Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON], треті особи-[PERSON], [PERSON], [PERSON] про вселення у квартиру, та зобов»язання не чинити перешкод у користуванні квартирою, передати ключі від вхідних дверей до квартири. В обґрунтування позовних вимог вказала, що їй на праві спільної сумісної власності належить 1/6 частина квартири [ADDRESS]. Іншими співвласниками даної квартири є її дідусь [PERSON], який також успадкував частку померлої бабусі [PERSON], батьки [PERSON], [PERSON] та брат [PERSON], що доводиться свідоцтвом про право власності на житло виданим Тернопільським МБТІ 04.08.1994 року. На даний час вона не має можливості проживати у квартирі та вимушена винаймати інше житло, оскільки відповідач [PERSON] самовільно, без згоди інших співвласників, змінив замки у вхідних дверях та не впускає її у квартиру, поселив там сторонніх осіб, а сам проживає за іншою адресою. На неодноразові звернення позивача щодо усунення перешкод у користуванні належною їй часткою спірної квартири відповідач не реагує, що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями письмової вимоги про усунення перешкод від 27.04.2017 року та акта від 11.05.2017 року і у добровільному порядку вирішити це питання не вдалося. Із врахуванням наведеного, просить позовні вимоги задовольнити, вселити її у квартиру [ADDRESS], зобов»язати відповідача [PERSON] передати їй ключі від вхідних дверей до вказаної квартири та не чинити перешкод у користуванні нею. Відповідач [PERSON] подав відзив на позов. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити за безпідставністю, посилаючись на те, що доводи позивача не відповідають дійсності. Будь-яких доказів того, що позивач проживає у орендованому житлі і їй створюються перешкоди у користуванні спірною квартирою, а також що там проживають сторонні особи [PERSON] не надано. Зазначив, що в силу свого похилого віку та проблем зі слухом він міг просто не чути, коли приходила позивач, а тому не відчинив їй двері квартири. Позивачем [PERSON] подано відповідь на відзив на позов, у якій зазначено, що заперечення відповідача не відповідають дійсності, оскільки [PERSON] стверджує, що він є власником квартири, здійснює за нею догляд і у нього знаходяться ключі від квартири, а тому він сам вирішує хто у ній буде проживати. Посилання відповідача на те, що через похилий вік він міг не почути коли вона приходила, та не відчинити двері, є також підтвердженням того, що він одноосібно користується квартирою. 26.02.2018 року відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом у якому просить суд скасувати право спільної сумісної власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] та визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане Тернопільським МБТІ 04.08.1994 року в частині зазначення співвласником квартири [ADDRESS] [PERSON] В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що 24.12.1971 року йому було видано ордер на спірну квартиру на склад сім»ї 4 особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] 19.07.1994 року він звернувся із заявою на ім»я керівника органу приватизації відповідно до якої просив передати квартиру по [ADDRESS] у спільну сумісну власність [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Відповідно до розпорядження органу приватизації №8291 від 27.07.1994 року його заяву задоволено. Однак всупереч вимог, зазначених у його заяві, у свідоцтві на право власності на квартиру співвласниками даної квартири окрім зазначених ним осіб вказані також його неповнолітні онуки [PERSON] та [PERSON], Вважає, що оформлення права спільної сумісної власності на спірну квартиру на [PERSON] відбулось всупереч вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», оскільки позивач не була членом сім»ї наймача [PERSON] і при поданні заяви на приватизацію вимога про включення її до числа співвласників житла не заявлялась ні ним, ні батьками позивача -[PERSON] та [PERSON], якими також не було надано засвідчену згоду на участь у приватизації квартири їхньої неповнолітньої доньки. Таким чином, свідоцтво про право власності на житло, видане Тернопільським МБТІ 04.08.1994 року суперечить розпорядженню органу приватизації №8291 від 27.07.1994 року та підлягає визнанню частково недійсним в частині включення до числа співвласників спірної квартири [PERSON] Вказав, що його доводи повністю відповідають правовій позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у рішенні від 22.03.2017 року у справі №752/12075/15-ц. Із врахуванням наведеного просить зустрічний позов задовольнити у повному обсязі. У поданому відзиві на зустрічний позов [PERSON] вказала, що зустрічні позовні вимоги не визнає та просить у їх задоволенні відмовити. Зазначила, що на момент приватизації спірної квартири вона постійно проживала у ній разом зі своїми батьками [PERSON] та [PERSON] Під час приватизації квартири було використано належні їй житлові чеки, що підтверджується довідкою Тернопільського МБТІ від 13.03.2018 року №17/07-2а, а тому вона на законних підставах набула право власності на частку у квартирі та була включена до числа співвласників житла. Вважає, що відповідачем [PERSON] пропущено строк позовної давності за вимогою про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло, а тому заявлені ним вимоги до задоволення не підлягають. Відповідач [PERSON] подав відповідь на відзив