Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], ТОВ «Златен Край» про визнання договору оренди землі недійсним. Свої вимоги мотивує тим, що їй на підставі Державного акту [NUMBER] виданого Тарутинською районною державною адміністрацією Одеської області 27 квітня 2004 року належить земельна ділянка площею 1,68 га, яка розташована на території Вільненської сільської ради Тарутинського району Одеської області. У 2005 році між нею та [PERSON], котрий на той час здійснював фактичне користування земельною ділянкою, був укладений договір оренди землі. Разом з тим, на початку квітня 2015 року вона отримала свій екземпляр договору і побачила, що він укладений між нею та [PERSON] і ТОВ «Златен Край». Вважає, що вказаний договір укладений з порушенням вимог чинного законодавства, зокрема вона укладала його тільки з [PERSON], а не з ТОВ «Златен Край»; не проведена державна реєстрація договору; межі земельних ділянок не зазначені в натурі; відсутній акт прийому-передачі об'єкту оренди; не має плану (схеми) земельної ділянки, яка є невід'ємною частиною договору, не вказана нормативна грошова оцінка земельної ділянки, порушені вимоги відносно того, що орендар не мав права передавати в суборенду орендовані земельні ділянки без згоди орендодавця, тобто ТОВ «Златен Край». У зв'язку з цим, позивач просить в судовому порядку визнати договір оренди землі, укладений між [PERSON] та [PERSON] і ТОВ «Златен Край» 20 січня 2005 року недійсним. Разом з тим, ТОВ «Златен Край» звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON] про встановлення земельного сервітуту, зокрема встановити строковий платний земельний сервітут на земельну ділянку № 824 площею 0,64 га та на земельну ділянку № 834 площею 1,04 га, загальною площею 1,68 га, що належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі Державного акту на право на земельну ділянку [NUMBER] у виді права догляду за виноградниками та збиранню врожаю з правом проїзду та застосування транспортних засобів зі строком дії земельного сервітуту 10 років та з оплатою 2700,00 гривень на рік. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Свої позовні вимоги підтримала, в задоволенні зустрічного позову просила відмовити. Представник відповідачів [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. В задоволенні первісного позову [PERSON] просив відмовити, зустрічну позовну заяву підтримав. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. Так, згідно зі ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під захистом розуміються дії уповноваженої особи, діяльність юрисдикції органів та осіб, які у передбаченому законом порядку зобов'язані вжити заходів до поновлення порушеного, оспорюваного чи невизнаного цивільного і права. Способом захисту цивільних прав та інтересів, згідно із п. 2 частини 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, може бути визнання правочину недійсним. Зазначена норма кореспондується зі ст. 152 Земельного кодексу України і відповідно до підпункту в п. 3 зазначеної статті захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання угоди недійсною. Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України) Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. (ч. 2 ст. 215 ЦК України) Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). (ч.3 ст.215 ЦК України) Статтею 230 Цивільного кодексу України встановлені правові наслідки вчинення правочину під впливом обману. Так відповідно до ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину або якщо вона замовчує їх існування. Постановою пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за № 9 від 06 листопада 2009 року, зокрема п. 20 надано роз'яснення, що вважається правочином, який вчинений під впливом обману. Так, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадках навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою оману є умисел у діях однієї із сторін правочину. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей. які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише Факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом зведення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Станом на дату укладання договору оренди землі від 20 січня 2005 року між позивачем та відповідачем діяла постанова Кабінету Міністрів України від 25 грудня 1998 року № 2073 «Про затвердження Порядку державної реєстрації договорів оренди землі», яка була прийнята на підставі ст. 18 Закону України «Про оренду землі», відповідно до якої забезпечення реєстрації договорів оренди було покладено на відповідні державні органи земельних ресурсів, який і здійснив реєстрацію договору оренди землі від 19 квітня 2006 року за № 148 (а.