Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом та просила визнати недійсним договір дарування житлового будинку, що розташований за адресою [ADDRESS] , укладений 19 липня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Кагарлицького районного нотаріального округу Київської області Руденком A.B. 09.07.2020 року за реєстровим № 1153. Визнати недійсним договору дарування житлового будинку, що розташований за адресою [ADDRESS] , укладений 16 липня 2021 року між [PERSON] і [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Герасименко Н.М. 16.07.2020 року за реєстровим № 2799 Визнати за позивачем право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а саме: житловий будинок загальною площею - 68.0 кв. м., житловою площею - 45,5 кв.м, зазначений в плані за літерою «А», та господарські будівлі та споруди: погреб за літерою «Б», сарай за літерою «В», сарай за літерою «Г», навіс за літерою «Д», сарай за літерою «З», сарай за літерою «Ж», криниця за літерою «L», ворота за літерою «h», паркан за літерою «h1», паркан за літерою «h2», що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] , [INFO] , рнокпп: [NUMBER] , на Ѕ частину житлового будинку що розташований за адресою: [ADDRESS] , запис про право власності в реєстрі №43033574. Скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] , [INFO] , рнокпп: [NUMBER] , на Ѕ частину житлового будинку що розташований за адресою: [ADDRESS] , запис про право власності в реєстрі №43033476. Мотивувала заяву тим, що 19 липня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Кагарлицького районного нотаріального округу Київської області Руденком A.B. 09.07.2020 року за реєстровим № 1153, на підставі якого у власність [PERSON] перейшов житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Однак, укладаючи даний правочин, Позивачка під договором дарування розуміла договір довічного утримання, оскільки на час вчинення правочину їй було 78 років і через похилий вік та стан здоров`я вона потребувала та потребує стороннього догляду. Додатково до всього, ще до моменту укладення спірного договору, сторони домовилися, що відповідачка доглядатиме позивачку, в обмін на що, остання передасть їй власний житловий будинок. Позивач не мала наміру дарувати будинок, а бажала проживати в ньому і хотіла залишити його доньці в обмін на догляд з її боку. Не зважаючи на укладений між сторонами договір, життя з відповідачкою в одному будинку не складалось, оскільки чоловік відповідачки постійно морально тиснув на позивачку та знущався з неї у час відсутності відповідачки вдома. Про факти психологічного насильства позивачка неодноразово повідомляла Відповідачці, родичам та знайомим, окрім того зверталася письмово до органів місцевого самоврядування з проханням допомоги. В подальшому неприязні стосунки виключно погіршувались. Не беручи до уваги неприязні стосунки, що складалися між сторонами на протязі тривалого часу, позивачка до 23 червня 2021 року, тобто на протязі майже одного року з моменту укладення спірного правочину, проживала у власному будинку, здійснювала догляд будинку та власного господарства, при цьому відповідачка доглядала позивачку та вони, проживали однією сім`єю в будинку, котрий для позивачки був та залишається єдиним житлом. Всі кошти Позивачки, отримані у якості пенсійного забезпечення, спрямовувалися на утримання будинку та ведення спільного господарства, Позивачка мала вільний доступ як до будинку так і до всіх господарських споруд, розташованих на прибудинковій території, а тому вважала себе повноцінним власником господарства, даний факт тим самим підтверджує наміри як Відповідачки так і Позивачки про виконання зобов`язань щодо утримання Позивачки Відповідачкою, до моменту її смерті. Відомості щодо спільного проживання Позивачки та Відповідачки в будинку за адресою: [ADDRESS] , підтверджується довідкою старости села Горохове від 23.07.2021 року. До моменту пред`явлення даної позовної заяви, Позивачка зареєстрована в будинку за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить відмітка в її паспортному документі та не мала на меті зніматися з місця реєстрації. Під час підписання договору позивачці не було роз`яснено суть та наслідки укладеного правочину, а через похилий вік вона не могла прочитати та осмислити все те, що підписує. Вголос нотаріусом не було прочитано договір, різницю між договором дарування, договором довічного утримання чи заповітом нотаріусом позивачці не роз`яснювалося. 23 червня 2021 року, чоловіком відповідачки було примусово виселено позивачку з власного будинку та закрито всі можливі доступи (проходи) до будинку, з посиланням на укладений між сторонами договір дарування та те, що даний будинок Позивачці не належить. Разом з тим, речі позивача так і залишилися в будинку до 24 липня 2021 року. 24 липня 2021 року, чоловіком відповідачки зі скандалом та з супроводженням наряду поліції Кагарлицького РВ Обухівського відділення поліції, було повернуто речі позивачки та речі іншої з доньок позивачки, котрі знаходилися на території та у будинку домогосподарства за адресою: [ADDRESS] . Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо [PERSON] ІПН [NUMBER] , позивачка не має у власності об`єктів житлової нерухомості, тобто даний будинок був її єдиним власним житлом. Оскільки наміру і бажання укладати договір дарування свого єдиного житла позивач ніколи не мала, то вона вважає, що спірний договір дарування було укладено всупереч її волі внаслідок помилки щодо розуміння наслідків правочину. Відповідно до відомостей інформаційної довідки, отриманої з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, було встановлено той факт, що відповідачем [PERSON] , [INFO] (на слідуючий день після звернення позивачки до нотаріуса за екземпляром підписаного між сторонами спірного договору дарування), було здійснено відчуження житлового будинку за адресою [ADDRESS] , за договором дарування №2799 від 16.07.2021 року, на користь власних дітей: [PERSON] та [PERSON] . Вищевказане свідчить про те, що після фактичного виселення позивачки з її будинку (23 червня 2021 року), та отримання нею відомостей щодо оскаржуваного договору від нотаріуса (15 липня 2021 року), відповідачкою було свідомо відчужено спірну нерухомість на користь власних дітей, з метою ускладнення для позивача процесу оскарження спірного договору дарування та унеможливлення повернення нерухомого майна у власність позивачки. Тобто, вказаний правочин є фіктивним, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, оскільки діти відповідачки фактично були обізнані про ситуацію що склалася між сторонами спору та не проживають і не мають наміру в подальшому проживати в спірному будинку, що свідчить про відсутність фактичної передачі нерухомого майна співвідповідачам. Сторони Договору дарування № 2799 від 16.07.2021 року, укладаючи даний договір не мали наміру створювати відповідні правові наслідки, а правочин було вчинено виключно з метою приховування справжніх намірів учасників правочину, таких як ускладнення повернення майна, у випадку оскарження (визнання недійсним) позивачем договору дарування. В судовому засіданні позивач та представник позивача - адвокат Волощенко В.І. позов підтримали та просили задоволити в повному обсязі. Відповідачі в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову. Відповідач [PERSON] в поясненнях послалась на те, що позивача ніхто з спірного будинку не вигонив і у позивача є ключі від спірного будинку та своя кімната в цьому будинку і яка сама перейшла жити до іншої дочки. Нотаріус роз`яснив матері під час укладення договору дарування житлового будинку, що бувають випадки коли діти виганяють батьків , а мати відповіла на це, що сама їх вижене. Позивач мала неприязнь до свої зятів і в тому числі її чоловіка та хоче безпідставно щоб вона вигнала свого чоловіка. Представник відповідача [PERSON] в поясненнях просив відмовити в задоволенні позові з підстав, вказаних у відзиві відповідача. Відповідач У відзиві на позов [PERSON] послалась на те, що волевиявлення позивача на укладення договору дарування було вільним і відповідало внутрішній волі позивача. У тексті договору дарування не міститься застережень ( умов) щодо її зобов`язання утримувати позивача та піклуватися про неї. Позивач і раніш мала намір передати їй спірний житловий будинок, склавши 20.02.2018 року заповіт яким заповіла спірний житловий будинок їй. Відповідачем [PERSON] також подано заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності з обґрунтуванням, що позовна давність в 1 рік застосовується до вимог про розірвання договору дарування відповідно до ст.258 п.5 ЦК України. Відповідач [PERSON] в поясненнях послалась на те, що у позивача є ключі від спірного будинку в якому вона може проживати. Відповідач [PERSON] в