Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей м. Дніпро про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. У своєму позові позивач просить суд надати їй дозвіл без згоди батька [PERSON], оформити документи для тимчасового виїзду неповнолітньої [PERSON] за межі України до Турції, Тунісу, Азейбарджану, Індії, Єгипту, країн Південної Азії, Південно - Східної Азії, Англії та країн Шенгенської угоди з метою оздоровлення та відпочинку; надати дозвіл їй на тимчасове багаторазове вивезення за кордон до Турції, Тунісу, Азейбарджану, Індії, Єгипту, країн Південної Азії, Південно - Східної Азії, Англії та країн Шенгенської угоди, дочки [PERSON] без згоди батька [PERSON] до досягнення нею чотирнадцятирічного віку та на виготовлення прохідних документів на виїзд дитини за кордон без згоди батька. В обґрунтуванні позову позивач зазначила, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, але 08 квітня 2008 року шлюб було розірвано. Від шлюбу у них народилась дитина - [PERSON], [INFO] року. На даний час дитина проживає разом з нею. Протягом декількох років вона вивозила дитину на відпочинок за кордон, але кожний раз відповідач затримував оформлення документів. В судове засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON] не з'явились, представник надала заяву про розгляд справи за відсутністю позивача та її, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, посилалась на обставини зазначені в позові. В судове засідання відповідача [PERSON] не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги визнає. В судове засіданні представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей м. Дніпро не з'явився, причини не явки не повідомив. Вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані суду докази, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] знаходилась в зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Згідно до свідоцтва про народження дитини [PERSON], [INFO] року його батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с.6). Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, 08 квітня 2008 року сторони розірвали шлюб (а.с.7). На даний час позивач уклала шлюб з [PERSON], та змінила прізвище з [PERSON] на «[PERSON]» (а.с.9). У відповідності до ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року - держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Крім цього, статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до п.3 ч.3ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. За змістом ст.ст. 154, 155 СК України батьки мають право на самозахист дитини, а здійснення ними своїх батьківських прав мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини. Згідно п.п.1.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів від 27 січня 1995 року № 57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно з п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724), виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. У відповідності з вимогами п. 4 зазначених Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані поважати дитину. Відповідно до ст.ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства», батьки зобов'язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку. Як зазначено у ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до принципів 4 та 6, викладених в Декларації прав дитини, прийнятою генеральною Асамблеєю ООН від 20 листопада 1959 року, дитина повинна користуватися всіма благами соціального забезпечення, їй належить право на здоровій ріст і розвиток, з цією метою соціальний догляд і охорона мають бути забезпечені, як їй так і матері, неповнолітня дитина не повинна бути розлучена зі своєю матір'ю. Відповідно до вимог ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи наведене, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими. Та підлягають задоволенню. Враховуючи викладене та

Outcome: approved