Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з означеним позовом, мотивуючи тим що відповідач [PERSON] є колишньою дружиною її брата [PERSON]. Шлюб між ними розірвано рішенням Буського районного суду 24.02.2016 року. Відповідач прописана у належній позивачу на праві приватної власності, згідно договору дарування від 22.12.2015 року квартирі за адресою [ADDRESS] Просить визнати колишню невістку такою, що втратила право користування житлом, оскільки така фактично прописана у спірній квартирі, однак протягом останніх 10 років не проживає, добровільно знятися з реєстрації не хоче. Позивач в судове засідання не з'явилася, подала письмову заяву з проханням справу слухати у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному об'ємі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просить позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча судом належним чином була повідомлена про день та час розгляду справи, клопотання про розгляд справи у її відсутності, клопотань, заперечень проти позову, тощо, не подала. Оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без участі сторін, суд, у відповідності до ст. ст. 169, 224 ЦПК України, вважає за можливе заслухати справу на підставі наявних доказів, без фіксування судового засідання звукозаписувальними технічними засобами. Вивчивши матеріали справи, перевіривши інші докази, зібрані в справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Статтею 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно договору дарування від 22.12.2015 року, реєстраційний номер 1168, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у власність квартиру [ADDRESS] Як встановлено в судовому засіданні, у даній квартирі прописана відповідач, як невістка позивачки. На підставі заочного рішення Буського районного суду Львівської області від 24.02.2016 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON], розірвано. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням(ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідально до ст.163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Судом встановлено, що відповідач формально прописана в належній позивачу квартирі, однак з 2006 року за місцем реєстрації не проживає, жодних витрат по утриманню квартири не несе, особистих речей в квартирі немає. Останнє також ствердили сусіди позивачки, [PERSON] та [PERSON]. (акт комісії від 13.05.2016 р.). Згідно ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності без поважних причин наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. При цьому, ч.2 ст. 405 ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою що втратила право користування жилим приміщенням власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, у разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сім'ї, суд враховує, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Положення наведених правових норм вказують про можливість визнання особи такою, що втратила право користування житлом, у разі не проживання понад установлений строк без поважних причин. Як встановлено в судовому засіданні, позивач несе витрати по утриманню квартири, сплачує комунальні платежі, відповідачу жодних перешкод у користуванні жилим приміщенням ні позивачем, ні іншими членами сім'ї, не чинилось. Судом не встановлено поважність відсутності відповідача за вказаною адресою. Показам позивача суд надає віри та кладе в основу рішення.

Outcome: approved