Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-29 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому, просить суд: стягнути із відповідача на її користь на утримання дитини [PERSON] аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 5 000,00 грн з дати подання позовної заяви, але не менше 50% прожиткового мінімуму на одну таку дитину; стягнути із відповідача на її користь на утримання дитини [PERSON] аліменти за минулий період з 01.08.2020 р. по дату подання позовної заяви про стягнення аліментів у розмірі ј від усього доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму на одну таку дитину; всі судові витрати покласти на відповідача. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду від 01.12.2020 р. був розірваний. У шлюбі [INFO] у них народився син [PERSON] . Дитина проживає разом з позивачем та знаходиться у неї на повному забезпеченні. При цьому, позивач офіційно не працює та має нестабільний, мінливий дохід. З серпня 2020 року відповідач не проживає разом з родиною, з дитиною практично не спілкується та відмовляється від його часткового матеріального забезпечення. Попередньо сторонами була узгоджена сума у розмірі 5 000,00 грн щомісячно, які відповідач зобов`язувався надавати на утримання сина, однак починаючи з серпня 2020 року він категорично відмовився надавати узгоджену суму. У зв`язку з неодноразовими зверненнями позивача до відповідача за період, що сторони не проживають разом, вона отримала від відповідача 06.12.2020 р. та 13.01.2020 р. кошти на утримання сина у розмірі 3 500 грн. Загальна орієнтовна сума, яка витрачається щомісячно позивачем на дитину, становить 10-12 тис. грн, та включає витрати на харчування, навчання, одяг, додаткові заняття, гуртки та інше. 19 лютого 2021 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито провадження у цій справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, яким роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та визначено відповідні строки. Копію вказаної ухвали з копією позовної заяви та доданими до неї документами відповідачем було отримано 04 березня 2021 року. Позивач ухвалу про відкриття провадження у справі отримала 16 березня 2021 року (а.с. 38, 39). Відповідачем до суду відзиву на позовну заяву подано не було, позивачем додаткових пояснень також до суду подано не було. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як убачається з матеріалів справи, з 08 вересня 2012 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що був розірваний рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01 грудня 2020 року у справі № 755/17201/20 (а.с. 6-7). Від шлюбу сторони мають малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] (а.с. 8). Малолітня дитина проживає разом з матір`ю, яка несе витрати на його утримання. Відповідач періодично здійснює перерахування коштів позивачу в рахунок аліментів на дитину (а.с. 21, 22). Сторонами не було укладено договір про сплату аліментів на дитину у порядку ст. 189 Сімейного кодексу України. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 9 статті 7 СК України визначено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї (ст.150 Сімейного кодексу України). Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 p., батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите в українському законодавстві. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Положення Сімейного кодексу України регулюють відносини з утримання між батьками й дітьми, між матір`ю й батьком дитини з метою затвердження почуття обов`язку батьків і дітей один перед одним і мають своєю спрямованістю створення в сім`ї сприятливих умов фізичного, розумового, морального, духовного й соціального розвитку дитини. Регулювання відносин батьків і дітей щодо утримання здійснюється відповідно до положень міжнародних правових актів, зокрема Декларації прав дитини від 20.11.1959 р., Конвенції про права дитини тощо і погоджується із загальними засадами регулювання сімейних відносин, закріпленими в ст. 7 Сімейного кодексу України. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 1, 2 ст. 179 Сімейного кодексу України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Згідно з вимогами ст. 181 Сімейного кодексу України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Статтею 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 184 Сімейного кодексу України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», установлено прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2021 року у розмірі 2 395 гривень. Згідно з ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З матеріалів справи убачається, що позивач проживає разом з малолітнім сином [PERSON] , 2012 року народження, який перебуває на її утриманні. При цьому, відповідач є особою працездатного віку, законодавчо на останнього покладено обов`язок забезпечення утримання та виховання власної дитини, у зв`язку з чим враховуючи вимоги ст. 182 Сімейного кодексу України, беручи до уваги те, що будь-яких заперечень щодо заявлених позовних вимог у частині розміру аліментів відповідачем суду надано не було, суд доходить висновку про стягнення з відповідача на користь позивача на утримання малолітнього сина - [PERSON] , 2012 року народження, аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 5 000,00 грн, з подальшою індексацією відповідно до закону, і до досягнення дитиною повноліття, що буде необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та відповідатиме принципам розумності та справедливості. При цьому умова щодо стягнення з відповідача аліментів у розмірі не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину у даному випадку не підлягає застосуванню, оскільки сума аліментів, що присуджена судом до стягнення, наразі є більшою від 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного, а в майбутньому, за потреби, позивач не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів за минулий період, суд дійшов наступного висновку. У відповідності до ч. 2 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Таким чином, позивач має довести, що мали місце: а) свої власні дії, спрямовані на одержання аліментів; б) дії відповідача щодо ухилення від сплати таких аліментів. Під ухиленням від сплати аліментів у юридичній науці розуміють як пряму відмову від надання утримання, так і різні дії (бездіяльність) зобов`язаної особи, спрямовані на повне чи часткове ухилення від сплати аліментів: приховання особою дійсного розміру свого заробітку (доходу); зміну роботи або місця проживання з метою запобігання сплаті аліментів; приховання свого місцезнаходження; інші дії, що свідчать про намір особи ухилитися від виконання обов`язків щодо утримання. Ухилення від сплати аліментів завжди припускає винні навмисні дії (бездіяльність). Тому позивач має надати суду докази того, що у той чи інший спосіб відповідач свідомо прагнув ухилитися від виконання обов`язків щодо утримання дитини. З огляду не зазначене, заявлена позивачем вимога про стягнення з відповідача на її користь аліментів за минулий період не може вважатись законною та обґрунтованою, оскільки позивач не подала суду будь-яких належних, достовірних та допустимих доказів того, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів від відповідача, але не могла їх одержати, у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати, що є підставою для відмови у задоволенні позову у цій частині. Щодо наданих позивачем скриншотів листування з відповідачем, то суд не приймає їх у якості належних, достовірних та допустимих доказів, з огляду на їх невідповідність положенням ст.ст. 76-80 Цивільного процесуального кодексу України. У відповідності до ч.1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, тобто з 10 лютого 2021 року. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 430 Цивільного процесуального України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу, виходячи з наступного. Статтею 133 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. За ч.ч. 1, 2 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правничу допомогу слід враховувати, що представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ч. 2 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України). Із наданих документів убачається, що на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем подано до суду Договір про надання правової допомоги від 11.01.2021 р., а також рахунки на оплату № 1 від 11.01.2021 р., № 2 від 13.01.2021 р. та № 3 від 14.01.2021 р. При цьому жодних доказів, які б підтверджували факт оплати вказаних рахунків, як то квитанція, платіжне доручення з відміткою банку або інші банківські документи, касові чеки та ін., позивачем не подано, що є підставою для відмови у задоволенні такої позовної вимоги. Оскільки в силу п. 3 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач була звільнена від сплати судового збору за подання до суду позову про стягнення аліментів, з урахуванням ч.6 ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» із відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial