Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м. Харкова із позовом у якому просила визнати право власності на земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS], за [PERSON]; визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю [NUMBER] від 22.09.1997р., виданого на підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради №753 від 10.09.1997р. [PERSON] та стягнути моральну шкоду з [PERSON]. 08.09.2016р. позивач уточнила вимоги, надала до суду уточнену позовну заяву, в якій просила зобов'язати Управління Держгеокадастру у м. Харкові Харківської області внести відомості про власника земельної ділянки відповідно до державного акту [NUMBER] від 22.09.1997р. на земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS]; визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки серії та №1677, видавник ПН ХМНО Малахова Г. І. недійсним та витребувати з незаконного володіння відповідача-2 земельну ділянку площею 0,0792 га з кадастровим номером [NUMBER], розташовану за адресою: [ADDRESS] та передати зазначене нерухоме майно у володіння [PERSON] та стягнути з [PERSON] моральну шкоду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити позов в повному обсязі, посилаючись на підстави, викладені в заяві. Представник відповідачів в судовому засіданні, заперечував проти позову з тих підстав, що відповідач - [PERSON] отримала державний акт про право власності на земельну ділянку в передбаченому законом порядку, на підставі відповідного рішення Харківської міської ради, у зв'язку з чим не повинна нести відповідальність за неправомірні дії посадових осіб Харківської міської ради, спрямовані на оформлення права власності на одну земельну ділянку за двома фізичними особами, а також за дії судді Дзержинського районного суду м. Харкова [PERSON], який встановив факт смерті [PERSON], не зробивши відповідних запитів до компетентних органів, а також не витребувавши в учасників справи жодних доказів на підтвердження смерті позивача. Крім цього, вказав на те, що відповідач - [PERSON] заперечує проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що він є добросовісним набувачем земельної ділянки, а також на те, що попередній власник земельної ділянки - [PERSON] в законному порядку отримала право власності на земельну ділянку, а, отже, не є недобросовісним набувачем земельної ділянки, у зв'язку з чим спірна земельна ділянка не може бути витребувана у нього на підставі п.3 ч.1 ст.388 ЦК України. Суд, провівши у сукупності дослідження матеріалів справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав: 10.09.1997р. рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 10.09.1997р. №753 [PERSON] надана в приватну власність земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] площею 833,00 кв. м. для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. 22.09.1997р. Виконавчим комітетом Харківської міської ради оформлений Державний акт на право приватної власності на землю [NUMBER], у відповідності до якого за [PERSON] була оформлена земельна ділянка площею 0,0833 га за адресою: [ADDRESS]. У 2006 році Харківська міська рада розпочала роботу з оформлення технічної документації для надання спірної земельної ділянки у власність [PERSON] Рішенням Харківської міської ради №569 від 19.07.2006р. [PERSON] було включено до загальноміських списків обліку на отримання земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд. Згідно листа №М-1178 від 04.12.2007р. вбачається, що виконавчий комітет Ленінської районної у місті Харкові ради вказав на можливість виділення відповідачу [PERSON] земельної ділянки за адресою: [ADDRESS]. Крім цього, 28.02.2008р. Виконавчий комітет Ленінської районної у місті Харкові ради звернувся до Харківського міського голови з клопотанням про надання [PERSON] земельної ділянки. Рішенням Харківської міської ради №166/08 від 20.06.2008р. [PERSON] наданий дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки, яка розташована по [ADDRESS]. 15.07.2008р. розроблене технічне завдання на виконання робіт по складанню проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Згідно довідки Центру державного земельного кадастру № 6157 від 30.07.2008р. вбачається, про відсутність інформації в Державному реєстрі земель про наявність чинних державних актів на право власності на землю щодо спірної земельної ділянки. 05.02.2009р. був оформлений акт погодження меж земельної ділянки. Рішенням 49 сесії 5 скликання Харківської міської ради №307/10 від 27.05.2010р. [PERSON] було надане право власності на земельну ділянку. 27.07.2012р. оформлений державний акт серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку, площею 0,792 га за адресою: [ADDRESS]. 27.11.2008р. державний акт про право власності на земельну ділянку [NUMBER] від 22.09.1997р. (серія [NUMBER]) був скасований постановою Дзержинського районного суду м. Харкова у справі №2-а-506/08. Виходячи зі доданих позивачем матеріалів справи вбачається, що акт на право приватної власності на землю [NUMBER] від 22.09.1997р. був скасований на підставі постанови Дзержинського районного суду м. Харкова, виходячи зі змісту якої суд визнав подані матеріали достатніми для скасування акту про право власності на земельну ділянку. Доказів вчинення [PERSON] умисних протиправних дій, спрямованих на введення суду в оману позивачем не надано. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з ч. 1, 2 ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. У відповідності до ч.3 ст.152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Виходячи з наведених норм земельного законодавства позивач для захисту своїх прав повинен був заявити вимогу про визнання недійсним рішення 27.05.2010р. рішення Харківської міської ради 49 сесії 5 скликання №307/10. Така позиція підтверджується практикою застосування норм земельного законодавства, викладеною в ухвалі Верховного Суду України від 08.06.2011р. у справі №6-20570св09. У відповідності до ч.1, 2 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Враховуючи той факт, що позивач не заявив вимог про визнання недійсним рішення 27.05.2010р. рішення Харківської міської ради 49 сесії 5 скликання №307/10, суд відмовляє позивачу в задоволенні позовних вимог про витребування з незаконного володіння [PERSON] земельної ділянки, оскільки рішення про видачу земельної ділянки [PERSON] є дійсним, ніким не скасоване та не оспорюване, що вказує на недоведеність незаконності передання земельної ділянки [PERSON] В задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки серії №1677, видавник ПН ХМНО Малахова Г. І. також слід відмовити з огляду на наступне. У відповідності до ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.1-6 ст.203 ЦК України встановлено, що дійсний правочин повинен відповідати наступним вимогам: a)зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; b)особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; c)волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; d)правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; e)правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; f)правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Представник позивача не обґрунтував яким чином договір, укладений між відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] порушує приписи ст.203 ЦК України, що вказує на необґрунтованість та безпідставність позовних вимог позивача щодо визнання договору недійсним. Суд відмовляє в задоволенні позовних вимог позивача про зобов'язання Управління Держгеокадастру у м. Харкові Харківської області про внесення відомостей про власника земельної ділянки відповідно до державного акту [NUMBER] від 22.09.1997р. на земельну ділянку у зв'язку з відсутністю правових підстав. Щодо позовних вимог позивача про стягнення з [PERSON] моральної шкоди суд зазначає наступне. У відповідності до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. №4 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану (…). При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно п.3 Постанови №4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності. Відповідно до ст. 137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Оскільки позивач не довела наявність в діях [PERSON] порушення норм чинного в Україні законодавства, а також не обґрунтувала в чому полягає завдана їй моральна шкода та не обґрунтувала, яким чином вона здійснювала розрахунок розміру моральної шкоди, яка була заявлена у позові, суд вважає за доцільне відмовити позивачу в задоволенні вказаних позовних вимог. Крім викладеного, під час розгляду справи [PERSON] та [PERSON] були подані до суду заяви про застосування строку позовної давності. Метою звернення позивача до суду є захист права власності позивача на земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Позивач у позовній заяві посилається на те, що їй стало відомо про порушення її прав на Земельну ділянку 09.07.2013р., коли вона отримала листа №2184/08 від Управління Держземагентства у м. Харкові, яким Позивача повідомили про те, що Земельна ділянка не належить їй на праві власності. Варто зазначити, що спірна земельна ділянка була передана у власність [PERSON] Харківською міською радою на підставі рішення від 27.10.2010р. №307/10, яке є публічним місцевим нормативним актом, який був оприлюднений шляхом опублікування у засобах масової інформації, а саме - в газеті Харківської міської ради «Харьковские Известия» (випуск 2, грудень 2010р, підписано до друку - 17.12.2010р.). Отже, Позивач повинна була дізнатися про порушення її права володіння Земельною ділянкою із засобу масової інформації 17.12.2010р., а не, як зазначає Позивач, 09.07.2013р. Частиною 1 ст.256 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У відповідності до ч.1 ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За правилами ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Враховуючи той факт, що рішення Харківської міської ради про передання [PERSON] у власність Земельної ділянки було опубліковане в засобах масової інформації 17.12.2010р., то обчислення строку позовної давності має відбуватися саме з 17.12.2010р. Отже, строк позовної давності для звернення Позивача до суду за захистом своїх прав на спірну земельну ділянку сплив 17.12.2013р. У відповідності до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено у спорі, є підставою для відмови у позові.

Outcome: dismissed