позивача на зустрічний позов. Вказав, що використання житлових чеків [PERSON] під час приватизації квартири по [ADDRESS]було незаконним, оскільки остання не була включена до заяви на приватизацію та розпорядження органу приватизації. Оскільки Тернопільське МБТІ на момент видачі свідоцтва про право власності на житло було органом наділеним владними повноваженнями стосовно приватизації житла, вважає, що у відповідності до п.4 ч.1 ст.268 ЦК України позовна давність до вимоги про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло не застосовується. Також зазначив, що копію розпорядження органу приватизації він отримав лише 07.02.2018 року, до того часу його зміст був йому невідомий і відповідно він не знав про те, що свідоцтво про право власності від 04.08.1994 року суперечить даному розпорядженню. Позивач [PERSON] в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримала з підстав наведених у позовній заяві та просить їх задовольнити у повному обсязі. У задоволенні зустрічного позову просить відмовити за безпідставністю. Представник відповідача [PERSON]- адвокат [PERSON] судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог [PERSON] з підстав їх недоведеності та необґрунтованості та просить у їх задоволенні відмовити. Зустрічний позов підтримав та просить позовні вимоги [PERSON] задовольнити у повному обсязі, з мотивів, наведених у зустрічному позові. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] визнав та просить їх задовольнити у повному обсязі. У задоволенні зустрічного позову просить відмовити, посилаючись на те, що на момент приватизації квартири його донька [PERSON] проживала у вказаній квартирі разом із ним та його дружиною [PERSON], а тому на законних підставах була включена у число співвласників даного житла під час його приватизації. Треті особі [PERSON], [PERSON] у судове засідання не з»явились. Подали заяви про слухання справи у їхній відсутності. Позовні вимоги [PERSON] визнають та просять задовольнити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши зібрані докази, суд встановив наступні обставини справи. Відповідно до п.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як встановлено судом, 24.12.1971 року виконкомом Тернопільської міської ради депутатів трудящих [PERSON] на складі сім»ї 4 особи видано ордер [NUMBER] на право зайняття 3-х кімнатної квартири [ADDRESS]. 19.07.1994 року [PERSON] звернувся до органу приватизації із заявою про передачу у приватну власність [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] квартири [ADDRESS]. Вказана заява зареєстрована Тернопільським МБТІ 22.07.1994 року за №7411. Розпорядженням Міського бюро технічної інвентаризації міської адміністрації Тернопільської міської ради народних депутатів №8291 від 27.07.1994 року заяву [PERSON] про передачу у спільну сумісні власність квартири [ADDRESS] задоволено. 04.08.1994 року Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації згідно згідно з розпорядженням №8291 від 27.07.1994 року видано свідоцтво про право власності на житло, відповідно до якого квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності у рівних частках, тобто по 1/6 частині: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. У відповідності до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції 11.10.2014 року [PERSON] 11.10.2014 року уклала шлюб із [PERSON] та змінила дошлюбне прізвище «[PERSON]» на «[PERSON]». Згідно довідки ДП «Комунальник-1» ТзОВ «Мрія» №7367 від 27.10.2017 року на даний час у квартирі [ADDRESS] зареєстровані позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] Відповідно до положень ст. 41 Конституції України - кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно положень ст.319 ЦК України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, судом встановлено, що позивач [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS] та їй належить 1/6 частка у вказаній квартирі, а тому вона як співвласник майна має право вимагати усунення перешкод у користуванні вказаним майном та вільному доступі до нього. У судовому засіданні з пояснень позивача і даний факт не заперечив представник відповідача, встановлено, що відповідач [PERSON] поміняв замки на вхідних дверях до квартири [ADDRESS] без згоди позивача. 27.04.2017 року [PERSON] звернулась до [PERSON] із вимогою у якій просила не чинити їй перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS], надати їй доступ до квартири та 11.05.2017 року о 18 год. 00 хв. передати ключі від вхідних дверей до квартири. Згідно акту від 11.05.2017 року за підписами [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] 11.05.2017 року в період з 18 год. 00 хв. до 18 год. 30 хв. квартира по [ADDRESS] була зачинена, [PERSON] був відсутній і ключів від вказаної квартири співвласнику [PERSON] не передав. Таким чином, судом встановлено, що на даний час позивач [PERSON] позбавлена можливості користуватися належною їй на праві спільної сумісної власності 1/6 частиною квартири [ADDRESS], оскільки не має ключів від квартири та вільного доступу до неї. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є підставними, обгрунтованими та підлягають до часткового задоволення шляхом вселення її у спірну квартиру, зобов»язавши відповідача [PERSON] передати їй ключі від вхідних дверей квартири. Відмовлючи у задоволенні зустрічного позову [PERSON] про скасування права спільної сумісної власності на квартиру, визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло суд враховує наступне. У відповідності до ст.3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» №2482-XII від 19.06.1992 року(надалі-Закон №2482-XII) приватизація здійснюється шляхо м безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю. У ст. 5 Закону №2482-XII зазначено, що до членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Частиною четвертою ст.5 5 Закону №2482-XII передбачено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Відповідно до ч.2 ст.8 5 Закону №2482-XII передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. У відповідності до ч.2 ст.64 ЖК УРСР до членів сім»ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім»ї сім»ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно-ч.1 ст.65 ЖК УРСР. Статтею 160 СК України передбачено, що дитина до 10 років проживає разом з батьками без погодження цього питання з самою дитиною. Згідно з положеннями ч.4 ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Як встановлено судом і даний факт не заперечується представником відповідача, на момент приватизації квартири [ADDRESS] позивач [PERSON],будучи малолітньою особою, постійно проживала у вказаній квартирі разом зі своїми батьками [PERSON] та [PERSON], відтак на правах члена сім»ї наймача в установленому законом порядку набула право на приватизацію зазначеної квартири нарівні з іншими членами сім»ї [PERSON], які проживали у вказаній квартирі, що повністю відповідає вимогам ст.5 Закону №2482-XII. Під час приватизації спірної квартири були використані житлові чеки [PERSON], що підтверджується довідкою Міського бюро технічної інвентаризації №17/07-2а від 13.03.2018 року з якої слідує, що позивач частково використала своє право на безоплатну приватизацію житла державного фонду за адресою [ADDRESS] згідно з розпорядженням органу приватизації №8291 від 27.07.1994 року. Сума використаних житлових чеків становить 2,23 грн., залишок-1,97 грн. При нормі 22,7 кв.м., приватизовано-11,4 кв.м. Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» не встановлює будь-яких обов»язкових умов щодо участі у приватизації житла неповнолітніх осіб. Положеннями вказаного Закону не передбачено надання окремої згоди батьками малолітньої чи неповнолітньої дитини на її участь у приватизації житла, оскільки право на приватизацію житла відповідно до Закону набувають усі особи, які на момент приватизації постійно проживали у житловому приміщенні разом з наймачем. Посилання представника відповідача на висновок Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладений у рішенні від 22.03.2017 року у справі №752/12075/15-ц, а також на те, що обов»язковою умовою приватизації житла неповнолітніми особами є згода на це батьків дитини, засвідчена їхніми підписами у заяві на приватизацію житла біля прізвища дитини, суд до уваги не приймає, оскільки необхідність надання зазначеної згоди при поданні документів на приватизацію житла передбачена пунктом 18 Положення про порядок передачі квартири(будинків, жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 16.12.2009 року №396, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.01.2010 року за №109/17404. Таким чином, вказані вимоги вступили в дію з моменту затвердження Положення №396 і на момент приватизації сторонами спірної квартири у серпні 1994 року передбачені не були. Відтак на той час в органу приватизації були відсутні відповідні правові підстави вимагати окрему згоду від батьків неповнолітніх осіб на участь у приватизації житла їхніх дітей( в даному випадку письмову згоду третіх осіб у справі [PERSON] та [PERSON] на участь у приватизації квартири [ADDRESS] їхньої доньки [PERSON], яка на той час була малолітньою) а тому суд вважає, що вказані обставини не є підставою для визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло, виданого тернопільським МБТІ 04.08.1994 року на квартиру [ADDRESS] та скасування спільної сумісної власності [PERSON] на 1/6 частину квартири. При цьому суд звертає увагу на те, що предметом розгляду Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у справі №752/12075/15-ц був спір про визнання недійсними розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності за відсутності згоди повнолітнього члена сім»ї на приватизацію квартири, однак в даному випадку згода на приватизацію квартири [ADDRESS] була надана усіма повнолітніми членами сім»ї, які проживали та були зареєстровані на той час у квартирі. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Інших доказів в обґрунтування зустрічних позовних вимог відповідачем [PERSON] суду не надано. Таким чином, суд на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити частково, вселити [PERSON] у квартиру [ADDRESS] та зобов»язати відповідача [PERSON] передати їй ключі від вхідних дверей квартири. У задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині зобов»язання відповідача не чинити їй перешкод у користуванні квартирою слід відмовити, оскільки завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних та юридичних осіб та інтересів держави, а вказані вимоги стосуються подій, які можуть настати в майбутньому, а відтак є передчасними. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити за безпідставністю. На підставі викладеного,

Outcome: partial