поясненнях послалась на пояснення матері [PERSON] і сестри [PERSON] які він підтримав. Судом встановлено, що 19 липня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Кагарлицького районного нотаріального округу Київської області Руденком A.B. 09.07.2020 року за реєстровим № 1153, на підставі якого у власність [PERSON] перейшов житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 204ч.1 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно ч. 1 ст. 627 Цивільного Кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Виходячи зі змісту статті 717 ЦК України договір дарування належить до безоплатних правочинів та за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальниками будь-яких зобов`язань матеріального характеру. Згідно положень частини другої статті 719 ч.2 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Укладаючи даний правочин, Позивачка під договором дарування розуміла договір довічного утримання, оскільки на час вчинення правочину їй було 78 років і через похилий вік та стан здоров`я вона потребувала та потребує стороннього догляду. До моменту укладення спірного договору, позивач вважала що відповідачка зобов`язується доглядатиме позивачку, в обмін на що, остання передасть їй власний житловий будинок. Позивач не мала наміру дарувати будинок, а бажала проживати в ньому і хотіла залишити його доньці в обмін на догляд з її боку. Наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами на момент вчинення договору дарування є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування протягом тривалого часу. Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 Цивільного кодексу України є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України. Зміст правочину, відповідно до частин 1-3, 5 статті 203 ЦК України, не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вказаних вимог є підставою недійсності правочину. Правові наслідки правочину, який учинено під впливом помилки, визначено статтею 229 ч.1 ЦК України. Так, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законові Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Під помилкою у цьому випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття суб`єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на волевиявлення особи, за відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншій особі без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку: неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Такими обставинами є вік позивача, стан його здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживання в спірному будинку після укладення договору дарування. Під час підписання договору позивачці не було роз`яснено суть та наслідки укладеного правочину, а через похилий вік вона не могла прочитати та осмислити все те, що підписує і це підтверджується поясненнями відповідача [PERSON] про те , що нотаріус роз`яснив матері під час укладення договору дарування житлового будинку, що бувають випадки коли діти виганяють батьків , а мати відповіла на це, що сама їх вижене з яких вбачається, що [PERSON] вважала, що залишиться власником житлового будинку до дня смерті і буде розпоряджатися спірним майном. За правовими позиціями Верховного Суду України, що викладені ним у постановах від 21 жовтня 2015 року у справі №6-202ЦСІБ, від її листопада 2015 року у справі №6-И2цсі5, від 2 грудня 2015 року №6-2087ЦСІ5 і від 27 квітня 2016 року у справі №6-372ЦСІ6, постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі N 727/2751/16-ц, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником. 23 червня 2021 року, чоловіком відповідачки [PERSON] було примусово виселено позивачку з власного будинку та закрито всі можливі доступи (проходи) до будинку, з посиланням на укладений між сторонами договір дарування та те, що даний будинок Позивачці не належить і позивач перейшла проживати за адресою [ADDRESS] , що підтверджується довідкою виконкому Кагарлицької міської ради Київської області від 23.07.2021 року, показами свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо [PERSON] ІПН [NUMBER] , позивачка не має у власності об`єктів житлової нерухомості, тобто даний будинок був її єдиним власним житлом. Оскільки наміру і бажання укладати договір дарування свого єдиного житла позивач ніколи не мала, то спірний договір дарування було укладено всупереч її волі внаслідок помилки щодо розуміння наслідків правочину. Тому визнати недійсним договір дарування житлового будинку, що розташований за адресою [ADDRESS] , укладений 19 липня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Кагарлицького районного нотаріального округу Київської області Руденком A.B. 09.07.2020 року за реєстровим № 1153. Відповідно до відомостей інформаційної довідки, отриманої з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та договору дарування житлового будинку , встановлено той факт, що відповідачем [PERSON] , [INFO] було здійснено відчуження житлового будинку який розташований за адресою [ADDRESS] , за договором дарування №2799 від 16.07.2021 року, на користь власних дітей: [PERSON] та [PERSON] в рівних частках кожному Ѕ і Ѕ.. Діти відповідачки [PERSON] відповідачі [PERSON] і [PERSON] фактично не були обізнані про ситуацію що склалася між сторонами спору [PERSON] і [PERSON] так як не проживали однією сім`єю з вказаними особами і не мали наміру проживати в спірному будинку та на час розгляду справи визнавали право позивача на проживання в спірному житловому будинку, що свідчить про те, що відповідачі [PERSON] і [PERSON] були добросовісними набувачами по договору дарування від 16.07.2021 року, так як не знали і не могли знати , що [PERSON] не мала права дарувати їм спірне майно. Відповідно до ст.387 ч.1 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ст.388 ч.3 ЦК України передбачено, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Спірне майно набуте відповідачами [PERSON] і [PERSON] безоплатно по договору дарування від відповідача [PERSON] яка не мала права його відчужувати , а тому власник [PERSON] має право витребувати спірне майно від добросовісних відповідачів у всіх випадках. Тому визнати за позивачем право власності на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а саме: житловий будинок загальною площею - 68.0 кв. м., житловою площею - 45,5 кв.м, зазначений в плані за літерою «А», та господарські будівлі та споруди: погреб за літерою «Б», сарай за літерою «В», сарай за літерою «Г», навіс за літерою «Д», сарай за літерою «З», сарай за літерою «Ж», криниця за літерою «L», ворота за літерою «h», паркан за літерою «h1», паркан за літерою «h2», що розташовані за адресою: [ADDRESS] в порядку витребування від добросовісних набувачів [PERSON] та [PERSON] по Ѕ частині вказаного майна з кожного. І скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на Ѕ частину житлового будинку що розташований за адресою: [ADDRESS] , запис про право власності в реєстрі №43033574 та скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на Ѕ частину житлового будинку що розташований за адресою: [ADDRESS] , запис про право власності в реєстрі №43033476. В задоволенні позову в частині визнання недійсним договору дарування житлового будинку, що розташований за адресою [ADDRESS] , укладений 16 липня 2021 року між [PERSON] і [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Герасименко Н.М. 16.07.2020 року за реєстровим № 2799 - відмовити, так як це неналежний спосіб захисту порушених прав власності відповідно до положень ст.387, 388 ЦК України . Також позивачем не доведено, що відповідачі [PERSON] і [PERSON] знали або могли знати , що [PERSON] не мала права дарувати їм спірне майно так як відповідно до ст.81 ч.1 ЦПК України не надали належних і допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин. Заява про застосування наслідків пропуску строку позовної давності з обґрунтуванням, що позовна давність в 1 рік застосовується до вимог про розірвання договору дарування відповідно до ст.258 ч.2 п.5 ЦК України не ґрунтується на позовних вимогах та нормах ЦК України. Позов подано про визнання недійсним договору дарування, а не про його розірвання, а тому положення ст.258 ч.2 п.5 ЦК України суд не застосовую. Відповідно до ст.257 ч.1 ЦК України в цьому спорі загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки. Відповідно до ст.261 ч.1 ЦК України перебіг позовної давності для позивача почався з наступного дня після укладення договору дарування під впливом помилки, а саме з 20 липня 2020 року коли позивач могла дізнатися про порушення свого права власності та про особу , яка його порушила. Позов подано до суду 26.07.2021 року в межах строку позовної давності, а тому відсутні підстави для застосування наслідків спливу позовної давності, передбачених ст.267 ч.4 ЦК України.

Outcome: approved