Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON], в якому просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд [PERSON], [INFO], на оздоровлення та відпочинок за межі державного кордону України в супроводі матері [PERSON], [INFO], або інших осіб, уповноважених матір'ю за нотаріально посвідченою згодою, без дозволу на такий виїзд батька [PERSON], [INFO] до Російської Федерації строком на три роки. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що з 15.04.2006 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], від даного шлюбу у сторін є неповнолітня дитина - [PERSON], [INFO]. Позивач зазначає, що даний шлюб було розірвано 06.05.2014 року на підставі рішення суду. Після розірвання шлюбу неповнолітня [PERSON] проживає разом з позивачем, та знаходиться на її утриманні. На території Російської Федерації проживають родичі [PERSON], та вона, разом з її батьками та неповнолітньою дитиною, має намір та можливість поїхати до родичів для відпочинку та оздоровлення неповнолітньої дитини, однак [PERSON] відмовляється надати згоду на тимчасовий виїзд дитини за кордон. У зв'язку з тим, що у позивача виникли труднощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, вона і була змушена звернутися до суду з даним позовом. Позивач в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала в повному обсязі, просила суд його задовольнити. Відповідач в судове засідання також не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позов визнав, та просив суд його задовольнити. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, позовну заяву слід задовольнити, виходячи з наступного. В судовому засіданні було встановлено, що з 15.04.2006 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний на підставі рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 06.05.2014 року. (а.с. 10, 11) Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу неповнолітня [PERSON] проживає разом з матір'ю, та остання змушена самостійно виховувати, оздоровлювати та утримувати дитину. Позивач в тексті позову зазначала, що на території Російської Федерації проживають її родичі, та вона, разом з неповнолітньою дитиною, має намір та можливість поїхати до родичів для відпочинку та оздоровлення неповнолітньої дитини, однак [PERSON] відмовляється надати згоду на тимчасовий виїзд дитини за кордон. Дані обставини відповідачем не заперечуються у зв'язку з визнання позову. Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Отже, судом встановлено, що відповідач необґрунтовано перешкоджає неповнолітній [PERSON] у виїзді за кордон, що свідчить про його небажання враховувати інтереси дитини. Згідно п.3 ч.3 ст.313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків та в їхньому супроводі. У відповідності до п. 3 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених постановою КМУ від 27.01.1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Пунктом 4 даних правил встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків, здійснюється у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до п. 5 Правил, Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Згідно п. 18 Постанови КМУ №231 від 31,03.1995 року «Про затвердження Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення», оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Для дітей віком від 14 до 18 років у заяві зазначається відсутність обставин, що обмежують згідно із законодавством право їх виїзду за кордон. Частина 7 ст.7 Сімейного кодексу України встановлює, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. В силу положень ст.ст. 150, 155 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов'язані поважати дитину, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини, здійснення батьками своїх прав має ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності. Задовольняючи позовні вимоги суд виходить з того, що виїзд неповнолітньої [PERSON] за кордон відповідає її інтересам, за своєю метою сприятиме оздоровленню та загальному розвитку дитини, а відсутність згоди відповідача порушує його права та інтереси, як дитини. Відповідно ст.150 Сімейного кодексу України на батьків покладено обов'язок виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї, своєї Батьківщини, також покладено обов'язок піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, батьки зобов'язані поважати дитину, забезпечити здобуття дитиною загальної освіти, готувати дитину до самостійного життя. Згідно вимог ст.152 Сімейного кодексу України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. На підставі вимог до ст.155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно з ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. У зв'язку з викладеним, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved