Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вказаною позовною заявою. Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що після смерті чоловіка, яка настала у 1999 році, позивач сама проживала у власному будинку [ADDRESS] , [INFO] позивачу виповнилося 80 років, вона часто хворіє та потребує стороннього догляду. У липні 2013 року [PERSON] (відповідач 1) та [PERSON] (відповідач 2) запропонували [PERSON] послуги по забезпеченню останньої доглядом, харчуванням, утриманням її будинком, розташованого за адресою: [ADDRESS] , в належному стані. При цьому, запропонували оформити договір довічного утримання. Так, 12.07.2013 року між позивачем та відповідачами було укладено договір довічного утримання, в якому зазначено, що відповідачі зобов`язані доглядати позивача. Крім того, відповідачі зобов`язались виплачувати позивачу щомісячно 1000,00 грн., а у разі захворювання надати допомогу у лікуванні. Також зазначено, що позивач буде проживати у власному будинку до останніх днів свого життя. Після підписання зазначеного договору довічного утримання до [PERSON] звернулися відповідачі та запропонували оформили вказаний договір у нотаріуса. Дану необхідність пояснили тим, щоб після смерті позивача не виникло ніяких ускладнень з оформленням зазначеного будинку на їх користь. Деякий час після укладення договору відповідачі сумлінно виконували свої зобов`язання по утриманню позивача. Кошти від [PERSON] та [PERSON] за даним договором позивач отримувала лише щомісячно на загальну суму 1000,00 грн., з метою обліку отримання зазначених коштів було заведено зошит, у якому записувалася сума та дата отриманих коштів та ставився підпис. Будь-яких інших коштів позивач від відповідачів не отримувала. Починаючи з січня 2018 року відповідачі перестали надавати позивачу кошти та взагалі самоусунулися від виконання взятих на себе обов`язків. Всі звернення [PERSON] ігнорувалися, після чого було направлено вимогу про розірвання договору довічного утримання. [PERSON] намагався вигнати позивача з власного будинку 30.03.2018 року. [PERSON] була вимушена викликати поліцію, в свою чергу відповідачами на вимогу поліції було надано оригінал нотаріального договору купівлі-продажу спірного будинку, який позивач вважала договором довічного утримання. [PERSON] вважала та вважає, що спірний будинок та прилегла земельна ділянка належить їй на праві приватної власності, а саме: згідно з договором про надання у безстрокове користування земельної ділянки від 22.09.1959 року, що посвідчений Першою Херсонською державною нотаріальною конторою за реєстровим №1-11550, акту про закінчення будівництва та вводу в експлуатацію індивідуального будинку, виданого 11.11.1979 року за №713/28, зареєстрованих в Херсонському державному бюро технічної інвентаризації 15.02.1980 року за №21646 в книзі 14130. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі прав. Оригінали зазначених документів відповідачі забрали у позивача перед поїздкою до нотаріуса та пояснили, що у зв`язку з оформленням договору довічного утримання вони повинні зберігатися у нотаріуса, а тому позивачу залишилися ксерокопії. У позивача не виникло ніяких підозр у тому, що це договір не довічного утримання, так як реєстрація її місця проживання в паспорті не змінилася, у домовій книзі вона зазначена власником, особисті рахунки по сплаті комунальних послуг оформлені на позивача та сплачуються нею особисто. Крім того, в договорі купівлі-продажу вказаного будинку зазначено вартість будинку на суму 122200,00 грн. Проте, відповідно зробленій оцінці вартість будинку становить 1050000,00 грн. (еквівалент 40000 дол.США). Позивач вважає, що договір купівлі-продажу від 12.07.2013 року, укладений з метою приховати дійсний правочин про довічне утримання та є удаваним правочином. З підстав, передбачених ч.1 ст.229 та ч.1 ст.230 ЦПК України, відповідачі ввели її в оману щодо обставин, які мають значення, позивач просила поновити строк позовної давності з метою звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права; визнати недійсним договір купівлі-продажу будинку [ADDRESS] , укладений 12.07.2013 року між позивачем та відповідачами, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Херсонської області Маршаловой Ліною Володимирівною, який внесено до реєстру за №1149; виключити запис з реєстру прав власності на нерухоме майно в частині договору купівлі-продажу будинку [ADDRESS] , укладеного 12.07.2013 року між позивачем та відповідачами, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Херсонської області Маршаловой Ліною Володимирівною, який внесено до реєстру за №1149; зобов`язати відповідачів повернути позивачу спірний будинок. Стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 27.04.2018 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 11.02.2019 року здійснено перехід розгляду справи зі спрощеного позовного провадження з викликом сторін у загальне позовне провадження до підготовчого засідання. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 31.01.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Відповідачі надали до суду відзив на позовну заяву, згідно якого вважали позовні вимоги незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Зазначили, що 12.07.2013 року між позивачем та відповідачами був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Маршаловою Л.