Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-06 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулась з позовом про визнання відповідача - [PERSON] особою, що втратила право користування житловим приміщенням у кімнаті [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04.12.1998 року між сторонами було укладено шлюб, від якого у сторін є син [PERSON], [INFO]. Перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, а саме - 24.01.2007 року сторонами було отримано свідоцтво про право власності на житло, відповідно до якого позивачу, відповідачу та їх сину на праві спільної сумісної власності належить 15/100 частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 25.04.2008 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач проживає окремо, проте, достовірної адреси проживання позивач не знає. Крім цього, відповідач не інтересується квартирою, не сплачує комунальні послуги, проте, значиться зареєстрованим у квартирі. З вище зазначених підстав, посилаючись на ст..ст. 71, 72 ЖК України, позивач просить задовольнити її позов. Представник позивача, підтримавши у судовому засіданні позовні вимоги, просив їх задовольнити, з огляду на повторну неявку відповідача проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судові засідання не з'явився, про час та місце судових засідань у справі розгляду справи вважається повідомленим належним чином, - згідно вимог ст. 74 ЦПК України. Згідно ст. 224 ЦПК України, суд, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За згодою представника позивача суд ухвалив про заочний розгляд справи. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 24.10.2007 року, виданого на підставі розпорядження № 70-544 від 24.01.2007 року Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, зареєстрованого 15.05.2007 року у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкт нерухомого майна за № 7919, 15/100 частин квартири за адресою: [ADDRESS], належать на праві спільної сумісної власності позивачці [PERSON], відповідачу [PERSON] та їх сину [PERSON] (а.с. 9). Згідно з ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст.. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як роз'яснено в п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. У зв'язку з цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме - від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Враховуючи те, що відповідач є власником житлового приміщення, на зміст його права не можу впливати місце проживання, окреме від місцезнаходження майна, тому правових підстав для визнання його особою, що втратила право користування житловим приміщенням у квартирі, співвласником якої він є відповідно до ст.ст. 71, 72 Житлового кодексу Української РСР, суд не убачає.

Outcome: dismissed