Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-06 00:00:00

позивач [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом до відповідача [PERSON] в якому просила визнати квартиру [ADDRESS] такою, що не є спільною сумісною власністю подружжя. В обґрунтування зазначених позовних вимог посилалась на те, що 13.09.2013 відкрилась спадщина після смерті її сина [PERSON] і яку прийняли вона (його мати), його син [PERSON] та його дружина - відповідачка [PERSON] з якою він не встиг розлучитись, оскільки подружжя проживало окремо та шлюбні відносини між ними були припинені. Спадковим майном являється вищевказана квартира, однак, вона була побудована на кошти сина за і власні кошти позивача також, які вона отримала від продажу будинку, а він - від продажу автомобіля, який продав ще до шлюбу та позик. А відповідач [PERSON] ніколи в цій квартирі не була і фактично більше трьох останніх років не проживала зі спадкодавцем. При цьому, як правова підстава вказаних вимог зазначена ст.57 СК України. В судовому засіданні позивач та її представники позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник проти позову заперечували, посилаючись на його безпідставність та недоведеність, оскільки відповідачка та [PERSON] проживали однією сім»єю і до шлюбу, а також вже в період після його укладення придбали вказану квартиру за власні спільні кошти. Крім того, посилається на відсутність будь-яких документальних підтверджень вказаним в позові підставам. При цьому, надали письмові заперечення проти позову (а.с.19-20). Врахувавши надані сторонами та їх представниками пояснення, з»ясувавши обставини, на які вони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, вивчивши письмові докази, досліджені в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, вислухавши показання допитаних в судовому засіданні свідків, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов до висновків про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог повністю, у зв'язку з наступним. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є матір»ю [PERSON] (а.с.6). Також встановлено, що 18.08.2004 року. між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб про що свідчить свідоцтво про їх одруження від 18.08.2004, актовий запис №383, серії [NUMBER] (а.с.22). [PERSON] помер [INFO], про що свідчить відповідне свідоцтво про його смерть серії [NUMBER] (а.с.7). Разом з цим, згідно свідоцтва про право власності від 16.05.2008 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської Ради (Київської міської державної адміністрації) та на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 16.04.2008р. № 678-С/КІ, квартира [ADDRESS] що складається із трьох кімнат, жилою площею 83,50 кв.м., загальною площею 192,90 кв.м. на праві приватної власності належить та зареєстрована за [PERSON](а.с.10). Із вказаного вбачається, що зазначене нерухоме майно було отримано [PERSON] за час перебування ним у шлюбі з відповідачкою [PERSON] При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Таким чином згідно визначеної законом презумпції квартира [ADDRESS] набута за час шлюбу, вважається спільною сумісною власністю подружжя, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя зазначене майно було придбано, зареєстровано чи ким внесено грошові кошти. При цьому, підстав для визнання вказаного майна таким, що є особистою власністю [PERSON] як чоловіка вказаного подружжя, в розумінні ст.57 СК України, не знайшло свого підтвердження виходячи із наступного. Наявність квитанцій за 2004 рік та 2007 рік про внесення саме [PERSON] (а.с.43-45) не виключає та не спростовує презумпцію, що вартість квартири було оплачено за рахунок спільних коштів подружжя відповідно до положень ч. 2 ст. 61 СК України. При цьому, судом не встановлена і наявність правовідносин позики за життя між [PERSON] та позивачкою, а також свідком [PERSON], щодо отримання відповідно: 2 000 і 9000 доларів США та 200000,00 грн. і 50000,00 грн., які в даному випадку не можуть розцінюватись у причиново-наслідковому зв»язку із придбанням квартири, оскільки вказане не доведено належними і допустимими доказами в розумінні вимог ст.207, ч.1 ст. 218 ЦК України, а тому показання позивача та свідків в частині підтвердження надання [PERSON] грошових коштів на придбання квартири до уваги не приймаються. Крім того, не зважаючи на те, що сторони в наданих поясненнях зазначили, що зазначене нерухоме майно до набуття права власності на нього було проінвестовано, однак ніяких доказів цьому надано не було, а вищевказані копії квитанцій за 2004 та 2007 роки про сплату [PERSON] грошових коштів також не підтверджують саме оплату інвестування будівництва вказаного нерухомого