Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] у якому просить визнати земельні ділянки площею 0,0098 га та площею 0,0112 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, які розташовані по [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя та провести їх поділ. В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що з 15.07.1999 року вона передбуває у шлюбу із відповідачем. Вказані земельні ділянки придбані її чоловіком на підставі договору купівлі-продажу від 29.06.2016 року, тобто під час перебування у шлюбі, а тому відповідно до 60 СК України вони є спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки у добровільному порядку поділити набуте під час шлюбу майно відповідач відмовляється, вона змушена звернутись до суду та просить позов задовольнити. Позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просить їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача відносно позову заперечила та просить у його задоволенні відмовити, посилаючись на те, що спірні земельні ділянки придбані відповідачем під час шлюбу за особисті кошти, отримані ним від продажу квартири по [ADDRESS], яка перебувала у власності [PERSON] на підставі договору дарування від 10.06.1993 року, а отже була набута ним до шлюбу. Відтак, кошти, отримані від продажу цієї квартири та придбані за їх рахунок земельні ділянки, не є спільною сумісною власністю майна подружжя та не підлягають поділу між сторонами. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до переконання, що позовні вимоги до задоволення не підлягають з наступних підстав. Згідно з ч.1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що сторони у справі перебувають у зареєстрованому шлюбі з 15.07.1999 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER], виданим 15 липня 1999 року Відділом державної реєстрації актів громадянського стану Тернопільської міської ради Тернопільської області України. Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Василевич О.О., за реєстром №634, [PERSON] 29.06.2016 року придбав земельну ділянку площею 0,0112 га з цільовим призначенням-для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд(присадибна ділянка), кадастровий номер-[NUMBER], що розташована за адресою [ADDRESS], вартістю 30780,00 грн. Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Василевич О.О., за реєстром №635, відповідач 29.06.2016 року придбав земельну ділянку площею 0,0098 га з цільовим призначенням-для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд(присадибна ділянка), кадастровий номер-[NUMBER], що розташована за адресою [ADDRESS], вартістю 27000,00 грн. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дана стаття СК України кореспондується з ч.3 ст. 368 Цивільного Кодексу України, відповідно до якої майно набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Відповідно до ч.1 ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 69 СК України передбачено право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права їх спільної сумісної власності. Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначається за правилами ст. 70 СК України. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У відповідності до п.п.1,3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до п.п.23,24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Як встановлено судом, відповідачу на праві особистої приватної власності на підставі договору дарування, посвідченого Першою тернопільською державною нотаріальною конторою 10.06.1993 року за реєстровим №5-3771, належала двокімнатна квартира [ADDRESS], яка була ним відчужена 09.10.2015 року відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Костецьким Ю.Г., за реєстром №4697, за ціною 231000 грн. Оскільки зазначена квартира була набута відповідачем до шлюбу, то як і квартира, так і кошти, отримані від її реалізації є особистою приватною власністю [PERSON] Як вказала представник відповідача та не заперечила позивач, саме зазначені кошти, отримані [PERSON] від продажу належної йому квартири за адресою [ADDRESS], були використані в подальшому відповідачем для придбання спірних земельних ділянок за [ADDRESS]. За таких обставин, враховуючи положення ст.ст.57,60 СК України, суд приходить до висновку, що земельна ділянка площею 0,0112 га з цільовим призначенням-для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд(присадибна ділянка), кадастровий номер-[NUMBER], що розташована за адресою [ADDRESS] та земельна ділянка площею 0,0098 га з цільовим призначенням-для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд(присадибна ділянка), кадастровий номер-[NUMBER], що розташована за адресою [ADDRESS], придбані під час шлюбу відповідачем [PERSON] за кошти від продажу належного йому на праві особистої приватної власності майна, не набули статусу спільної сумісної власності подружжя, є особистою приватною власністю відповідача та відповідно не підлягають поділу між сторонами у справі. Вказані висновки суду повністю узгоджуються із правовою позицією, яку висловив Верховний суд України у справі №6-2641цс15 від 16.12.2015 року, відповідно до якої належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, суд на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, приходить до переконання, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання земельних ділянок площею 0,0112 га з цільовим призначенням-для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд(присадибна ділянка), кадастровий номер-[NUMBER], що розташована за адресою [ADDRESS] та площею 0,0098 га з цільовим призначенням-для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд(присадибна ділянка), кадастровий номер-[NUMBER], що розташована за адресою [ADDRESS], спільною сумісною власністю подружжя та їх поділ слід відмовити за безпідставністю.

Outcome: dismissed