні спору в даній справі, тобто відсутні відомості саме щодо періоду фактичної відсутності особи за місцем реєстрації. Крім того, сама позивач в позовній заяві, зазначає, що відповідач не проживає пів року у спірному житлі, а сторона позивача повністю заперечує факт та обставину відсутності протягом року за місцем реєстрації. Крім того, з поданого представником позивача відзиву та додатків, встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 06 вересня 2003 року (згідно з копією свідоцтва про шлюб Серії [NUMBER] , яка міститься в матеріалах справи), дану обставину не заперечують сторони, крім того в матеріалах справи відсутні відомості щодо розірвання шлюбу (представник відповідача повідомив, що на даний час лише звернулись до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу). Отже, з досліджених документів встановлено, що в період шлюбу сторін, 24.09.2013 року було придбано квартиру за адресою [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Свалявського нотаріального округу Гойс Л.П. та зареєстровано в реєстрі № 801, право власності на яку оформлено на позивача [PERSON] , одного з подружжя, а отже відповідно до ст.60 СК України, дана квартира має статус спільної сумісної власності подружжя. Таким чином судом встановлено, що на час придбання вказаного будинку позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі. Відповідач заперечує належність вказаного будинку лише позивачу, вважаючи вказане майно таким, яке набуте в період шлюбу, а отже належить сторонам по справі на праві спільної власності подружжя. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таких обставин судом не встановлено, доказів про таке суду не надано. Статтею 69 СК України передбачено право дружини та чоловіка на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу. Згідно із ст. 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Таким чином позивач та відповідач мають право при поділі майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності , отримати рівні частини вказаного майна. Як зазначалось вище за загальним правилом застосування презумпції згідно зі ст. 60 СК України майно, одержане одним із подружжя що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зокрема, за ч. 3 ст. 61 СК України - довести, що хоча майно придбавалося в період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладення договору були не інтереси сім`ї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не пов`язані із сімейними. Такого ж висновку дотримується і Верховний Суд в своїй постанові від 26 квітня 2018 року по справі №363/1485/15-ц. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до п.19 постанови пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. За таких обставин, суд вважає, що сімейним законодавством визнається презумпція режиму майна, набутого за час шлюбу як спільна сумісна власність подружжя, де частки подружжя є рівними, а сама належність певного виду майна комусь одному із подружжя підлягає доказуванню у порядку визначеному чинним законодавством. Відповідно до ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Частина 1 статті 68 СК України передбачає, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У судовому засіданні встановлено, що сторони на даний час перебувають у зареєстрованому шлюбі. За час спільного проживання позивач придбала вказану вище квартиру. Сторони зареєстровані у вказаній квартирі. Відповідач заперечує факт належності вказаного майна (квартири) лише позивачу та наполягає, що він належить обом сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбане в період шлюбу. Таким чином, оскільки майно було придбане в період шлюбу та за загальною презумпцією режиму майна, набутого за час шлюбу як спільна сумісна власність подружжя, де кожен з подружжя є співвласником, - є спільним сумісним майном, то відповідач, як співвласник не може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням незалежно від періоду відсутності. Позивачем доказів придбання вказаного будинку за свої особисті кошти, а тому і належності тільки їй цього майна, як того вимагають норми чинного законодавства, суду не надала. Таким чином суд догодить висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволення не підлягають. Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги суть спору та характер спірних правовідносин, поданий представником відповідача відзив на позовну заяву, зважаючи на те, що доказів на підтвердження обставин, на які посилається позивач та його представник суду не надано, не доведено обставини протягом судового розгляду, суд доходить висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Оскільки у задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено то судовий збір, який сплачений позивачем за подання даної позовної заяви, із відповідача на користь позивача не стягується.

Outcome: dismissed