Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-25 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулась до суду із позовом, в якому, з урахуванням уточнення, просить визнати [PERSON] таким, що порушує її право користування та розпоряджання житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS], зобов'язати відповідача припинити мешкати у будинку, який належить їй, та примусово виселити [PERSON] з житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, зловживаючи алкогольними напоями, постійно провокує сварки та скандали, в зв'язку з чим позивачка була вимушена неодноразово звертатись до правоохоронних органів з метою припинення протиправної поведінки відповідача. Неправомірні дії відповідача призвели до погіршення здоров'я їх спільної доньки. Позивач вважає подальше сумісне проживання неможливим. Позивач в судове засідання не з'явилась, подала заяву, в якій поданий позов підтримала, просила розглянути справу без її участі. Відповідач в судові засідання не з'являється, про дату та час судового розгляду повідомлявся судом завчасно та належним чином за адресою реєстрації, повідомлену АДП ГУ ДМС України в Харківській області та за адресою фактичного проживання, вказану позивачем в позовній заяві. Таким чином, суд вважає, що, з урахуванням положень ст. 74 ЦПК України, відповідач є таким, що належним чином повідомлений про дату та час судового розгляду, тому, враховуючи зміст ч. 4 ст. 169 ЦПК України, суд розглядає справу в заочному порядку. Під час судового розгляду судом встановлено наступне. 21 грудня 2002 року між позивачкою та відповідачем було зареєстровано шлюб, який заочним рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 10.01.2013р. розірвано (а.с. 10). Житловий будинок за адресою [ADDRESS], належить по праву спільної часткової власності в 1/2 частині [PERSON] (позивач) та в 1/2 частині [PERSON] (доньці сторін), на підставі договору купівлі-продажу від 22.03.2011р., посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON] (а.с. 11). Згідно пп. 6 п. 5 Договору [PERSON] (позивач по справі) придбала ? частину будинку за свої особисті кошти та режим спільного майна подружжя на неї не розповсюджується, що підтверджується заявою [PERSON] (відповідача по справі), посвідченою приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON] 22.03.2011р. під реєстровим № 638. Таким чином судом встановлено, що відповідач по справі не має права власності на житловий будинок за адресою [ADDRESS], або на його частину. Відповідач, [PERSON], зареєстрований за адресою [ADDRESS], про що свідчить інформація, надана АДП ГУ ДМС України в Харківській області (а.с32). Разом із тим, факт проживання відповідача у житловому будинку за адресою [ADDRESS], підтверджується актом квартального комітету № 53 від 14.03.2014р. (а.с. 30). Згідно ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу Української РСР (далі по тексту - ЖК УРСР) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Водночас, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення (ст. 157 ЖК УРСР). Згідно ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Систематичне вчинення [PERSON] порушень правил співжиття підтверджується зібраними у справі доказами, а саме: 1. вироком Люботинського міського суду Харківської області від 11.02.2014р., яким [PERSON] визнано винним в умисному спричиненні легких тілесних ушкоджень 20.10.2013р. колишній дружині [PERSON], тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України (а.с. 21); 2. висновком Люботинського ВМ Харківського РВ ГУ МВС України в Харківській області від 21.01.2014р. за заявою [PERSON] про погрози на її адресу з боку колишнього чоловіка. Згідно з висновком в діях [PERSON] відсутній склад злочину, однак містяться ознаки Суд вважає, що протиправна поведінка відповідача робить неможливим для членів його сім'ї проживання із ним в одному будинку, заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для виселення відповідача із житлового будинку за адресою [ADDRESS]. Висновок суду відповідає позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеній в Постанові № 2 від 12.04.85р., згідно п. 17 якої при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Крім того, суд враховує, що відповідач має інше житло, про що свідчить факт його реєстрації за адресою [ADDRESS]. Вирішуючи позов в частині визнання відповідача таким, що порушує право позивача на користування та розпорядження своїм житлом суд зазначає, що позивачем не надано суду відповідних доказів протиправних дій відповідача, направлених не проти самої позивачки, а проти її власності. Стосовно вимоги про зобов'язання відповідача припинити мешкати у будинку позивача, суд вважає дану вимогу неналежним способом судового захисту, враховуючи, що суд дійшов висновку про наявність підстав для примусового виселення відповідача. Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial