Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовною заявою до відповідача [PERSON], третя особа на стороні відповідача орган опіки та піклування служби у справах дітей Чернівецької міської ради про визначення місця проживання дитини, мотивуючи позовні вимоги тим, що 25.09.2015 року між нею та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб. Від спільного подружнього життя у них народився син [PERSON], [INFO] року. Вона проживала з сином за адресою свого місця реєстрації, а серпні 2016 року вона з сином переїхали в квартиру, що належить її матері [PERSON], де проживають на сьогоднішній день. У лютому 2017 року відповідач залишив її з сином та пішов проживати до своїх батьків. Шлюб між ними розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці 07.08.2017 року, та проживають окремо. В липні 2017 року [PERSON] звернувся до органу опіки та піклування з метою отримання відповідного рішення, щодо визначення порядку виховання дитини та встановлення часу та годин побачень з дитиною, що на її думку було зайвим, оскільки вона ніколи не перешкоджала у спілкуванні відповідача з сином. Висновком №380/15 органу опіки та піклування від 25.07.2017 року відповідачу надано можливість побачення з сином у її присутності : щосереди, щоп'ятниці та щонеділі з 10.00 год. по 13.30 год. Вона працює, має стабільний заробіток, проживає в трикімнатній квартирі, любить свого сина та забезпечує усім необхідним. Просить позовні вимоги задовольнити. Позивач [PERSON] та в її інтересах представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] і в його інтересах представник [PERSON] проти позовних вимог не заперечували. Третя особа на стороні відповідача орган опіки та піклування служби у справах дітей Чернівецької міської ради [PERSON] в підготовче засідання не з'явився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, від останнього в суд поступила письмова заява з клопотанням справу у його відсутність. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Заслухавши пояснення позивача [PERSON] та в її інтересах представник [PERSON], відповідача [PERSON] і в його інтересах представника [PERSON], вивчивши матеріали справи, всебічно і повно перевіривши фактичні обставини, викладені в позовній заяві, об'єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Судом, належними і допустимими доказами, встановлено, що шлюб зареєстрований 25.09.2015 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького районного управління юстиції у Чернівецькій області, актовий запис за №1683, рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07.08.2017 року розірвано (а.с.13). Від спільного проживання однією сім'єю у сторін народився син [PERSON], [INFO] (а.с.12). У відповідності до паспорта громадянина України - позивач [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] (а.с.10-11), а у відповідності до пенсійного посвідчення [NUMBER] позивач є інвалідом 3 групи довічно (а.с.19). Відповідно до довідки про місце проживання та склад сім'ї, позивач [PERSON] з сином [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS] Згідно довідки про доходи від підприємницької діяльності, позивач [PERSON] задекларувала доходи за 1 квартал 2017 року 30843,00 грн., за 1 півріччя 2017 року 127338,11 грн. (а.с.15). Відповідно до ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов»язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч.2 ст.1 Європейської Конвенції про здійснення прав дітей (1991р), предметом цієї Конвенції є підтримка у найвищих інтересах дітей їхніх прав. Зі змісту ст. 3 Конвенції вбачається, що першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Зі змісту ст. 150 СК України вбачається, що одним із основних батьківських обов»язків є обов»язок по належному вихованню дитини, прищеплення їй моральних цінностей, духовності, культури своєї нації. Саме батьки повинні навчити дитину формувати систему пріоритетів та ні в якому разі не дати їй спотворити існуюче світосприйняття. Батьки повинні виховувати особистість, яка б із повагою ставилася б до прав та свобод інших людей, любила б свою сім»ю та родину. Принципом Конвенції існує принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов»язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов»язків щодо дитини. Вимогами ст.142 СК України, діти мають рівні права та обов»язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою. Відповідно до ч. 1 ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами та особисте виховання дитини, а потім згідно ч.2 цієї статті батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, а також згідно ч. 3 цієї статті батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які не суперечать закону, моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов»язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959р., зокрема у принципі 6, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за № 789-XII від 27 лютого 1991 р., визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому, суд виходить також з положення Конвенції в питаннях місця проживання постійного дитини Частиною 2 ст. 161 СК України передбачено, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення. При цьому, судом враховуються положення Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), де у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Зазначене положення також закріплено у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», якою сім'я визнається природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і яка несе відповідальність за створення належних умов для цього. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1956 року дитина може бути розлучена з матір'ю лише у виключних випадках. При вирішенні спору, будь-яких виняткових обставин, які б давали підстави для висновку, що малолітня дитина можу бути розлучена з матір'ю не встановлено. З наявних у справі доказів вбачається, що позивач має постійну роботу, піклується про стан здоров'я дитини, її фізичний та духовний розвиток, забезпечує її харчуванням, одягом тощо. Жодних фактів, що залишення дитини з матір'ю буде суперечити її інтересам не встановлено. Відповідно до ст. 51 Конституції України, Конвенції про права дитини, що набула чинності для України з 27 вересня 1991 року, статей 5, 154, 257 СК України держава Україна гарантує кожній дитині захист її прав та інтересів, бере під свою охорону кожну дитину - як особистість. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що між сторонами у справі виникли непорозуміння, які носять особистий характер, у зв'язку з цими обставинами загострились взаємовідносин між ними, така ситуація в їх особистих відносинах не дала можливості мирним шляхом вирішити питання про визначення місця проживання їх дитини. Враховуючи, що на даний час дитина проживає разом з позивачем, має особисту прихильність до матері, яка не чинить перешкод у спілкуванні сина з батьком, відповідач позовні вимоги визнав в повному обсязі та не заперечував проти задоволення позовних вимог, суд вважає за доцільне визначити місце проживання дитини [PERSON] з матір'ю. Зважаючи на те, що відповідно до ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, зважаючи на те, що згідно ч.ч.1,2ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов»язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, суд дійшов висновку що основний та зустрічний позови необхідно задовольнити частково. Згідно положень ст.12,13 ЦПК України, учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. На основі всебічно з'ясованих обставин, на які посилається позивач, як учасник справи, як на підставу заявлених вимог підтверджених доказами, перевіреними в засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги грунтуються на законі і підлягають до задоволення. На підставі викладеного та

Outcome: approved