Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення місця проживання спільних малолітніх дітей. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 18.07.2018 вимоги позивача [PERSON] про визначення місця проживання спільних малолітніх дітей виділено в окреме провадження. 09.08.2018 відкрито провадження у даній справі та призначено до розгляду за правилами позовного (загального) провадження. Ухвалою суду від 24.03.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 09.10.2020 представником Печерської районної в місті Києві державної адміністрації як органу опіки та піклування, подано до суду висновок про визначення проживання малолітніх дітей від 01.10.2020 №105/01-1948/В-140. Сторони будучи належним чином повідомленні про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилися. Представник позивача - адвокат Жук Т.С. подала до канцелярії суду клопотання про розгляд справи у її відсутність, вимоги позову підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача - адвокат Коваль Д.І. подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та про те, що проти задоволення вимог позовної заяви не заперечує. Дослідивши матеріали справи, суд, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Встановлено, що сторони перебували у шлюбі, в якому народилися: [INFO] донька [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1998 та [INFO] донька [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №441. Згідно доводів позивача з травня 2015 року сторони не проживають однією сім`єю та не ведуть спільне господарство. Діти залишились проживати з матір`ю. Позивач зареєстрована та фактично проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 14). Відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 21). У наданому Службою у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації висновку, що має рекомендаційний характер, зазначено, що проведено обстеження умов проживання дітей за адресою: [ADDRESS] та з`ясовано, що для проживання дітей створено всі необхідні умови, про що складено відповідний акт. Під час обстеження умов проживання проведено бесіду з дітьми, які повідомили, що батько їм телефонує, вони часто проводять час разом, з мамою їм проживати добре, вона завжди допомагає та підтримує. Мати дітей, відповідно до матеріалів справи, має самостійний дохід, достатній для матеріального забезпечення дітей. Батько до Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації не прийшов, своїх документів та пояснень не надав. Третя особа у справі Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної в м. Києві державної адміністрації не заперечувала проти задоволення позову - визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом з їх матір`ю [PERSON] . За частиною першою статті 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом при оцінці доказів враховується те, що стороною відповідача визнається позов у доцільності проживання малолітніх дітей разом з їх матір`ю - позивачем у справі. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 3 Сімейного кодексу України сім`я є первинним та основним осередком суспільства, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом із батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження. За правилами, передбаченими статями 157, 160, 161 Сімейного кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу. У відповідності до частини третьої статті 29 Цивільного кодексу, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. За частиною четвертою статті 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Частиною першою статті 29 Цивільного кодексу України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Будь-яке житло (житлове приміщення) наділяється визначеними інформаційними символами, котрі у своїй сукупності слугують його ідентифікації, вирізняючи його з-поміж однорідних речей (об`єктів нерухомості). Таким чином, наявні законні підстави для задоволення позову та визначення місця проживання малолітніх дітей сторін - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved