Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-05 00:00:00

Позивач [PERSON], звернулась до суду із позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування майном та зобовязання не чинити перешкоди. В обґрунтування заявлених позовних вимог [PERSON] зазначила, що вона, на підставі договору купівлі-продажу, є власником нерухомого майна житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: вул. Амбулаторна, 7 в с. Нижні Ремети Берегівського району Закарпатської області. До належних позивачу житлового будинку та земельної ділянки існував прохід та проїзд, який проходив через подвіря відповідача у справі [PERSON], однак відповідач, без правових на те підстав, прохід та проїзд заблокувала облаштувавши огорожу та самовільно встановивши господарські споруди. Не маючи змоги використовувати належне їй на праві власності майно за цільовим призначенням, та зважаючи на безрезультатність досудових вимог, позивач звернулась до суду із вказаним позовом. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позовній заяві та просили їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову з підстав викладених у запереченні та просив у задоволенні позову відмовити. Представник [PERSON] сільської ради в судове засідання не зявився, однак подав заяву згідно якої просив розглянути справу без їх участі. Допитані під час слухання справи свідки [PERSON] та [PERSON] (попередня власниця будинку розташованого за адресою: вул. Амбулаторна, 7 в с. Нижні Ремети) пояснили суду факт існування спірного проходу та проїзду протягом тривалого часу. Окрім того, свідки пояснили суду факт відсутності іншого проходу та проїзду до належних позивачу будинку та земельної ділянки. Заслухавши пояснення сторін, свідків, перевіривши матеріали справи, повно та всебічно з'ясувавши всі обставини, дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, оцінивши докази відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві власності належить житловий будинок, садибного типу за №7 по вул. Амбулаторна в с. Нижні Ремети, Берегівського району та земельна ділянка за цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в с. Н. Ремети по вул. Амбулаторна,7, Берегівського району (а.с. 5-7). Крім того, відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, а саме на житловий будинок садибного типу, який знаходиться за адресою с. Н. Ремети, вул. Амбулаторна, 8, вбачається, що у власності [PERSON] перебуває тільки 1/3 частина воріт, а тому інші 2/3 частини воріт, які передбачено для вільного проїзду до власності позивачки (а.с. 15). В ст. 317 ЦК України передбачено, що власнику належать правомочності щодо вільного користування, володіння та розпорядження своїм майном, здійснення власником своїх прав не повинно залежати від волі інших осіб. За змістом ст.386 цього ж Кодексу, власник майна може вимагати усунення перешкод у користуванні власністю. Аналогічні за змістом положення закріплені у приписах ст.ст. 78,90 ЗК України, що гарантують захист прав та законних інтересів власників та користувачів земельних ділянок. З матеріалів справи та пояснень допитаних під час судового засідання свідків вбачається, що відповідачем, всупереч вимогам законодавства, облаштовано паркан та встановлено господарські споруди, що унеможливлюють доступ позивача до її власного будинку та належної їй земельної ділянки. Суд констатує, що відповідно до приписів ч.2 ст.8 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», забудова земельних ділянок здійснюється виключно їх власниками чи користувачами в установленому законодавством порядку. Згідно із ст.125 ЗК України, право власності чи право користування земельною ділянкою виникає з моменту державної реєстрації таких прав.Землі загального користування (вулиці, майдани, парки, проходи, тощо) є землями комунальної власності, та відповідно до ч.3 ст.83 ЗК України, не можуть передаватися у приватну власність. Відповідачем не доведено набуття прав на спірну земельну ділянку в установленому законодавством порядку, відтак, самовільне облаштування відповідачем паркану та встановлення господарських споруд, без виникнення прав на земельну ділянку та їх державної реєстрації, суперечить нормам права та порушує охоронювані законом права та інтереси інших субєктів спірних правовідносин. З цих же мотивів судом відхиляються заперечення відповідача повязані з необхідністю встановлення сервітуту, оскільки із змісту ст.ст. 98, 100 ЗК України вбачається, що договір сервітуту укладається між власником (володільцем) земельної ділянки та особою, яка вимагає встановлення такого сервітуту, однак, судом достовірно встановлено, що відповідач не набула право власності чи право користування спірною ділянкою у встановленому законом порядку, що робить неможливим укладення договору сервітуту між учасниками цього судового спору. Згідно із ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. В ч.1 та ч.2 ст.152 ЗК України передбачено, що держава гарантує громадянам та юридичним особам захист прав на земельні ділянки, власник земельної ділянки може вимагати усунення порушень його прав, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Зважаючи на вказані законодавчі положення, позивач як власник житлового будинку та земельної ділянки, вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права власності, відтак обраний позивачем спосіб захисту власних прав та охоронюваних законом інтересів узгоджується із приписами ст.ст.15,16 ЦК України. Судом також враховується, що відповідно до п.3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. За цих обставин, суд обґрунтовано вважає, що право позивача вільно користуватися своєю власністю безпідставно порушено та підлягає судовомузахисту. На підставі викладеного,

Outcome: approved