Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] з вимогою про стягнення з останнього заборгованості за договорами позики від 11.04.2014р. в розмірі 1\~900 доларів США, з якої 1200 доларів США є неповернутою позикою, а 700 доларів США відсотки за користування грошовими коштами, що разом станом на 21.02.2017р. відповідно до офіційного курсу НБУ еквівалентно 51\~347,5 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що в 11.04.2014р. надала відповідачу позику в сумі 1200 доларів США, які останній зобовязався повернути до 15.07.2014р. разом з відсотками в сумі 60 доларів США. В підтвердження факту укладення договору позики відповідач надав власноручно написану розписку, де підтвердив свої грошові зобовязання щодо повернення коштів та сплати відсотків в сумі 60 доларів США. Незважаючи на її звернення, взятих на себе зобовязань щодо повернення коштів відповідач не виконав, і тому, суму боргу в розмірі 1200 доларів США просить стягнути з відповідача в примусовому порядку, а також відсотки за користування чужими коштами за період 35 місяців в розмірі 700 доларів США, які розраховує з суми 20 доларів США на місяць, оскільки за умовами договору відповідач зобовязався сплатити за три місяці користування чужими коштами відсотки в розмірі 60 доларів США. В судовому засіданні повноважений представник позивача згідно належної довіреності від 25.04.2017р. [PERSON] позовні вимоги підтримав. Дав пояснення, аналогічні вищенаведеним та просить позов задовольнити. Відповідач в судове засідання повторно не зявився, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. На підставі наявних у справі доказів суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України і проти чого не заперечив представник позивача. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково виходячи з наступного. Судом встановлено, що 11.04.2014р., на підтвердження укладення договору позики між позивачем та відповідачем на суму 1200 доларів США, останнім власноручно написано розписку, копія якої долучена до матеріалів справи (а.с.5), а оригінал досліджено в судовому засіданні. За змістом цієї розписки відповідач зобовязався провернути борг до 15.07.2014р., а також сплатити відсотки в розмірі 60 доларів США. Згідно з ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Договір позики є одним з його видів. За змістом ст. 1046 ЦК України за договором позики, одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду або такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначеними родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики може бути представлена розписка. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для його виконання сторонами. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України регламентовано, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України ч. 1 ст. 1050 ЦК України. Оскільки в судовому засіданні не здобуто доказів виконання відповідачем грошового зобовязання, слід вважати встановленим, що борг позивачу не повернуто, і тому позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 1260 доларів США суд визнає обґрунтованими і такими, що підлягають до задоволення. З огляду на те, що грошове зобовязання між сторонами виражено в іноземній валюті, до стягнення підлягає сума боргу в еквіваленті до національної валюти, що згідно офіційного курсу НБУ станом на дату ухвалення рішення еквівалентно 33\~488,90 грн. і що відповідає вимогам ст. ст. 524, 533 ЦК України. Що стосується вимоги про стягнення відсотків за користування кредитними коштами, в її задоволенні належить відмовити. Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений. Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Зокрема, договір вважається таким, якщо він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін або позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін. Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. На основі аналізу зазначених правових норм під час розгляду цивільної справи № 6-36цс14 Верховний Суд України сформулював правову позицію, в якій розяснив, що у випадку, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні частини другої статті 1048 ЦК України, позичальник зобовязаний сплатити винагороду (проценти за користування позикою) й у випадку, коли таким договором не передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики. Під час розгляду іншої справи № 6-396цс15 Верховний Суд України сформулював правову позицію, в якій зазначив, що у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобовязання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. У справі яка розглядається обовязок відповідача сплатити 60 доларів США в якості відсотків в розумінні ч. 1 ст. 1048 ЦК України не може ототожнюватись з встановленим договором розміром та порядком одержання процентів за користування позикою, оскільки вказавши такий розмір, сторони жодним чином не узгодили періоду нарахування цих процентів безпосередньо за три місяці чи за фактом повернення позики, а також періоду сплати цих процентів щомісячно чи за фактом повернення позики. На переконання суду, така домовленість сторін не створює у відповідача обовязку сплати відсотків за користування позикою в розмірі 20 доларів США щомісячно і одночасно, не обмежує позивача у праві нарахування відсотків на рівні облікової ставки НБУ, адже по факту, така домовленість сторін ототожнюється з випадком, коли договором не передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики. Відповідно до змісту ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи виключно в межах заявлених ними вимог. Незважаючи на розяснення стороні позивача процесуальних прав та обовязків, остання не скористалась правом уточнити зміст позовних вимог та змінити підставу вимоги про стягнення відсотків, а оскільки суд не вправі вийти за межі позовних вимог, таку вимогу слід залишити без задоволення, що не позбавляє позивача права на предявлення окремого позову про стягнення відсотків за користування позикою з інших підстав. Тому, позов підлягає до задоволення частково. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, пропорційно до задоволених вимог з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 640 грн., сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.1).

Outcome: partial