Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання за нею права власності на житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 174,8 кв.м., житловою площею 124,3 кв.м., разом з господарськими спорудами, а саме прибудовою а-2, гаражем Б, сараєм В воротами, хвірткою та огорожею. Таке право власності на 1/2 частину цього будинку просить визнати в порядку спадкування після смерті чоловіка [PERSON], який помер [INFO], а на іншу частину цього будинку разом з господарськими спорудами, право власності просить визнати як на частку у спільному майні подружжя. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 19.11.1987р. вона з чоловіком [PERSON] придбала дерев'яний житловий будинок, що знаходивсь у [ADDRESS]. Рішенням Виконавчого комітету Червоноармійської районної ради від 13.09.1988р. їм було надано дозвіл на добудову веранди цього будинку. Такого рішення вони не виконали, проте у цей період часу, за власний кошт здійснили будівництво нового будинку шляхом знесення старого, що мало місце у 1991 році. Після закінчення будівництва вся сім'я продовжувала в ньому проживати, і коли [INFO] [PERSON] помер, позивач звернулась в Четверту Львівську державну нотаріальну контору для оформлення спадщини, однак отримала відмову з підстав відсутності правовстановлюючих документів на новостворений будинок. На момент завершення будівництва, чинне на той час законодавство не пов'язувало момент виникнення права власності з моментом його державної реєстрації, і документом, який підтверджував право власності на нерухоме майно був технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. В технічному паспорті на будинок від 18.08.2011р. є зафіксованим факт завершення будівництва у 1991 році, і на її думку, цим підтверджується наявність у [PERSON] права власності на цей будинок, яке вона як єдиний спадкоємець має право оформити на себе в порядку спадкування. Відсутність правовстановлюючих документів позбавляє її можливості реалізувати свої спадкові права шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину, і оскільки наявність права власності у її чоловіка існувало та не вимагало додаткового підтвердження у спосіб його реєстрації, а за життя чоловіка правовстановлюючі документи виготовлені не були, вимушена в судовому порядку захищати свої спадкові права, з приводу чого пред'явила згаданий позов. Крім цього, оскільки будинок набутий подружжям за час шлюбу і є спільною сумісною власністю, виходячи з принципу рівності часток, вважає, що їй на праві власності належить інша 1/2 частина цього будинку, і за відсутності правовстановлюючих документів, таке право власності також просить визнати в судовому порядку. В судовому засіданні представники позивача згідно належної довіреності від 11.03.2014р. - [PERSON] та [PERSON] підтримали заявлені вимоги, дали пояснення, аналогічні вищенаведеним та просять позов задовольнити. Представник відповідача згідно належної довіреності від 05.03.2014р. [PERSON] в судовому засіданні заявила, що у вирішенні спору покладається на розсуд суду, оскільки відмітка про самочинне будівництво, яка містилась в технічному паспорті від 18.08.2011р. позивачем у встановленому законом порядку знята. Висловилась, що на даний час існує можливість врегулювати спір в позасудовому, адміністративному порядку, однак не заперечуючи права позивача на судовий захист, заявлені вимоги не може назвати безпідставними. Представник третьої особи - ЛМР згідно належної довіреності від 06.09.2013р. [PERSON] в судовому засіданні проти обґрунтованості позову заперечив. Майно, на яке позивач просить визнати право власності є новоствореним, і оскільки природа позовної вимоги після зняття відмітки про самочинне будівництво може бути задоволеною в позасудовому порядку, шляхом звернення до органів державної влади для проведення реєстрації права власності новоствореного об'єкту, немає підстав для вирішення спору в судовому порядку. Насправді, такий спір про право позивача є відсутнім, ні відповідач, ні ЛМР не оспорює прав позивача на житловий будинок, тому в даній справі не існує об'єкту судового захисту. Позивач не зверталась до органів державної влади для реєстрації права власності, а тому, останні не вирішували цього питання, і як наслідок, не може існувати порушення права. В загальному, вимоги позивача вважає передчасними і за відсутності порушеного права та спору про право, в задоволенні позову просить відмовити. Представники третіх осіб - Реєстраційної служби ЛМУЮ та Четвертої ЛДНК в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, попередньо скерували до суду заяви про розгляд справи у їх відсутності та у вирішенні спору покладаються на розсуд суду. За погодженням з учасниками процесу, суд вважає можливим розглянути справу без їх участі на підставі зібраних доказів, про вичерпний перелік яких сторони ствердили в судовому засіданні. Заслухавши пояснення представників позивача, представників відповідача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, матеріали інвентаризаційної справи на будинок [ADDRESS], оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 19.11.1987р. [PERSON] набув у власність дерев'яний жилий будинок з всіма господарськими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] та складається в цілому з чотирьох кімнат площею 44 кв.м. та однієї кухні (а.с.7-8). Рішенням Виконавчого комітету Червоноармійської районної ради народних депутатів № 580 від 13.09.1988р. (а.с.9) надано дозвіл на здійснення добудови веранди до будинку розміром 3,0 х 6,0 м. і будівництво гаражу зблокованого з існуючим сараєм. Після добудови, загальна площа будинку складатиме 76,32 кв.м. Як вбачається з технічного паспорта на жилий будинок від 18.08.2011р. (а.с.13-16) загальна площа будинку становить 197,6 кв.м., житлова площа - 174,8 кв.м. Як пояснили в судовому засіданні представники позивача, на підставі вищезгаданого рішення було здійснено будівництво нового будинку, при цьому, будь-які дозволи органами державної влади на здійснення такого будівництва не надавались, тобто умови рішення від 13.09.1988р. №580 залишились не виконаними. Згідно оціночного акту на будинок (а.с.62,63, рік побудови значиться 1991р. В технічному паспорті на будинок (а.с.56 зв.) містилась відмітка про самочинне будівництво, а саме про не виконання умов рішення № 580 від 13.09.1988р., однак в подальшому, органом БТІ така відмітка була скасована, про що також в технічному паспорті міститься відповідний запис. Як вірно вказує позивач, посилаючись на лист ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013р. № 24-753/0/4-13, умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 105 ЦК УРСР 1963р., яка була чинною на момент завершення будівництва, що згідно матеріалів інвентаризаційної справи мало місце в 1991р., громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його. Сторона позивача вірно вказує, що до 05.08.1992р. законодавство не передбачало процедури оформлення права власності у спосіб здачі об'єкта в експлуатацію, однак чинне тоді законодавство також не передбачало набуття права власності на самочинно збудоване майно лише після завершення такого будівництва. Процедура узаконення самочинного будівництва на той час відбувалась в адміністративному порядку, після чого припиняв своє існування правовий статус будинку як самочинного. В судовому засіданні встановлено, що в адміністративному порядку питання про узаконення самочинного будівництва не вирішувалось, а отже, після завершення будівництва у [PERSON] не могло виникнути права власності на це майно, яке позивач бажає успадкувати. За таких обставин, не наявність права на майно яке існувало в часі, про що помилково стверджує позивач, а підтвердження цього права правовстановлюючими документами, тобто визнання цього права з боку держави, чого немає в даному випадку, може бути підставою для включення майна до спадкової маси. В іншому випадку, майно, яке не визнане державою, не може бути включеним до складу спадщини. Фактично таке право було в наявності, чого суд не оспорює, однак воно не було оформленим юридично, і як наслідок є не набутим спадкодавцем. Є вірним посилання на вимоги п. 3.1 «Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж», однак невірним є тлумачення цієї норми стороною позивача. В цивільному праві, яке діяло як на момент завершення будівництва, тобто станом на 1991р., так і на момент розгляду справи, самочинне будівництво завжди визнавалось триваючим правопорушенням, і якщо до 05.08.1992р. процедура узаконення самочинного будівництва, була адміністративною, шляхом винесення відповідного рішення органом місцевого самоврядування, то після цієї дати, якщо самобуд не був узаконеним, процедура його узаконення відбувається виключно шляхом прийняття об'єкта до експлуатації. Узаконення самочинного будівництва є обов'язковою умовою для того, що таке майно породжували для його власника відповідні права та обов'язки, і зміст роз'яснень Інспекції ДАБК від 01.09.2011р. № 40-12-2409, на які також покликається позивач зводяться виключно до порядку проведення узаконення, або ж в адміністративному порядку, або ж шляхом прийняття в експлуатацію. Якщо до 05.08.1992р. об'єкт самочинного будівництва не узаконений, порушення цивільного законодавства в часі триває і таке майно до його узаконення не є об'єктом права власності. Згаданий вище Порядок не звільняє позивача від обов'язку здати об'єкт в експлуатацію, який збудований до 05.08.1992р., а лише встановлює для нього окрему, відмінну від загальних правил, процедуру прийняття об'єкта до експлуатації. Якщо об'єкт самочинного будівництва, збудовано до 05.08.1992р., узаконений до цієї дати, він не підлягає здачі в експлуатацію, оскільки таке майно вже визнано державою та перебуває в цивільному обороті. Якщо ж будинок збудований самочинно до 05.08.1992р. і до цього часу не узаконений в порядку, який діяв до цієї дати, спосіб його узаконення є виключно шляхом здачі в експлуатацію. Технічний паспорт в свою чергу, який складено за результатами технічної інвентаризації, замінює декларацію про готовність об'єкту до експлуатації і лише засвідчує, що будівництво, яке закінчено до 05.08.1992р., відповідає вимогам законодавства. Представники позивача в судовому засіданні повідомили, що будинок в експлуатацію не зданий. Заява разом з необхідними документами в Інспекцію ДАБК не направлялась і питання узаконення самочинного будівництва в адміністративному порядку не вирішувалось. Після скасування в технічному паспорті відмітки про самочинне будівництво, житловий будинок втратив правовий статус самочинного будівництва, і до його здачі в експлуатацію він набув правового статусу незавершеного будівництва. Згідно п. 8 Постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов'язки входять до складу спадщини. У справі яка розглядається, до позивача, як єдиного спадкоємця після смерті [PERSON], в порядку спадкування не могло перейти право власності на житловий будинок, оскільки таке право, з правової точки зору відсутнє у самого спадкодавця. Єдиним правом, яке перейшло до позивача після смерті її чоловіка є майнове право забудовника, і враховуючи те, що відмітка про самочинне будівництво є скасована - до майнового права забудовника, яке перейшло до позивача слід також віднести право здачі об'єкта в експлуатацію та отримання на своє ім'я відповідних документів які посвідчують право власності, тобто право на вирішення питання про правовий статус житлового будинку в адміністративному, позасудовому порядку, яким остання не скористалась, звернувшись безпосередньо до суду. Завданням судочинства та об'єктом судового захисту завжди є порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи та інтереси особи, проте в справі яка розглядається, такі порушення відсутні. Слід визнати правильною позицію представника ЛМР про передчасність заявлених вимог. На даний час спір про право позивача є відсутнім. З боку державних органів таке право не оспорювалось, і тим більше, навіть не розглядалось. Суд не вправі змінювати орган, якому закон надав повноваження узаконювати забудову, і виключно після того, як в адміністративному порядку питання про правовий статус будинку не буде вирішеним, матиме місце спір про право, що може бути об'єктом судового захисту і чого немає в справі яка розглядається. За таких обставин, не його наявність права на майно, як про це помилково вважає позивач, а його підтвердження правовстановлюючими документами, тобто визнання цього права з боку держави, чого немає в даному випадку, може бути підставою для включення майна до спадкової маси. В іншому випадку, майно, яке не визнане державою, не може бути включеним до складу спадщини. ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справи в згаданому вище Інформаційному листі визнав необґрунтованою практику судів, які задовольняють позовні вимоги спадкоємців про визнання права власності на самочинне будівництво як на новостворене майно. Визнання права власності на новостворене майно в якості способу захисту прав спадкоємців на будинки, які містять ознаки самочинного будівництва, законодавством не передбачено та суперечить нормам статей 331, 376 ЦК України. Такі роз'яснення узгоджуються з наведеними вище мотивами судового рішення та підтверджують правильність висновків суду про відсутність підстав для задоволення позову. Права позивача як спадкоємця на даний час порушеними не є, вони лише підлягають реалізації у спосіб здачі об'єкта в експлуатацію та оформлення на своє ім'я документів про право власності. ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справи в згаданому вище Інформаційному листі визнав правильною практику тих судів, які задовольняють вимоги спадкоємців про визнання за ними в порядку спадкування майнових прав забудовника, в тому числі, прав на здачу об'єкта в експлуатацію та оформлення на своє ім'я документів про право власності. Виключно така вимога могла б бути обґрунтованою, а оскільки позов поданий про визнання права власності, що є неправильним, неможливим є його задоволення. На підставі наведеного та

Outcome: approved