Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 18.10.2005 року між нею та відповідачем ПАТ «КБ «Надра» було укладено договір поруки для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, укладеним 18.10.2005 року між банком та третьою особою [PERSON] 02.12.2010 року між відповідачем та третьою особою було укладено додаткову угоду до кредитного договору, згідно якої сторони виклали кредитний договір у новій редакції, а саме: підпунктом 1.1.2 кредитного договору визначено, що починаючи з червня 2011 року позичальник сплачує комісію за консультації по кредитних операціях у розмірі 0,75 % від суми залишку по кредиту. Також даною додатковою угодою визначено, що 10.06.2011 року третя особа [PERSON] має сплатити пеню в розмірі 9675,68 доларів США, що є більшою за суму кредиту. Позивач вважає, що нова редакція кредитного договору збільшує обсяг відповідальності позивача перед відповідачем, що в свою чергу припиняє договір поруки, оскільки будь-які додаткові угоди до договору поруки не укладались. Враховуючи ту обставини, що строк дії кредитного договору до 11.08.2011 року, а п. 5.2 договору поруки передбачає, що дія договору поруки закінчується належним виконанням третьою особою своїх зобовязань, то виходячи з вимог ст.. 559 ЦК України, на думку позивача строк дії договору поруки припинився 11.02.2012 року. З урахуванням викладеного позивач просить визнати договір поруки від 18.10.2005 року, укладений між [PERSON] та ПАТ «КБ «Надра», припиненим. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову, пояснивши, що пеня передбачена п. 5.2 кредитного договору, а комісія, визначена в п. 1.1 додаткової угоди, є одноразовою. Також зазначив, що в іншому судовому провадженні вирішується спір про стягнення з позивача та третьої особи заборгованості за кредитним договором і саме в тому проваджені може вирішуватись питання про закінчення строку давності звернення банку з позовом до поручителя понад встановлені шість місяців. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, а тому суд вважає за можливе розглядати справу без його участі. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 18.10.2015 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 737/П/2005-840, згідно якого останній отримав в кредит кошти в сумі 8760 доларів США з відсотковою ставкою 10 % річних. Кредитний договір був укладений строком на 70 місяців, тобто до 11.08.2011 року. Для забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором № 737/П/2005-840, 18.10.2005 року між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] було укладено договір поруки. Відповідно до п. 1.2 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором у тому ж об'ємі, що і позичальник. Позичальник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, що означає нічим не обумовлене і абсолютне право кредитора вимагати виконання зобов'язань, вказаних у п. 1.1 цього договору повністю як від позичальника та поручителя разом, так і від кожного окремо. 02.12.2010 року між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору №737/П/2005-840 від 18.10.2005 року, згідно якої кредитний договір викладено в новій редакції. Так, п. 1.1.1 кредитного договору викладено наступним чином: «При умові виконання позичальником умов цього договору, останньому протягом шести місяців з грудня 2010 року по травень 2011 року надається відстрочка сплати частини необхідного платежу, при цьому розмір необхідного платежу визначається в додатку (графіку) до цього договору». Пунктом 1.1.2 додаткової угоди визначено, що починаючи з червня 2011 року позичальник сплачує: суму в розмірі відстрочених протягом зазначеного в п. 1.1.1 договору періоду платежів згідно додатку (графіку) до цього договору; комісію за консультації по кредитних операціях у розмірі 0,75 % від суми залишку по кредиту, розрахованої на день сплати. При цьому комісія сплачується одноразово протягом першого календарного місяця після закінчення періоду, зазначеного в п. 1.1.1. договору; суму в розмірі нарахованих та несплачених до зазначеного в п. 1.1.1 договору платежів згідно додатку (графіку) до цього договору; необхідний платіж у повному обсязі згідно додатку (графіку) до цього договору до кінцевого терміну повернення кредиту, встановленого п. 1.1 договору. 02.12.2010 року між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору №737/П/2005-840 від 18.10.2005 року, згідно якої на виконання вимог п. 1.1.1 договору сторони домовились встановити наступний етап відстрочення сплати частини необхідного платежу. В свою чергу сторони угоди вирішили, що з дати підписання цієї додаткової угоди позичальнику встановлюється щомісячна сума мінімально необхідного платежу відповідно до графіку. Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч. 1 ст. 554 ЦК України). Отже, порука є спеціальним заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання чим обумовлюється додатковий характер поруки стосовно основного зобов'язання. Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника та кредитором боржника. Частиною 2 ст. 553 ЦК України встановлено, що порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або в повному обсязі. Таким чином, обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Зазначені умови договору поруки є результатом домовленості сторін, які вільні у визначенні зобов'язань за договором та будь-яких інших умов своїх взаємовідносин, що не суперечить законодавству України. Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У відповідності до п. 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання. Тобто, закон пов'язує припинення договору поруки із зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не в разі неналежного виконання позичальником умов кредитного договору, за виконання яких поручитель поручився перед кредитором. З врахуванням наведеного, суд вважає безпідставними посилання позивача на те, що оскільки додатковою угодою визначено пеню в розмірі 9675,68 доларів США, що є більшою за суму кредиту, тому дана обставина є підставою для припинення договору поруки з огляду на наступне. Так, пунктом 5.2 кредитного договору визначено, що у разі прострочення позичальником строку сплати мінімально необхідного платежу по погашенню кредиту, визначеного у п. 3.4.2 цього договору, а також у випадку прострочення строку дострокового виконання зобов'язань позичальника щодо повернення кредиту, сплаті всіх нарахованих відсотків та можливих штрафних санкцій у строк, визначений у п. 4.3.2 цього договору, позичальник сплачує банку пеню в розмірі - 1% від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення. Аналізуючи додаткову угоду до кредитного договору, судом встановлено, що з боку позичальника мало місце прострочення виконання умов кредитного договору, що і потягло нарахування пені, а відповідно до п. 1.2 договору поруки, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж об'ємі, що і позичальник. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що відсутні підстави для припинення правовідносин, які випливають з договору поруки, оскільки закон пов'язує припинення договору поруки із зміною основного зобов'язання, за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу його відповідальності. В даному випадку збільшення обсягу відповідальності за кредитним договором не було, оскільки має місце неналежне виконання взятих на себе зобов'язань [PERSON] по кредитному договору, внаслідок чого банком нараховані штрафні санкції так як це передбачено умовами договору. Крім того, відсутні підстави для припинення поруки в частині посилання на це позивача щодо збільшення розміру комісії за консультацію по кредитних операціях з 0,35% за умовами кредитного договору від 18.10.2005 року до 0,75% комісії за консультацію за умовами додаткової угоди №1 від 02.12.2010 року з огляду на наступне. Так, суд не вважає обставину збільшення розмірі комісії за вказані послуги такими, що є збільшенням обсягу відповідальності поручителя, оскільки за умовами п.1.1.2 додаткової угоди №1 від 02.12.2010 року позичальник сплачує комісію за консультацію по кредитних операціях у розмірі - 0,75% від суми залишку по кредиту лише одноразово протягом першого календарного місяця. Більше того, за умовами п.п.1.2 та 1.1 договору поруки від 18.10.2015 року визначено про можливість стягнення з поручителя лише визначених сум кредиту, процентів та щомісячної плати за управління кредитом, а стороною позивача у відповідності до вимог ст.ст.10,58-60 ЦПК України не надано жодних доказів тому, що сума такої збільшеної комісії нарахована, не сплачена чи стягується з позичальника чи позивача в іншому судовому процесі про стягнення заборгованості по кредиту. Доводи позивача, що оскільки строк дії договору поруки не встановлений, то у відповідності до ст. 559 ЦК України порука припинилась 11.02.2012 року, суд не приймає до уваги з огляду на наступне. Так, відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в Постанові № 5 від 30.03.2012 року, при вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Відповідно до п. 5.3 договору поруки дія цього договору закінчується належним виконанням позичальником взятих на себе зобов'язань по кредитному договору чи виконання поручителем своїх зобов'язань за умовами цього договору. При цьому слід зазначити, що за змістом п. 1.1 договору поруки поручитель зобов'язався відповідати перед кредитором за належне виконання [PERSON] взятих на себе зобов'язань, зокрема повернути кредит до 18.08.2011 року. В судовому засіданні представник відповідача повідомив, що станом на даний час в іншому провадженні розглядається цивільна справа про стягнення з [PERSON] та [PERSON] заборгованості за кредитним договором, про що представник позивача не заперечував, як і у відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України не було надано доказів, які б спростовували такі пояснення представника банку. Таким чином, з цього випливає, що банк звернувся до суду з вимогою до поручителя повернути борг за кредитним договором, а тому саме у такому судовому провадженні належить з»ясувати наявність підстав для припинення поруки у зв»язку дотриманням чи ні банком строку звернення із позовом до поручителя, оскільки у цій справі жодних належних та допустимих доказів тому, що вказаний 6-ти місячний строк на сьогодні закінчився, надано не було. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed