Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання заповітів недійсними, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] у м. Вінниці, у віці 88 років помер батько позивача [PERSON]. Після його смерті відкрилась спадщина на спадкове майно, яке належало померлому на праві приватної власності. А тому, 30.09.2011 року позивач звернулась із відповідною заявою про прийняття спадщини до державного нотаріуса Першої вінницької державної нотаріальної контори. Проте, при подачі даної заяви державному нотаріусу останній повідомив позивача, що батьком за життя було складено 3 заповіти щодо розпорядження його майном на випадок його смерті. Так, зі змісту заповіту від 17.06.2008 року, посвідченого державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори Домбровською І.Є. та зареєстрованого в реєстрі за №2-622, [PERSON] на випадок своєї смерті заповідає все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, [PERSON] та [PERSON] в рівних частках кожному. Відповідно до заповіту від 22.10.2009 року, посвідченого державним нотаріусом Вінницької державної нотаріальної контори Семенковою Т.В. та зареєстрованого в реєстрі за №4-2371, [PERSON] на випадок своєї смерті заповідає все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, [PERSON] А, згідно заповіту від 23.08.2011 року, посвідченого державним нотаріусом Вінницької державної нотаріальної контори Надольською О.А. та зареєстрованого в реєстрі за №7-1505, [PERSON] на випадок своєї смерті заповідає все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, [PERSON] Позивач вважає, що вищезазначені заповіти є недійсними, оскільки батько через стійкий розлад здоров'я не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними. Через вікові зміни здоров'я, в тому числі і психічного, з 2006 року батько часто не впізнавав рідних, висловлював недоречні думки, блудив, не міг знайти дороги до будинку, без причин починав кричати на оточуючих, тощо. Згідно виписки з медичної картки стаціонарного хворого №9109, виданої Міською клінічною лікарнею №1 м. Вінниці, станом на 27.10.2006 року батько позивача хворів на ішемічну хворобу серця: атеросклеротичний кардіосклероз, атеросклероз аорти, коронарних судин, артерій головного мозку, склеротичну гіпертензію, дисциляторну енцефалопатію ІІІ ст., обструктивне захворювання легень ІІ ст. А тому наявні вказані хвороби позбавляли померлого [PERSON] розуміти значення своїх дій та керувати ними, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом, в якому просила визнати недійсними заповіти від імені спадкодавця [PERSON], [INFO], посвідчені Першою вінницькою державною нотаріальною конторою, від 17.06.2008 року, 22.10.2009 року, 23.08.2011 року. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Кухар О.І. позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові. Відповідачі [PERSON], [PERSON], їхній представник за довіреністю [PERSON] позовні вимоги не визнали та просили в задоволенні останніх відмовити у зв'язку з безпідставністю. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явився, однак від останнього в матеріалах справи міститься письмова заява про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнає в повному обсязі (а.с.71). Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявляти клопотання про розгляд справи у її відсутність. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Так, в судовому засіданні об'єктивно встановлено, що [INFO] в м. Вінниці у віці 88 років помер [PERSON], згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого повторно В ДРАЦС Вінницького МУЮ Вінницької області 30.09.2011 року (а.с.4). Статтею 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). А тому, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на спадкове майно, яке належало померлому на праві приватної власності. Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст.1269 ЦК України). Згідно ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст.1261 ЦК України). Таким чином, позивач являється спадкоємцем першої черги за законом як донька померлого, що підтверджується свідоцтвом про народження позивача серії [NUMBER], виданим повторно Бродецькою сільською радою Козятинського району Вінницької області 02.04.1992 року (а.с.5); Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 22.12.2011 року, відповідно до якого позивач у зв'язку з реєстрацією шлюбу 01.10.1966 року у В РАЦС Вінницького МУЮ Вінницької області з [PERSON] змінила своє дошлюбне прізвище «[PERSON]» на «[PERSON]» (а.с.6); та експертним висновком Українського бюро лінгвістичних експертиз від 29.09.2011 року, відповідно до якого українські записи прізвища «[PERSON]» та «[PERSON]» є ідентичними (а.с.7). Позивач є такою, що спадщину прийняла після померлого батька, оскільки в передбачений чинним законодавством строк звернулась до Першої вінницької державної нотаріальної контори із відповідною заявою про прийняття спадщини, що підтверджується матеріалами копії спадкової справи до майна померлого [PERSON] (а.с.56-67, 57). Проте, як вбачається з матеріалів справи померлим [PERSON] за життя було складено три заповіти щодо розпорядження його майном на випадок його смерті. Так, зі змісту заповіту від 17.06.2008 року, посвідченого державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори Домбровською І.Є. та зареєстрованого в реєстрі за №2-622, [PERSON] на випадок своєї смерті заповідає все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, [PERSON] та [PERSON] в рівних частках кожному (а.с.70). Відповідно до заповіту від 22.10.2009 року, посвідченого державним нотаріусом Вінницької державної нотаріальної контори Семенковою Т.В. та зареєстрованого в реєстрі за №4-2371, [PERSON] на випадок своєї смерті заповідає все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, [PERSON] (а.с.69). А згідно заповіту від 23.08.2011 року, посвідченого державним нотаріусом Вінницької державної нотаріальної контори Надольською О.А. та зареєстрованого в реєстрі за №7-1505, [PERSON] на випадок своєї смерті заповідає все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, [PERSON] (а.с.68). Позивач вважає, що вищезазначені заповіти є недійсними на підставі ст.225 ЦК України, оскільки батько через стійкий розлад здоров'я не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними. Згідно ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю (ч.1 ст.1234 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (ч.1 ст.225 ЦК України). Відповідно до п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. А тому, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 15.01.2015 року у даній цивільній справі було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Комунального закладу «Вінницької обласної психоневрологічної лікарні ім. акад. О.І. Ющенка» на вирішення яких поставлено наступні питання:який психічний стан був у [PERSON] під час посвідчення заповітів від 17.06.2008 року, 22.10.2009 року, 23.08.2011 року; чи міг [PERSON] під час посвідчення заповітів від 17.06.2008 року, 22.10.2009 року, 23.08.2011 року розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с.97). Згідно висновку судово-психіатричної експертизи Комунального закладу «Вінницької обласної психоневрологічної лікарні ім. акад. О.І. Ющенка» №1 від 12.02.2015 року вбачається, що при дослідженні об'єктів експертизи комісія експертів дійшла до висновку, що [PERSON] при житті, в тому числі і на час складання заповітів від 17.06.2008 року, 22.10.2009 року, 23.08.2011 року, на хронічне психічне захворювання не страждав, перебував поза будь-яким тимчасовим хворобливим розладом психічної діяльності. Про що свідчить проведений аналіз наданої медичної документації, згідно з якою експертний в досліджуваний період часу не виявляв розладів свідомості, порушень в сферах мислення, пам'яті, інтелекту, емоцій, волі, а також порушень критичних та адаптаційних здібностей, психотичної симптоматики (маячення, галюцинацій). Наявні у нього соматичні захворювання (ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз, атеросклероз аорти, коронаросклероз серця, склеротична гіпертензія, дисциркуляторна енцефалопатія ІІІ ст., емфізема легень, хронічний бронхіт) не викликали порушень у сфері його психічної діяльності. Про це свідчить доступність [PERSON] продуктивному мовному контакту, під час якого він логічно і послідовно висловлював свої думки, повідомляв про себе відомості, скаржився на стан здоров'я відповідно до патологічних процесів, виконував інструкції при обстеженні, поводився адекватно та не потребував консультації лікаря-психіатра. Тому, [PERSON] на час складання заповітів від 17.06.2008 року, 22.10.2009 року та 23.08.2011 року не був позбавлений можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Під дію ст.ст.36, 39 ЦК України не підпадав (а.с.105-108). Окрім того, із показань свідків в судовому засіданні [PERSON], [PERSON], [PERSON], які доводились сусідками померлому, вбачається, що останні знали померлого багато років, він був спокійним, врівноваженим, ввічливим, культурним, досвідченим, розумним, спілкувався із сусідами, підтримував з останніми дружні сусідські відносини. [PERSON] був при пам'яті, пам'ятав все до дрібниць, правильно розмірковував. Сам ходив на базар, в магазин за необхідними продуктами та господарськими товарами. При спілкуванні з ним не помічали нічого дивного. Свідок [PERSON], яка доводилась знайомою померлому, суду показала, що нічого особливого в його поведінці вона не помічала, при зустрічі зазвичай говорили про життя, здоров'я, проте померлий ніколи не скаржився на останнє. З урахуванням наведеного, у суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Дані про їхню заінтересованість у результаті розгляду справи відсутні, їх покази дані в судовому засіданні об'єктивно підтверджуються іншими доказами по справі, а саме амбулаторною картою КЗ «ЦПМСД №2» №6993 на гр. [PERSON], медичною картою стаціонарного хворого Міської клінічної лікарні №1 №9109 на гр. [PERSON] Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed