Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача Кропивницького будівельного коледжу про її поновлення на посаді викладача спецдисциплін. В обґрунтування позову вказала, що вона влаштувалась у Кропивницький будівельний коледж 01.09.2003 року на посаду викладача спецдисциплін. У 2006 році вступила до аспірантури Кіровоградського національного технічного університету на денну форму навчання з відривом від виробництва, тому згідно наказу № 98/вк від 08.11.2006 року була звільнена і прийнята на цю ж саму посаду викладачем спецдисциплін але за сумісництвом з погодинною оплатою праці. 04.09.2019 року її згідно наказу № 118/вк було звільнено на підставі ст.7 КЗпПУ та п.8 «Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій», при цьому не попередивши її за два місяці як того вимагає ст. 49 КЗпПУ. Вважає своє звільнення незаконним, пославшись на наступне. На посаду викладача, яку вона займала, і яка міститься у штатному розписі нікого з викладачів не було прийнято. На засіданні циклової комісії 29.08.2019 року її під підпис було ознайомлено з її навантаженням на 2019-2020 навчальний рік, що підтверджує відсутність завчасного попередження, як того вимагає ст. 49 КЗпПУ. Пославшись на ст. 43-1 КЗпПУ, вказує, що її звільнення відбулось без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації, що є порушенням. Також посилаючись на ч. 3 ст. 184 КЗпПУ, де вказано про заборону на звільнення з ініціативи роботодавця одиноких матерів при наявності у них дитини віком до 14 років, зазначає, що батька її дочки за рішенням суду позбавлено батьківських прав, тому вона є одинокою матір`ю і її звільнення забороняється законом. За таких обставин просить поновити її на посаді викладача спецдисциплін з погодинною оплатою праці за сумісництвом із наданням їй педагогічного навантаження не менше 240 годин на рік. Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 03.10.2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з викликом (повідомленням) сторін, призначено судове засідання для розгляду справи по суті. 24.10.2019 року за вх. № 26106 надано відзив на позовну заяву в якому зазначено, що Кропивницький будівельний коледж повністю не визнає пред`явлені позовні вимоги, заперечує проти задоволення позову та вважає, що позов не може бути задоволений судом. Зокрема вказано, що 08.11.2006 р. [PERSON] була прийнята на посаду викладача за сумісництвом до Кропивницького будівельного коледжу. 04.09.2019 р. [PERSON] була звільнена з посади викладача у зв`язку з прийняттям на посаду працівника, який не є сумісником, відповідно до ст. 7 КЗпП України та п. 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій. Позивач стверджує, що її було звільнено не попередивши за 2 місяці, як того вимагає ст. 49 КЗпПУ, однак вказана стаття не містить вимоги, на яку посилається позивач, тому посилання на ст. 49 КЗпПУ як на вимогу, якої не було дотримано роботодавцем в процесі звільнення, не є вірним. Вказує, що 04.09.2019 року згідно з наказом Кіровоградського будівельного коледжу №117вк [PERSON] було прийнято на посаду викладача як працівника, який не є сумісником. У зв`язку з цим був виданий наказ про звільнення позивача на підставі ст. 7 КЗпПУ та п. 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій. Отже, звільнення позивача як працівника за сумісництвом було здійснене після прийняття на роботу працівника, який не є сумісником, тому дії адміністрації щодо звільнення позивача були вчинені в рамках чинного законодавства. Посилання позивача на ст. 184 КЗпПУ та п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 р. як на загальну і всеосяжну заборону від її звільнення з роботи є недоцільним та необґрунтованим. 28.10.2019 року за вх. № 26231 до суду надійшла відповідь на відзив, де позивач не погодилась з доводами відповідача викладеними у відзиві та вказала, що її не було попереджено про її звільнення у встановленому законом порядку, незрозуміло на підставі якої статті закону її було звільнено, посилання на п.8 «Положення про умови роботи за сумісництвом працівників підприємств, установ і організацій» № 43 від 28.06.1993 року в наказі про звільнення вважає недоцільно. Вважає, що відповідач при її звільненні порушив ст.ст. 49-2, 184 КЗпПУ. Просить задовольнити позов в повному обсязі. 09.07.2020 року за № 15325 до суду від позивача надійшла заява в якій остання наголосила, що її звільнення як викладача-сумісника Кропивницького будівельного коледжу є незаконним і звернула увагу на те, що [PERSON] прийнято на роботу у день звільнення [PERSON] 04.09.2019 року, тобто 04.09.2019 року вони працювали обидві, що відображено у табелі робочого часу. В судових засіданнях позивач та її представник позовні вимоги підтримали та посилаючись на обставини викладені в позові та поданих заявах по суті справи просили позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на викладене у відзиві, просив відмовити в його задоволені в повному обсязі. Заслухавши пояснення учасників справи, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до положень ч.3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що наказом директора Кіровоградського будівельного технікуму № 98/вк від 08.11.2006 року [PERSON] прийнято на посаду викладача спецдисциплін з 10.11.2006 року з погодинною оплатою за сумісництвом (том І а.с. 4). Наказом директора Кропивницького будівельного коледжу № 118/вк від 04.09.2019 року звільнено [PERSON] , викладача спеціальних дисциплін Кропивницького будівельного коледжу, яка працювала на умовах сумісництва з погодинною оплатою, з 04.09.2019 року у зв`язку з прийняттям працівника, який не є сумісником, ст. 7 КЗпП України, п.8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерство юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року № 43. Зобов`язано надати [PERSON] компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку 2018/2019 роки в кількості 25 календарних днів та надати компенсацію за невикористану соціально-додаткову відпустку, як мати котра сама виховує дитину: за 2012 рік - 10 календарних днів, за 2018 рік - 17 календарних днів, за 2019 рік - 10 календарних днів (том І а.с. 5, 30). Наказом директора Кропивницького будівельного коледжу № 117/вк від 04.09.2019 року [PERSON] прийнято на посаду викладача спеціальних дисциплін з 04.09.2019 року згідно штатного розпису та тарифікації з кваліфікаційною категорією «магістр» (том І а.с. 32). Згідно наказу директора Кропивницького будівельного коледжу №169а від 04.09.2019 року у зв`язку з прийняттям на постійне місце роботи на посаду викладача предметів «Інформатики», «Основи комп`ютерних технологій», «Техніки користування ЕОМ» [PERSON] , останній встановлено педагогічне навантаження в кількості 360 годин (том І а.с. 45). Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що з 04.09.2019 року працює викладачем інформатики Кропивницького будівельного коледжу у групах І, ІІ та ІІІ курсів повний робочий день з навантаженням 360 годин. Прийнята на постійне місце роботи. Має повну вищу освіту. Раніше працювала на посаді лаборанта педагогічного коледжу. На сьогоднішній день має навантаження 650 годин. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] , яка працює викладачем Кропивницького будівельного коледжу, пояснила, що [PERSON] працювала викладачем спецдисциплін за сумісництвом. На засіданні циклової комісії було оголошено навантаження викладачів і [PERSON] було вручено письмову роздруківку навантаження. У викладача [PERSON] навантаження більше ніж було у [PERSON] . У листопаді-грудні 2019 року КРУ робило перевірку. Позивачу було винесено дві догани. Підстави звільнення [PERSON] їй не відомі. Комісія по трудовим спорам Кропивницького будівельного коледжу діє з кінця 2019 року. Згідно зі статтею 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, підстави, передбачені іншими законами. Згідно ч. 1 ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 03 квітня 1993 року № 245 «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» робітники, спеціалісти і службовці державних підприємств, установ і організацій мають право працювати за сумісництвом, тобто виконувати, крім своєї основної, іншу роботу на умовах трудового договору. На умовах сумісництва працівники можуть працювати на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина у вільний від основної роботи час. Згідно з пунктом 1 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерство юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року № 43 (далі Положення) сумісництвом вважається виконання працівником, крім своєї основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина (підприємця, приватної особи) за наймом. Відповідно до ст. 7 КЗпП України особливості регулювання праці осіб, які працюють у районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я, тимчасових і сезонних працівників, а також працівників, які працюють у фізичних осіб за трудовими договорами, додаткові (крім передбачених у статтях 37 і 41 цього Кодексу) підстави для припинення трудового договору деяких категорій працівників за певних умов (порушення встановлених правил прийняття на роботу та ін.) встановлюються законодавством. Пунктом 8 Положення передбачено, що звільнення з роботи за