с. 23). В подальшому ст. 18 Закону України «Про оренду землі», яка передбачала набрання чинності договору оренди землі після його державної реєстрації було виключено в зв'язку з внесенням змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 11 лютого 2010 року № 1878. Абзацом 2 п. 3 Прикінцевих та перехідних положень вищезазначеного закону було визначено, що до 01 січня 2012 року державна реєстрація права власності, права користування (сервітуту) земельними ділянками, права постійного користування земельними ділянками, договорів оренди земельних ділянок: право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); права забудови земельної ділянки (суперфіцій) проводиться територіальними органами земельних ресурсів. Отже, спірний договір оренди землі від 20 січня 2005 року зареєстрований у встановленому законодавством порядку на час реєстрації та є чинним. Твердження позивача про те, що межі земельних ділянок не визначені в натурі спростовується державним актом на право приватної власності на землю (а.с. 5). Стосовно інших, на думку позивача, порушень законодавства при укладенні зазначеного договору оренди, зокрема відсутнього акту прийому-передачі об'єкту оренди; плану (схеми) земельної ділянки, нормативної грошова оцінка земельної ділянки, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено, яким чином зазначені обставини порушили її права, тим більше чинність договору оренди підтверджується довідками та відомостями про тримання щорічно позивачем орендної плати (а.с. 24-27, 72-89), натомість доказів на спростування цих відомостей позивачем не надано. За таких обставин позовні вимоги про визнання договору оренди недійсним задоволенню не підлягають в повному обсязі. Стосовно зустрічного позову суд дійшов висновків про таке. Стаття 319 ЦК України вказує на той факт, що власність зобов'язує, а діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 395 ЦК України одним із видів речових прав на чуже майно є право користування (сервітут). Згідно ст. 401 ЦКУкраїни, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Тому сервітут - це право обмеженого користування чужим майном. Таким чином, підставою встановлення сервітуту є відсутність у будь-якої особи, у тому числі й у власника майна, можливості задовольнити свої потреби іншим способом, як встановлення права користування чужим майном - сервітуту. Стаття 99 ЗК України визначає види права земельного сервітуту, положення якої є такими, що встановлюють підстави, за наявності яких можливе звернення з вимогою про встановлення сервітуту як то: а) право проходу та проїзду на велосипеді; б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; в) право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм); г) право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; ґ) право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; д) право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; е) право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; є) право прогону худоби по наявному шляху; ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; з) інші земельні сервітути. Названа стаття визначає й конкретних суб'єктів між якими виникають відносини щодо сервітуту, а саме частина 1 ст. 99 ЗК України визначає, що вимагати встановлення видів земельних сервітутів можуть власники або землекористувачі земельних ділянок. Таким чином, ініціатором встановлення земельного сервітуту може бути власник або користувач земельної ділянки, що потребує використання суміжної (сусідньої) земельної ділянки, щоб усунути недоліки своєї ділянки, обумовлені місцем розташування або природним станом. Відповідно до вимог ст. 100 ЗК України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Цей перелік є вичерпним. Таким чином, судове рішення є окремою формою сервітуту. При цьому, підставою для такої форми сервітуту є відсутність домовленості сторін. За змістом ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Виходячи з системного аналізу вказаних норм, право земельного сервітуту по суті є правом обмеженого використання чужої земельної ділянки (ділянок), що надається особі, яка вимагає його встановлення від власника (володільця) цієї (слугуючої) земельної ділянки для обслуговування своєї (панівної) земельної ділянки. Таким чином, правовідносини земельного сервітуту виникають між власниками (володільцями) сусідніх земельних ділянок, а саме між власником земельної ділянки, яка має бути обтяжена сервітутом, тобто, між особою, яка зобов'язана надати свою земельну ділянку в обмежене користування, і особою, яка вимагає встановлення сервітуту для обслуговування своєї земельної ділянки (іншого нерухомого майна) і якій належить право на встановлення земельного сервітуту (Рішення Вищого господарського суду України по справі № 8/37/2012/5003 від 05 березня 2013 року). Проте, позивачем за зустрічним позовом не надано належних і допустимих доказів того, що він є власником або володільцем суміжної земельної ділянки, яка межує із земельною ділянкою, власником якої є [PERSON], а отже в задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити в повному обсязі. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed