Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду 17 жовтня 2014 р. з позовом до ТзОВ «Пілот» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначила, що працювала у відповідача на посаді директора Львівської філії «Пілот» з 2004 року. 02.07.2014 р., під впливом поганих стосунків з генеральним директором товариства, написала заяву про звільнення з роботи з 02.07.2014 р., однак у подальшому вирішила не звільнятись і з 03.07.2014 р. почала виходити на роботу, а з 08.07.2014 р. перебувала на лікарняному. 18.09.2014 р. по пошті одержала трудову книжку, з якої вбачалось, що її звільнено з роботи ще з 02.07.2014 р.. Вважає, що звільнення відбулось з порушеннями вимог трудового законодавства, зокрема наказ видано «заднім» числом, неповноважною на те особою та за відсутності підстав для видачі такого наказу. Тому, вимушена звернутись до суду щодо скасування вказаного вище наказу та поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку. В судовому засіданні було залучено до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача - генерального директора ТзОВ «Пілот» [PERSON] В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представники [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали з мотивів викладених у позовній заяві, уточнили позовні вимоги стосовно стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Просили суд постановити рішення, яким скасувати наказ директора ТзОВ «Пілот» № 052 -ОС від 02 липня 2014 року про звільнення позивачки ([PERSON].) з посади директора Львівської філії ТзОВ «Пілот».Поновити позивачку на посаді директора Львівської філії ТзОВ «Пілот» з 02 липня 2014 року. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Пілот» на користь позивачки середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 40 000 грн. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, надавши суду письмові заперечення на позовні вимоги. Вважають, що під час розірвання трудового договору відповідачем дотримано вимоги чинного законодавства щодо звільнення працівників на підставі ст.38 КЗпПУ. Суду пояснили, що позивачку звільнено 02.07.2014 р. на підставі її заяви. З 03.07.2014 р. позивачка на роботу не виходила. 07.07.2014 р. позивачка була на роботі, однак її не ознайомили з наказом, оскільки вона себе погано почувала і їй викликали швидку допомогу. 02 липня 2014 р. позивачці не було оголошено наказ, не проведено розрахунок і не видано трудову книжку, оскільки заява про звільнення була подана по закінченню робочого дня. В судовому засіданні 20.04.2014 р. представник відповідача визнав, що головний офіс товариства знаходиться у м. Києві, у день видачі наказу виконуючим обов'язки генерального директора ТзОВ «Пілот» був перший заступник генерального директора [PERSON], оскільки генеральний директор [PERSON] знаходилась у відрядженні у м. Львові. Вважає, що [PERSON], яка підписала наказ, мала на те повноваження. Ствердив, що зазначення у наказі місце його видачі м. Київ, слід вважати, що це є зазначення не місця видачі наказу, а місця знаходження головного офісу товариства. Визнав, що з наказом про звільнення, який надав суду тільки 20.04.2014 р., позивачка не ознайомлювалась, копія наказу їй не надсилалась, трудова книжка позивачки оформлялась у вересні 2014 р. у м. Києві і тоді ж була направлена по пошті позивачці. Просять у задоволенні позову відмовити. Третя особа генеральний директор ТзОВ «Пілот» [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала, та пояснила, що 02.07.2014 р. перебувала у відрядженні у м. Львові і в цей же день директор філії [PERSON] подала їй заяву про звільнення за власним бажанням з 02.07.2014 р. Наказ про звільнення було видано 02.07.2014 р. та нею підписано. З наказом позивачка не була ознайомлена, з нею вчасно не проведено розрахунок та не видано трудову книжку, оскільки з 03.07.2014 р. позивачка на роботу не виходила. Не змогла пояснити, яким чином і ким ведеться облік виходу працівників філії на роботу, а відповідальним за це є перший заступник генерального директора [PERSON], який постійно перебуває у м. Києві. Засвідчила,що саме за її запрошенням [PERSON] була в офісі 3,4.07.2014 р.Просить у задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи [PERSON] підтримав пояснення своєї довірительки. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що працювала у Львівській філії ТзОВ «Пілот», директором якої була позивачка. 04.07.2014 р. приходила в офіс філії для одержання розрахунку по заробітній платі. Бачила [PERSON] на робочому місці. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що працює менеджером у ТзОВ «Пілот». Офіс Львівської філії складається з одного приміщення, де працівники бачать один одного. 01.07.2014 р. та 07.07.2014 р. бачила директора філії [PERSON] на роботі, щодо перебування на роботі директора з 02 по 04 липня 2014 р. на робочому місці - не пам'ятає. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, третю особу, свідків, дослідивши та оцінивши об'єктивні докази у справі, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до копій наказів та записів у трудовій книжці позивачка [PERSON] перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 02.01.2004 р. по 02.07.2014 р., працючи на посаді директора Львівської філії ТзОВ «Пілот». З копії заяви [PERSON] від 02.07.2014 р. вбачається, що така просить звільнити її за власним бажанням з 02 липня 2014 р. На заяві міститься резолюція «ознайомлена» зроблена, за визнанням представника відповідача, [PERSON].(а.с.18). Відповідно до наказу № 052-ос від 02.07.2014 р., наданого суду представником відповідача 20.04.2014 р., [PERSON] звільнено з посади з 02.07.2014 р. за власним бажанням (ст.38 КЗпП України). Місцем видачі наказу зазначено м. Київ (а.с. 105) З копії трудової книжки [PERSON] вбачається, що запис про її звільнення внесено 02.07.2014 року (а.с. 7 ). З наданої представником відповідача копії наказу № 012-вд від 01.07.2014 р., підписаного генеральним директором [PERSON], слідує, що остання відбуває у відрядження до м. Львів з 01 по 04 липня 2014 року. На час відрядження виконання обов'язків генерального директора ТзОВ «Пілот» покладено на першого заступника генерального директора ТзОВ «Пілот» [PERSON] (а.с. 19). Згідно копії наказу № 013-вд від 04.07.2014 р. Віганта В.В. - першого заступника Генерального директора відряджено до м. Львова з 07.07.2014 р. (а.с. 20). Відповідно до копії наказу № 055-ос від 15.07.2014 р. [PERSON] прийнято на посаду заступника директора Львівської філії ТзОВ «Пілот» з 15 липня 2014 року (а.с.22). З копії табелю обліку використання робочого часу від 31.07.2014 р. вбачається, що [PERSON] перебувала на роботі 01 та 02 липня 2014 р. На табелі міститься підпис [PERSON] (а.с.24-25). З копій документів про рух коштів та здійснення фінансових операцій через банківську установу у Львівській філії ТзОВ «Пілот» за 03,04,05,07 липня 2014 р. вбачається, що такі підписані [PERSON] (а.с. 46-50). З листа ПАТ «ВіЕсБанк» від 04.03.2015 р. слідує, що перерахунок коштів між Львівською філією ТзОВ «Пілот» (м. Львів) та головним офісом ТзОВ «Пілот» (м. Київ) в період з 02 по 07 липня 2014 р. здійснювався з використанням сертифікованого відкритого ключа електронно-цифрового підпису системи «Клієнт-Банк» з ідентифікатором користувача. Відповідно до логіну і паролю користувача СДО «Клієнт-Банк» системою було ідентифіковано користувача [PERSON]. Згідно умов комплексного договору з клієнтом право використовувати сертифікований відкритий ключ ЕЦП має визначений користувач, який не має права передавати свій логін і пароль іншим особам (а.с 77). З копії роздруківки з електронної пошти з генеральним директором «[INFO]», відповідність якої дійсності визнав у судовому засіданні 20.04.2014 р. представник відповідача, видно, що [PERSON] 16.07.2014 р. написала електронного листа [PERSON], в якому на російській мові зазначила, що оформити звільнення [PERSON] буде можливим після закриття останньою лікарняного (а.с.41 ). Згідно довідки ТзОВ «Пілот» від 18.03.2014 р. оклад заробітної плати [PERSON] з 01.01.2014 року до липня 2014 року складав 5000 грн. щомісяця (а.с. 104 ). Відповідно до ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Згідно ст. 47 КЗпПУ власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Відповідно ст.116 КЗпП «При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно п.4.1 цієї Інструкції ІНСТРУКЦІЇ про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Мінюсту та Міністерством соціального захисту населення України 29.07.93 р. № 58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів»(ч.1). Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення (ч.5). Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Виходячи з досліджених доказів та вимог діючого законодавства суд приходить до висновку про доведеність незаконності звільнення позивачки та необхідність її поновлення на роботі враховуючи таке. Відповідачем не надано суду жодних доказів та обставин, передбачених ч.1 ст.38 КЗпП України, на підтвердження права звільнення працівника без попереднього попередження за два тижні. Не зазначені такі і у заяві про звільнення. Заслуговують на увагу доводи позивачки про те, що оскаржуваний наказ видавався значно пізніше з проставленням дати 02.07.2014 р., оскільки особа, яка підписала наказ 02.07.2014 р. з місцем його видання у м. Києві, в той час перебувала у м. Львові. З електронного листа написаного Генеральним директором товариства чітко видно те,що станом на 16.07.2014 р. наказ про звільнення не оформлявся. На день підписання наказу виконуючим обов'язки генерального директора був перший заступник директор [PERSON], а отже [PERSON], яка перебувала у відрядженні, не була повноважною особою на видачу оспорюваного наказу. На заяві про звільнення не міститься жодної резолюції щодо доручення підготовки наказу, проведення розрахунку тощо. Представники відповідача ствердили, що 07.07.2014 р. до м. Львова до філії приїздив перший заступник гендиректора [PERSON], який зустрічався в офісі філії з позивачкою, однак не дали обґрунтованих пояснень та документальних підтверджень (акту, доповідних тощо) про неможливість ознайомлення [PERSON] з наказом про звільнення, проведення розрахунку та вручення трудової книжки, що свідчить про відсутність оспорюваного наказу та заповненої трудової книжки станом на 07.07.2014 р. Не надано суду відповідачем і переконливих доказів про невихід [PERSON] на роботу 03 та 04 липня 2014 р., 07.07.2014 р. ,оскільки такі твердження спростовуються показами свідка, фінансовими документами про здійснення банківських операцій у цей день від імені [PERSON] Наданий відповідачем табель обліку робочого часу суд оцінює критично з огляду на те, що такий підписаний особою, яка була прийнята на роботу тільки з 15.07.2014 р., а отже не могла знати про вихід чи не вихід на роботу 03-04.07.2014 р. того чи іншого працівника. Крім того, табель не містить даних про вихід на роботу [PERSON] 07.07.2014 р., що не заперечують і представники відповідача та третя особа. Разом з тим, суд при прийнятті рішення враховує роз'яснення Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 р. про те якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою (п.12). З урахуванням наведеного суд вважає, що звільнення позивачки є незаконним, наказ № 52-ос від 02.07.2014 р. про звільнення позиваки за ст.38 КЗпП України підлягає скасуванню, а [PERSON] поновленню на роботі. При визначенні середньомісячного заробітку, суд виходить з Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100. Судом береться до уваги виплата заробітної плати позивачу за останні два повні відпрацьовані ним календарні місяці його роботи, що передували звільненню відповідно до довідки про заробітну плат, долучені до матеріалів справи. Розрахунок з позивачкою відповідачем проведено 01 серпня 2014 року. Відтак,підлягає до стягнення з відповідача в користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03.07.2014 р. в сумі 40000 грн., сума визначена без урахування податку та інших платежів, що підлягають стягненню при виплаті заробітної сплати. Згідно ст.235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України судовий збір по справі слід стягнути з відповідача в дохід держави в розмірі 400 грн.

Outcome: approved