сумісництвом проводиться, зокрема, з підстав, передбачених законодавством, а також у разі прийняття працівника, який не є сумісником. Звільнення сумісників у зв`язку із прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником проводиться відповідно до ст. 7 КЗпП України, згідно якої для деяких категорій працівників за певних умов можуть застосовуватись додаткові, крім передбачених у ст. ст. 37 і 41 цього Кодексу, підстави для припинення трудового договору. Враховуючи викладене, суд вважає, що звільнення позивача з роботи за сумісництвом відбулось з підстав прийняття на роботу працівника [PERSON] , яка не є сумісником, з дотриманням вимог трудового законодавства. Статтею 43-1 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках: - звільнення з суміщуваної роботи у зв`язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а також у зв`язку з обмеженнями на роботу за сумісництвом, передбаченими законодавством; - звільнення працівника, який не є членом первинної профспілкової організації, що діє на підприємстві, в установі, організації. Як вбачається з матеріалів справи позивач була членом Ради Профспілки ППО «Техніка і право» (том І а.с. 68-70), однак доказів створення первинної профспілкової організації Кропивницького будівельного коледжу матеріали справи не містять, як і не містять належних доказів членства позивача [PERSON] на час її звільнення у такій профспілці. За таких обставин, враховуючи, що позивача звільнено з суміщуваної роботи у зв`язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а також те, що вона не була членом первинної профспілкової організації Кропивницького будівельного коледжу, звільнення [PERSON] відповідно до вимог вищевказаної статті закону допускалось без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). За приписами ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. У пункті 9 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що при розгляді справ про звільнення за п.2 ст.36 КЗпП судам слід враховувати, що звільнення з цих підстав одиноких матерів (жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама) при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда провадиться з обов`язковим працевлаштуванням (ч.3 ст.184 КЗпП). Не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обов`язок по працевлаштуванню, якщо працівниці не була надана на тому ж або на іншому підприємстві (в установі, організації) інша робота або запропонована робота, від якої вона відмовилась з поважних причин (наприклад, за станом здоров`я). Враховуючи, що [PERSON] була звільнена на підставі ст. 7 КЗпП України та п. 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державній підприємств, установ і організацій, а також враховуючи, що позивач була прийнята відповідачем на роботу за сумісництвом, тобто виконання [PERSON] крім своєї основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час, суд не вбачає порушень вимог ст. 184 КЗпПУ України з боку відповідача під час звільнення позивача. Посилання позивача на порушення вимог ст. 49-2 КЗпП України суд вважає безпідставним, оскільки вказана стаття регулює порядок вивільнення працівників, тобто звільнення працівників у разі скорочення штату або чисельності працівників. Тому під терміном «вивільнення працівників» розуміється припинення з ними трудового договору з підстав передбачених п.1 ст. 40 КЗпП України. Стосовно інших підстав припинення трудового договору цей термін не застосовується. Доводи позивача щодо її звільнення та взяття на роботу [PERSON] в один день - 04.09.2019 року суд не бере до уваги, оскільки дана обставина не може бути підставою для поновлення позивача на роботі, а сума та порядок нарахування виплат на час звільнення позивачем не оспорюється. Крім того, в своїх позовних вимогах позивач зазначила лише вимогу про поновлення її на роботі, посилаючись на її незаконне звільнення з займаної посади, однак вимогу про скасування відповідного наказу про її звільнення з займаної посадиперед судом не заявила. Так, під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Згідно ч. ч. 1, 3, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи вищевикладене, так як суд розглядає справи у межах заявлених позовних вимог, позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо підстав скасування наказу про звільнення, не доведено порушення вимог трудового законодавства під час її звільнення, в зв`язку з чим суд дійшов висновку, що позов про поновлення позивача на займаній посаді задоволенню не підлягає. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає компенсації за рахунок держави.

Outcome: dismissed