майна, оскільки не містять про це жодних відомостей. Також, не являється належним підтвердженням походження грошових коштів на інвестування вищевказаної квартири, наявність договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], що належала [PERSON], оскільки вона була ним відчужена тільки в 2012 році, тобто після придбання квартири по вул. Дмитрівській. Також, посилання сторони позивача на використання [PERSON] коштів, отриманих після продажу в 2004 році нежитлових приміщень ТОВ «Паливно-енергетична компанія «ЕнергоСоюз», де він був директором, для їх інвестування в будівництво квартири [ADDRESS], - не приймаються судом до уваги та не можуть бути покладені в основу рішення, оскільки в силу ст.115 ЦК України саме господарське товариство є власником одержаних доходів, а не його директор та співвласник. Крім того, жодна із сторін не надала суду доказів щодо взагалі проведення ремонту у вказаній квартирі та несення при цьому витрат і по її утриманню також. В той час як в силу правил ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлено і не заперечувалось сторонами, що дійсно до офіційного укладення шлюбу [PERSON] та відповідачка [PERSON] проживали разом однією сім»єю, а з 2011 року - окремо, однак, в кв.[ADDRESS] з 2011 року до часу смерті проживав [PERSON] зі своєю сестрою - 3 особою: [PERSON] та сином від першого шлюбу [PERSON] Положеннями ч. 1. ст. 74 СК України визначено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Разом з цим згідно ч. 2 ст. 3 СК України,сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. При цьому у положеннях п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року за № 11 роз»яснено, що при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. До того ж Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.1999р. за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім'ї») визначено таку обов'язкову ознаку члена сім'ї, як ведення спільного господарства. Судом під час судового розгляду справи достовірно встановлено і підтверджено показаннями свідків [PERSON], [PERSON], які показали, що у [PERSON] та відповідачки була сім»я і вони разом проживали до 2010 чи 2012 року. А також показаннями свідка [PERSON], який зазначив, що він проживав в сім»ї батька [PERSON] та [PERSON] та її сином від першого шлюбу з 2007 року постійно однією сім»єю до 2011 року в квартирі відповідачки по вул.Братиславській в м.Києві, а потім уже з батьком та його сестрою в частково відремонтованій квартирі [ADDRESS]. Існування між [PERSON] та [PERSON] таких обов'язкових елементів сім'ї як взаємопов'язаність спільним побутом та його ведення, наявність у них усталених взаємних прав та обов'язків, що притаманні подружжю в період з 1997 року по 2011 рік знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. Суд вважає, що в даному конкретному випадку факт спільного проживання з 1997 року призвів до утворення сім'ї, що потягло офіційне укладення шлюбу який був зареєстрований в серпні 2004 року. Наявність психо-емоційного зв'язку та особистісної взаємної схильності сторін у період їх спільного проживання утворило стійкий, юридично-значимий стан сімейних відносин між [PERSON] та [PERSON], які спільні майнові відносини врегульовували відповідними зобов'язальними правочинами (придбанням квартири). Разом із тим, як вже зазначалось, спільне проживання між ними тривало до 2011 року. Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Положеннями ч. 1 ст. 117 ЦК України визначено, що об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Таким чином, в період після моменту виникнення відносин із відповідачкою до шлюбу з нею, а також після реєстрації шлюбу, [PERSON] оформив право власності на квартиру [ADDRESS]. При цьому, доказів тому, що оплата або інвестування вказаного нерухомого майна відбулась за рахунок особистих коштів [PERSON], частина яких вже була у нього, а решта - взята останнім на умовах позики та до моменту виникнення відносин із відповідачем, а тому являється його особистою власністю в розумінні ст.57 СК України - не доведені позивачем під час розгляду справи. Згідно вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Разом з цим положеннями ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У зв'язку із наведеним та враховуючи презумпцію визначену ст. 60 і ч. 2 ст. 61 СК України, суд приходить до висновку, що кв.[ADDRESS] являється спільною сумісною власністю подружжя як набуте під час шлюбу між [PERSON] та [PERSON], а тому позовні вимоги про визнання вищевказаного нерухомого майна таким, що не є спільною сумісною власністю подружжя - задоволенню не підлягають. Судові витрати розподілені за правилами ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed