Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про виселення відповідача [PERSON] з квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] позов підтримали та на його обґрунтування пояснили, що за договором купівлі-продажу від 14.10.1999 року громадянка [PERSON] придбала квартиру № 39, яка розташована в м. Кілія, вул. Пролетарська, 95а. 21 вересня 2013 року [PERSON] померла та після її смерті позивачу, як спадкоємцю за заповітом, було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, а саме - на відповідну квартиру. Відповідач [PERSON] за життя спадкоємця [PERSON] вселився та проживав у вказаній квартирі як її співмешканець. Після смерті [PERSON], рішенням суду було встановлено факт проживання відповідача з нею однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Позивач та її представник зазначають, що відповідач у квартирі не зареєстрований та нікого відношення до неї не має, позивач його до відповідної квартири не вселяла та жодних договорів з ним не укладала. Відповідач має інше житло, де, на думку позивача, він і повинен проживати. Добровільно виселятися з отриманої позивачем у спадок квартири відповідач відмовляється та фактично чинить перешкоди у користуванні майном, оскільки [PERSON] має намір відчужувати квартиру. В звязку з викладеним та на підставі ст. 319 ЦК України позивач та її представник просили виселити відповідача [PERSON] з квартири [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти позову посилаючись на те, що відповідач вселився до займаної квартири за пропозицією тодішнього власника [PERSON], де проживав разом з нею як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу. За життя [PERSON] відповідач продав власний будинок та на вказані гроші вони придбали торгівельне місце на ринку, де разом займалися підприємницькою діяльністю. Коли [PERSON] тяжко захворіла, [PERSON] займався її лікуванням до самої смерті. На даний час відповідачу ніде жити, крім вказаної квартири, оскільки будинок, про який зазначають позивач та її представник, займають його дорослі діти зі своїми сімями. На підставі викладеного відповідач та його представник просили суд відмовити в позові. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, в процесі встановлення обставин справи та перевірки їх доказами, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини: За договором купівлі-продажу № 4902, укладеним 14 жовтня 1999 року в Ізмаїльському представництві Одеської товарної біржі, [PERSON] придбала у [PERSON], [PERSON] квартиру [ADDRESS] /а.с. 10-11/. 19.02.2010 року рішенням Кілійського районного суду Одеської області у справі № 2-597/2010 вказаний договір купівлі-продажу було визнано дійсним та визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] /а.с. 12/. Право власності [PERSON] на вказану квартиру 18.05.2010 року було зареєстроване КП «Районне бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості» за реєстраційним номером 30443989 /а.с. 13/. Як вбачається зі свідоцтва про смерть серії І-ЖД № 332524, виданого 22 березня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кілійського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис № 169, [PERSON] померла 21 березня 2013 року в м. Кілія Кілійського району Одеської області /а.с. 9/. 29.08.2013 року рішенням Кілійського районного суду Одеської області у справі 502/171/13-ц було встановлено факт проживання [PERSON] та [PERSON], яка померла 21 березня 2013 року, однією сімєю без реєстрації шлюбу за адресою: Одеська область, м. Кілія, вул. Пролетарська. 95а, кв. 39, - не менш як пять років до часу відкриття спадщини, а саме з 2002 року до часу відкриття спадщини 21.03.2013 року. Вказане рішення суду набрало законної сили 10.09.2013 року /а.с. 15-16/. 13 жовтня 2013 року державним нотаріусом Кілійської районної державної нотаріальної контори на підставі заповіту [PERSON] від 26.08.2009 р. [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складається з двокімнатної квартири № 39, яка розташована у будинку № 95а по вулиці Пролетарська в місті Кілія, Кілійський район Одеська область та 30.19.2013 року проведено державну реєстрацію права власності позивача на вказану квартиру, номер запису про право власності 3145856 /а.с. 5-7/. Згідно відповіді КП «Кілійське РБТІ» від 17.03.2014 р. № 113, по даним реєстрації КП РБТІ та РОН станом на 31.12.2012 р. право власності на житловий будинок за адресою: Одеська область, м. Кілія, вул. Суворова, 278, зареєстроване за колгоспним двором, голова якого [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого Кілійським міськвиконкомом 26.07.1989 р./а.с. 45/. Згідно довідки Кілійського РС ГУ ДМС України в Одеській області від 07.03.2014 р. №219, [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO] /а.с. 46/. З наданих відповідачем та досліджених в судовому засіданні квитанцій вбачається, що [PERSON] після смерті [PERSON] здійснюється оплата за надані житлово-комунальні послуги, які постачаються до квартири [ADDRESS], що не заперечується позивачем /а.с. 47-55/. При вирішенні справи судом враховано відповідні положення діючого законодавства: Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує наступні питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (ч. 1 ст. 214 ЦПК України). Частиною 1 ст. 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно частини 1 статті 156 ЖК УРСР, члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житлом нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічні положення містяться і в частині 1 статті 405 Цивільного кодексу (ЦК) України. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Припинення сімейних стосунків з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безвідплатне користування житлом до цих стосунків застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК УРСР. До членів сім'ї власника будинку відносяться особи, вказані в частині 2 статті 64 цього Кодексу. Частина 2 статті 64 ЖК УРСР передбачає, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Таким чином, законодавець не встановив вичерпного переліку осіб, які належать до кола членів сім'ї наймача, але визначив критерії, за якими осіб, не пов'язаних шлюбними або родинними стосунками, віднесено до них. Згідно з ч. ч. 2, 4 ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Згідно ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] вселився до відповідної квартири за згодою попереднього власника [PERSON]А, як член її сім'ї, та відповідно набув права користування квартирою нарівні з її власником. Посилаючись в обґрунтування позову на положення ст. 319 ЦК України, відповідно до яких власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном, у здійсненні якого перешкоджає позивач свої проживання у квартирі, позивач не врахувала положення ч. 4 ст. 319 ЦК України згідно яких власність зобовязує. Так, позивач [PERSON] на підставі ст. 1223 ЦК України отримала вказану квартиру після смерті [PERSON] у спадок. При цьому суд враховує, що відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Таким чином [PERSON] успадкувала не лише право власності на відповідну квартиру, яка належала спадкодавцеві [PERSON] Л,А., але й обовязок щодо надання [PERSON] можливості, як члену сім'ї [PERSON] користуватися відповідною квартирою нарівні з власником, як те закріплено положеннями ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР та ч. 1 ст. 405 ЦК України, оскільки спадкування є універсальним правонаступництвом. Стаття 109 ЖК УРСР передбачає, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Аналогічні положення містить ч. 4 ст. 311 ЦК України. Підстави і порядок позбавлення членів сім'ї власника права користування житлом, визначені в статті 157 ЖК УРСР, якою встановлено, що члени сім'ї власника житлового будинку можуть бути виселені у випадках, передбачених частиною 1 статті 116 цього Кодексу. Виселення здійснюється в судовому порядку без надання іншого житла. За змістом статті 116 ЖК УРСР, виселення члена сім'ї наймача (власника) будинку і інших осіб, що проживають разом з ним, можливо у тому випадку, якщо вони систематично руйнують або псують житло, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила спільного проживання і роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського спливу виявилися безрезультатними. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд враховує, що відповідач постійно проживає у відповідній квартирі як член сім'ї колишнього власника і з його згоди, порушення ними умов проживання у квартирі і користування нею, передбачених статтею 116 ЖК УРСР, не встановлено, і на цих підставах позов не заявлений. Крім того, саме небажання позивача того, щоб відповідач надалі проживав у отриманій нею у спадок квартирі, не може бути правовою підставою для виселення відповідача. Посилання позивача та її представника на те, що відповідач має інше житло, до якого може переселитися і проживати у ньому, на думку суду, не мають правового значення для вирішення спору, оскільки частиною 6 статті 29 ЦК України передбачено, що фізична особа може мати кілька місць проживання, а сама реєстрація місця проживання особи у певному житловому приміщенні не свідчить про її обовязок проживати саме у ньому.

Outcome: dismissed