Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог вказала, що вона є власником квартини [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] є колишньою власницею вказаної квартири. Вона зареєстрована в квартирі по теперішній час, хоча фактично не проживає в ній з 2012 року. Фактично відповідач проживає в Російській Федерації, але адреса її місця проживання та номер телефону їй невідомі. Реєстрація відповідача перешкоджає їй в розпорядженні та користуванні належною їй квартирою, у зв`язку з чим просить суд визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . До судового засідання позивач не зявилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась у порядку передбаченому нормами цивільно-процесуального законодавства, надала суду заяву з проханням розглянути справу без її участі та за участі її представника, на задоволенні позовних вимог наполягала, не заперечувала проти розгляду справи у заочному порядку. Представник позивача [PERSON] підтримала вимоги позивача, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] до суду не з`явилась, про час та місце розгляду справи сповіщена належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи або даних про поважність відсутності у судовому засіданні від відповідача до суду не надходило. Враховуючи позицію позивача, той факт, що відповідач двічі належним чином повідомлена про час та місце розгляду стосовно неї цивільної справи, суд вважає необхідним цю справу розглянути заочно. Вислухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи, покази свідків, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить позивачу [PERSON] на праві приватної власності, підставою виникнення вказаного права власності є договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Мирноградського міського нотаріального округу 29.07.2020 року за реєстровим номером 133 (а.с. 3-4) Згідно з довідкою відділу ведення Реєстру територіальної громади виконавчого комітету Мирноградської міської ради № 8497 від 26.08.2020, в квартирі [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] , [INFO] (а.с. 7). Відповідач [PERSON] фактично не мешкає за місцем реєстрації, згідно з актом від 25.08.2020, складеним членами ОСМД «Восьмерочка» [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , з 2012 року (а.с. 8). Свідки [PERSON] і [PERSON] , які проживають тривалий час у будинку [ADDRESS] , в судовому засіданні показали, що відповідач [PERSON] у квартирі [ADDRESS] вказаного будинку проживала нетривалий період часу. Це було пов`язано із доглядом за матір`ю відповідача, а також приблизно місяць після смерті матері. Потім відповідач виїхала на постійне місце проживання до міста Анапа в Російську Федерацію і під час від`їзду не виявляла бажання повертатися в Україну. Де саме в цей час перебуває відповідач, причини, з яких вона не проживає в квартирі, в якій вона зареєстрована, їм невідомі. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України у поєднанні з положеннями ст.150 ЖК України дає підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у здійсненні права власності в формі пред`явлення вимоги про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод. За положеннями ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно Закону N475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Таким чином, закон гарантує захист права власності шляхом застосування певних способів захисту, передбачених ст.ст.16,386,391 ЦК України. Судом встановлено, що принаймні з 2012 року квартира [ADDRESS] за своїм цільовим призначенням відповідачем [PERSON] не використовується, її відсутність в житлі носить безперервний характер. Поважних причин, за яких відповідач не проживає там, чи домовленостей між нею та власником житла [PERSON] щодо порядку її використання судом не встановлено. Оскільки аналіз встановлених та досліджених судом доказів дає підстави вважати, що відповідач [PERSON] в квартирі не проживає без поважних причин більше одного року, участі в утриманні житла не приймає, це є підставою для визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням. На підставі наведеного,

Outcome: approved