Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Гусятинського районного суду Тернопільської області з позовом про визначення місця проживання дитини. В обґрунтування позову посилається на те, що з 18 червня 2007 року по 09 листопада 2017 року, перебувала з відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, який 9 листопада 2017року Гусятинським районним судом Тернопільської області, розірвано. В шлюбі у сторін народилась донька [PERSON] , [INFO] , яка залишилась проживати разом з позивачем та навчається в загальноосвітній школі м. Копичинці Гусятинського району. Минулі роки позивач неодноразово просила Відповідача надати дозвіл на виїзд з донькою за межі України щоб відвідати родичів, однак відповідач завжди безпідставно відмовляв. Враховуючи те, що донька навчається в мистецькій школі в класі хореографії, і як інформували позивача педагоги, можливі виступи дитини в майбутньому за межами України. Тому необхідно буде дозвіл батьків про виїзд дитини за межі України. Оскільки Відповідач працює за кордоном України в Польській перевізній фірмі водієм вантажівки, навіть якби він і захотів дати такий дозвіл, він не завжди матиме можливість це зробити в необхідний момент. Враховуючи те, що фактично донька проживає з позивачем, а також, на думку позивача, в її інтересах проживати саме з нею, так як відповідач працює за кордоном України. Крім того в будинку де вони з донькою проживають створені всі умови для проживання, виховання та її утримання. Тому вважає за доцільне встановити проживання доньки з нею. Відповідач [PERSON] через канцелярію суду подав відзив на позов, в обґрунтування якого посилається на те, що всі наведені в позові обставини Позивачем є суцільним наклепом, висвітлені однобічно та пред`явлені суду лише у вигляді вигідному тільки Позивачу, а не дитині. Причини пред`явлення позову йому не відомі, на думку відповідача, позов безпідставний та поданий, задля доведення Позивачем перед ним своєї значущості. Зазначає, що жодної перешкоди у надані дозволу на виїзд дитини за кордон не чинив, а щодо змагань і поїздок за кордон дитини на конкурси, то такі змагання не плануються за один день, а плануються задовго до їх проведення, поїздці закордон передують неодноразові репетиції. Тому, на думку відповідача, у нього буде достатньо часу (навіть закордоном при Консульському відділі) для надання дозволу(доручення) для виїзду дитини за кордон. (а.с.28-29). Також відповідачем подано клопотання про закриття провадження в справі за відсутністю спору, посилаючись на те, що в даному випадку відсутній спір між матір`ю та батьком дитини щодо визначення місця проживання дитини. (а.с.30). Стороною позивача через канцелярію суду подано відповідь на відзив на позов посилаючись на те, що доводи відповідача в відзиві є безпідставними та не доведеними належними доказами. Відповідач не зазначив, що він заперечує проти проживання доньки з ним, тим самим визнав позов. (а.с.35-38). Відповідачем [PERSON] 01.07.2020 року подано заперечення на відповідь на відзив, в якому відповідач посилається на те, що визначати місце проживання дитини недоцільно. Просить закрити провадження у справі за відсутністю предмета спору, а у разі відмови в задоволенні такого клопотання, в задоволенні позовних вимог Позивача відмовити. (а.с.51-52). Позивач [PERSON] , відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явились, про час та місце проведення засідання повідомлялись належними чином. В судовому засіданні представник позивача адвокат Рукавець О.В. підтримав поданий позивачем позов. Представник відповідача адвокат Майка М.Б. вважав поданий позов безпідставним. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Галиняк Л.О. підтримала висновок органу опіки та піклування щодо врегулювання спору, посилаючись на доцільність визначення місця проживання дитини з позивачем. Суд, вислухавши вступне слово представників сторін та третьої особи, дослідивши докази подані сторонами, а також письмові пояснення, викладені в заявах по суті справи, прийшов до наступного. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі до 9 листопада 2017 року. (а.с.8). В шлюбі в них народилась донька [PERSON] , [INFO] . (а.с.9). [PERSON] навчається у шостому класі загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №2 м. Копичинці Гусятинського району Тернопільської області. Прийнята на клас хореографії В Копичинецьку мистецьку школу ім. Клима Чічки Андрієнка. (а.с.10). Як встановлено, позивач [PERSON] проживає в [ADDRESS] в складі сім`ї: донька [PERSON] , мати [PERSON] , батько [PERSON] , бабуся [PERSON] . (а.с.13,14). Відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . За місцем реєстрації не проживає. (а.с.20). Згідно висновку органу опіки та піклування Гусятинської районної державної адміністрації, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] , з її матір`ю [PERSON] по місцю реєстрації: [ADDRESS] . (а.с.101). Із описової частини висновку слідує, що згідно акту обстеження житлово-побутових умов [PERSON] , [INFO] , умови проживання добрі та прийнятні для проживання/перебування малолітньої дитини. По місцю проживання, матір дівчинки, [PERSON] , характеризується позитивно, скарг щодо виховання дочки не надходили. Під час засідання комісії з питань захисту прав дитини, яке відбулося 26 червня 2020 року, [PERSON] зазначила, що під час розводу із [PERSON] , існувала усна домовленість про те, що дитина проживатиме з нею. Проте, через деякі непорозуміння із колишнім хоче в судовому порядку визначити місце проживання дитини. Відповідач, [PERSON] стверджує, що оскільки він працює вахтовим методом роботи, дійсно існувала усна домовленість з позивачем щодо проживання дитини з матір`ю. Проте, він хоче брати активну участь у вихованні його дочки [PERSON] . Те, що батько бере участь у вихованні дочки не заперечують матір дитини [PERSON] та малолітня [PERSON] . Однак, у письмовій заяві від 18 серпня 2020 року гр. [PERSON] зазначив, що він проти визначення місця проживання його дочки [PERSON] із її мамою [PERSON] . На даний час матір дитини, [PERSON] , перебуває за кордоном, а дитина проживає із бабусею за місцем реєстрації. (а.с.101). Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до частини четвертої статті 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Частиною 1 ст. 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Одним із проявів принципу диспозитивності у цивільному судочинстві є те, що сторони вільно розпоряджаються наданими їм процесуальними правами, за допомогою яких вони можуть впливати на хід процесу. Зокрема, відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ст. 49 ЦПК України, право на збільшення або зменшення розміру позовних вимог, відмови від позову, зміни підстав або предмета позову належить виключно позивачеві. Згідно зі ст. 175 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст. ст. 49, 265 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону. Як слідує з позовної заяви, позивач обґрунтовує свій позов про визначення місця проживання дитини тим, що минулі роки вона неодноразово просила Відповідача надати дозвіл на виїзд з донькою за межі України щоб відвідати родичів, однак відповідач завжди безпідставно відмовляв. Також просить врахувати те, що донька навчається в мистецькій школі в класі хореографії, і як інформували позивача педагоги, можливі виступи дитини в майбутньому за межами України. Тому необхідно буде дозвіл батьків про виїзд дитини за межі України, та оскільки Відповідач працює за кордоном України в Польській перевізній фірмі водієм вантажівки, навіть якби він і захотів дати такий дозвіл він не завжди матиме можливість це зробити в необхідний момент. В позові позивач посилається на те, що відповідно до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку можливе без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця під час пред`явлення рішення суду у якому визначено місце проживання дитини з одним з батьків, який має намір виїзду з дитиною. Таким чином позовні вимоги про визначення місця проживання дитини обґрунтовані потребою в майбутньому забезпечити можливість тимчасового виїзду позивача з донькою з України на строк до одного місяця без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків. Як встановлено судом, сторони попередньо узгодили місце проживання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , з її матір`ю [PERSON] по місцю реєстрації: [ADDRESS] . Дитина і надалі продовжує проживати з її матір`ю [PERSON] по місцю реєстрації: [ADDRESS] . Зазначені обставини підтверджуються заявами по суті сторін, а також висновком органу опіки та піклування (а.с.101). Як слідує із змісту рішення про розірвання шлюбу між сторонами, судом не вирішувалося питання про визначення місця проживання дитини. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у випадку коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, про порядок та розмір виплати коштів на утримання дітей, дружини (чоловіка), а також про поділ спільного майна подружжя, або буде встановлено, що такої згоди досягнуто, але вона порушує інтереси дітей чи одного з подружжя, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини (п. 14); За встановлених обставин, відсутні підстави вважати, що на час звернення [PERSON] до суду з позовом про встановлення місця проживання дитини, яка тривалий час фактично проживала і проживає разом з ним, між батьками дитини виник спір саме щодо її місця проживання, оскільки батько дитини [PERSON] не вимагав від матері дитини змінити її місце проживання, не порушував в судовому порядку питання щодо відібрання дитини у позивача, не звертався до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом з собою, при вирішенні органом опіки та піклування за заявою батька питання про визначення місця проживання дитини, відповідач не заперечував що дитина фактично проживає з матір`ю. Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 18 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Фактично спір щодо місця проживання дитини був ініційований матір`ю дитини, з якою дитина і так фактично проживала і від якої батько дитини не вимагав зміни її місця проживання Після звернення матері дитини до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, батько дитини не визнавав заявлені до нього в судовому порядку вимоги, оскільки вважав, що відсутній спір про право. При цьому у встановленому порядку з самостійним позовом до суду або із зустрічним позовом в межах розгляду даної справи про визначення місця проживання дитини разом з собою, не звертався. Зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір. З урахуванням встановлених обставин, суд доходить висновку, що вимоги про встановлення місця проживання дитини заявлені позивачем передчасно, оскільки зверненню до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками щодо місця проживання дитини та принаймні існувати на час вирішення справи в суді, а позивачем не доведено зазначених обставин належними та допустимими доказами. Також позивачем не надано доказів на підтвердження обставин, що батьком дитини чиняться перешкоди у виїзді дитини за кордон. Таким чином право позивача та інтереси дитини не порушено, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Щодо права на виїзд дитини за кордон, то у разі його порушення відповідачем позивач вправі звернутись до суду з позовом про надання дозволу на виїзд дитини за кордон відповідно до положень ст.33 Конституції України, ст.157 Сімейного кодексу України, ст. 313 Цивільного кодексу України. Також суд наголошує, що сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки. Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості. Таку правову позицію висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 03 липня 2019 року в справі N 643/1090/17. Положеннями ст. 141 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, саме: судовий збір. Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено, понесені нею витрати зі сплати судового збору, а також на правничу допомогу слід віднести за рахунок позивача

Outcome: dismissed