Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] ,про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. У позові позивач вказує, що вона є власницею квартири [ADDRESS] , у вищевказаній квартирі зареєстровано [PERSON] . Однак, [PERSON] у квартирі не проживає вже понад 5 років, будь-які його особисті речі у будинку відсутні, він не бере участі в утриманні будинку та ніколи не здійснював оплату за комунальні послуги. Позивач зазначає, що на даний час вона має право на отримання державної субсидії на оплату житлово-комунальних послуг, але реєстрація місця постійного проживання відповідача у належній позивачу квартирі перешкоджає в отриманні гарантованої їй державою допомоги. Добровільно у встановленому законом порядку відповідач знятися з реєстрації відмовляється, а тому позивач вимушена звертатися до суду з відповідним позовом. Позивач [PERSON] , будучи повідомлена належним чином про день та час розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, проте від неї надійшла заява, в якій вона просить справу розглядати у її відсутність. У заяві також вказано, що позовні вимоги, вона підтримує та просить їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Також, в заяві позивач просить долучити до матеріалів справи квитанції про оплату комунальних послуг та інші документи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, повідомлявся про день та час розгляду справи, про причини своєї неявки у судові засідання відповідач суду не повідомив, заяв про відкладення судового розгляду, відзив на позовну заяву чи зустрічну позовну заяву до суду не подав, та відповідно до положень ч.11 вважається, що відповідач повідомлений належним чином про розгляд справи. Частина 1 статті 280 ЦПК України визначає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно статті 281 ЦПК України про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Суд у судовому засіданні, враховуючи письмову згоду позивача на заочний розгляд справи, ухвалив провести заочний розгляд справи за відсутності позивача та відповідача, враховуючи наявність підстав, передбачених ч.1 ст.280 ЦПК України. Вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст.2 ЦПК України). Судом встановлено, що відповідно до договору дарування квартири від 27.11.2019, що посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Черкаської області Імбері Я.С., [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру [ADDRESS] . У будинковій книзі для прописки громадян, що проживають у будинку [ADDRESS] вказано, що у вказаній квартирі зареєстровані [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Мешканцями будинку [ADDRESS] складено акт, в якому вказано, [PERSON] не проживає у квартирі [ADDRESS] понад 5 років. Також, в якості доказів позивачем долучено квитанції про оплату її матір`ю [PERSON] послуг за житлово-комунальні послуги. [PERSON] народилася [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , актовий запис № 242, батьками записані: [PERSON] та [PERSON] . 15.06.2018 , у зв`язку з укладенням шлюбу з [PERSON] , позивач змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 15.06.2018, актовий запис № 216. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна буд-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення на протязі 6-ти місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Основні підстави втрати права користування жилим приміщенням зазначені у ч.2 ст. 107 Житлового кодексу України - у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами ЖК України» відповідно до ст. 107 ЖК України (аналогічна ст.167 ЖК України) наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, утворення сім`ї в іншому місці, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З норм статей 3, 7, 10 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вбачається, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється уповноваженим органом реєстрації - виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення цієї особи права користування житловим приміщенням. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. На підставі наведеного вище суд дійшов висновку, що вимога позивача про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , є обґрунтованою і підлягає задоволенню, в іншій частині позовних вимог необхідно відмовити.

Outcome: approved