В. До підписання вказаного договору позивач отримала від відповідачів грошові кошти за його продаж в сумі 122 000 грн. За умовами вказаного договору [PERSON] передала, а [PERSON] , [PERSON] прийняли у власність вищезазначений житловий будинок. Окремо від домовленості щодо купівлі-продажу будинку між сторонами було письмово, в розписці від 12.07.2013 року, зафіксовано, що відповідачі понесли в інтересах позивача витрати на суму 103 000 грн. на оплату судових витрат по розірванню договору довічного утримання, підготовку документів та кадастрового номеру по вказаному будинку, а також в цій розписці було письмово обумовлено обов`язок з боку відповідачів надавати щомісячно допомогу позивачу в сумі 1000 грн. Дана домовленість існувала задовго до укладення договору купівлі-продажу від 12.07.2013 року та не була пов`язана із цим договором. Позивачка усвідомлювала, який саме договір вони укладають, наслідки укладення цього договору, була з`ясована спрямованість волі сторін на укладення саме договору купівлі-продажу, відсутність у сторін наміру укласти інший правочин. При цьому, позивачка не наводить доказів того, що воля сторін при укладенні договору купівлі-продажу була спрямована на виникнення інших цивільно-правових відносин та настання інших наслідків, ніж ті, які передбачені укладеним договором. Відповідачі погоджуються з доводами позовної заяви про те, що починаючи з 2013 року по 2018 рік ними надавалася матеріальна допомога позивачці в розмірі 1000 грн. на місяць. Разом з тим, вказана матеріальна допомога надавалася відповідачами не на виконання їх обов`язків за начебто укладеним договором довічного утримання, а на підставі того, що позивач є хрещеною матір`ю [PERSON] , є особою похилого віку, не має родичів в місті Херсоні, які б опікувалися нею, потребує постійної допомоги по оплаті комунальних послуг, веденню господарства, утриманню житлового будинку, в якому вона залишилася проживати. Відповідачем [PERSON] з метою утримання належного їм з дружиною спірного житлового будинку, починаючи з 2013 року здійснювалося покращення будинку та належного до нього господарських будівель та споруд. Вказане свідчить про те, що між позивачем та відповідачами протягом 5 років з моменту укладення договору купівлі-продажу існували доброзичливі відносини, а також досягнуті домовленості щодо проживання позивачки в проданому будинку. Тобто, право покупців вимагати звільнити продавцем будинку виникло ще в липні 2013 року. При цьому, з того моменту та по теперішній час це право відповідачами реалізоване не було і не здійснювалося жодних дій спрямованих на примушування позивачки звільнити житловий будинок через поважне та дбайливе ставлення до неї. На обґрунтування заявлених позовних вимог позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Факт отримання позивачкою 12.07.2013 року грошових коштів за проданий нею житловий будинок свідчить про її обізнаність саме з цього дня щодо укладення договору купівлі-продажу та наслідків цього договору. Тобто, з моменту коли позивач дізналася або могла дізнатися про порушення свого права минуло більше 3 років. Доказів поважності пропуску строку позовної давності позивачем не надано. Враховуючи викладене, просили застосувати позовну давність. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Позивач пояснила, що дійсно отримала від відповідача 103000,00 гривень на судові витрати у 2011-2013 роках, інших коштів за договором не отримувала. Вона вимушена була підписати у нотаріальній конторі договір, вважала його договором довічного утримання, відповідачі давали 1000,00 гривень щомісячно, з січня 2018 року перестали давати кошти та допомагати, потім стали виганяти з будинку, у 2018 році вона під час конфлікту викликала поліції та відповідач надав документи на житловий будинок працівникові поліції. Тільки тоді вона взнала, що оформлений був договір купівлі-продажу. Наміру продавати житловий будинок не мала, іншого житла не було. Сама здійснювала ремонт у житловому будинку, несла страхові внески за нього. Відповідачі та їх представник в судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні з підстав викладених у відзиві. Відповідач [PERSON] пояснив, що у 2011 році позивач, яка є його хрещеною, звернулась до нього за допомогою, просила надати кошти для звернення до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання між нею та Єсиповими (попередніми власниками) та для укладення договору з адвокатом. Рішенням суду в березні 2013 року позов її був задоволений та договір розірвано. Позивач протягом 2011-2013 років отримала від нього 103000 гривень. Після цього між ними була досягнута домовленість про продаж житлового будинку позивача. Крім переданих 103000,00 гривень він перед оформленням договору купівлі-продажу передав позивачу 15000 доларів США та вона в нотаріальній конторі при оформленні договору купівлі-продажу підтвердила факт отримання коштів, як розрахунку за проданий житловий будинок. Крім того, з урахуванням того, що позивач це чужа йому людина, має житло поруч та, враховуючи добрі стосунки, вони домовилися, що позивач буде проживати у житловому будинку та він буде допомагати їй. З моменту укладення спірного договору він та його дружина доглядали за житловим будинком, земельною ділянкою, садом, здійснив ремонт літньої кухні, підвалу, каналізаційної системи, поточний ремонт житлового будинку. Звернення до суду було обумовлено тим, що позивач попросила розірвати договір з релігійних мотивувань, а коли він відмовився, то викликала поліцію. Третя особа - приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Маршалова Ліна Володимирівна в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Заслухавши осіб, що приймали участь у справі, свідків, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] будинок [ADDRESS] та прилегла земельна ділянка належала їй на праві приватної власності, а саме: згідно з договором про надання у безстрокове користування земельної ділянки від 22.09.1959 року, що посвідчений Першою Херсонською державною нотаріальною конторою за реєстровим №1-11550, акту про закінчення будівництва та вводу в експлуатацію індивідуального будинку, виданого 11.11.1979 року за №713/28, зареєстрованих в Херсонському державному бюро технічної інвентаризації 15.02.1980 року за №21646 в книзі 14130. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі прав. Рішенням Суворовського районного суду м.Херсона від 15.03.2013 року розірвано договір довічного утримання від 18.05.2004 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , приведенно сторони в первісний стан, припинено право власності [PERSON] , [PERSON] на будинок, який знаходиться за адресою [ADDRESS] , на земельній ділянці площею 516 кв.м. Поновлено право власності за [PERSON] на будинок який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці площею 516 кв.м. Ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 29.05.2013 року рішення Суворовського районного суду м.Херсона від 15.03.2013 року залишено без змін. 12.07.2013 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Маршаловою Л.В. Згідно п.2.1. вказаного договору продаж житлового будинку з господарчими та побутовими будівлями та спорудами за домовленістю сторін вчинено за погоджену сторонами суму 122 200 грн., які покупці сплатили повністю продавцю до підписання цього договору. З витребуваної у приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Маршалової Л.В. копії нотаріальної справи щодо посвідчення спірного договору купівлі-продажу житлового будинку вбачається, що в ній мається висновок ФОП [PERSON] суб`єкта оціночної діяльності про вартість житлового будинку за адресою: [ADDRESS] станом на 11.06.2013 року 122200,00 гривень. Крім того, при оформленні спірного договору [PERSON] своїми заявами підтвердила, що житловий будинок, який вона відчужує, є її особистою власністю, а не спільною сумісною власністю з іншими особами та при цьому вона не порушує право користування житловим будинком інших осіб. Згідно довідки про склад сім`ї від 12.03.2018 року, за адресою: [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] . Відповідно до копії паспорту серії [NUMBER] , з 06.07.1961 року по теперішній час [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . 07.03.2018 року [PERSON] направила на адресу [PERSON] претензію щодо розірвання договору довічного утримання від 12.07.2013 року. Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (предмет договору, умови, визначені законом як істотні, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди). Згідно ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Підставою недійсності правочину, відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За змістом ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однієї зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ч.1 ст.230 ЦПК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , як сусіди по житловому будинку позивача, пояснили, що відносини між сторонами були добрі, відповідачі доглядали за житловим будинком, де мешкає позивач, земельною ділянкою, садом, здійснювали ремонтні роботи у дворі та за двором. Ніколи конфлікту не чули, ніхто позивача з будинку не виганяв, а навпаки відповідачі турбувалися про позивача. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що до житлового будинку, де проживала позивач, за проханням відповідач [PERSON] приходив років 6-7, робив ремонтні роботи в гаражі, підвалі, біля двору, розраховувався з ним за роботи саме [PERSON] , усі питання узгоджувалися саме з ним. З пояснень свідків [PERSON] та [PERSON] вбачається, що вони не були присутні при укладанні спірного договору. У 2018 року зі слів позивачем їм стало відомо, що вона бажала оформити з відповідачами договір пожиттєвого утримання, а був укладений договір купівлі-продажу. В процесі слухання справи не було встановлено відсутності у сторін іншої мети, не встановлено і наміру приховати насправді вчинений правочин та настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені договором купівлі-продажу. Судом перевірено зміст договору, за яким учасники правочину підтвердили, що вони діють добровільно, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, вільно володіють українською мовою. Факт передачі грошей також перевірено при укладанні договору та підтверджено. Приватним нотаріусом перевірено дієздатність учасників правочину та відомості щодо істотних умов договору, зокрема передачі коштів За цих обставин, суд приходить до висновку, що позивачем не надано жодних доказів вчинення щодо нього психічного чи фізичного тиску як і не доведено введення його в оману. Факт доброї волі укладання правочину в обов`язковому порядку був перевірений нотаріусом. Жоден із свідків, допитаних у судовому засіданні також не підтвердив вказаних обставин. Отже, вимоги заявлені вимоги є необґрунтованими і в задоволенні позову слід відмовити. Доводи сторони позивача суд до уваги не приймає як такі, що спростовують матеріали справи. Домовленість сторін за справою оформлена у вигляді розписки від 12.07.2013 року, якою підтверджується факт передачі відповідачем позивачу коштів у розмірі 103000 гривень та як підтвердження наміру піклуватися про позивача, надавати допомогу та підтримку, не спростовує висновків суду щодо необгрунтованості позовних вимог.

Outcome: dismissed