Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, в якому, просила стягнути з відповідача незаконно списані за період з 15 листопада 2017 року по 26 квітня 2018 року із її зарплатної банківської карти № [NUMBER] грошові кошти у розмірі 14 716,07 грн., мотивуючи тим, що позивач не надавала своєї згоди на списання у 2017 році заборгованості за укладеними в 2006 році кредитними договорами, термін сплати за якими закінчився у 2009 році. Зазначає, що до даних правовідносин необхідно застосувати строки позовної давності. Вказує на порушення відповідачем її конституційних прав, закріплених у ст. 41 Конституції України щодо непорушності права власності. Ухвалою судді від 06 листопада 2018 року позов залишено без руху та у визначений строк представником позивача виявлені у ньому недоліки усунуто, а тому ухвалою судді від 30 листопада 2018 року відкрито провадження у справі та призначено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, яким роз`яснено підстави, час та черговість подання заяв по суті справи. У відзиві представник АТ КБ «ПриватБанк» просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Зазначив, що заборгованість позивача за кредитними договорами, які на даний час є діючими, в повному обсязі не сплачена, а тому кошти з рахунка клієнта можуть бути списані без його розпорядження. Вказав на те, що посилання позивача на преюдиційне значення постанови апеляційного суду міста Києва від 20 вересня 2018 року у справі № 757/56920/17-ц не є обов`язковими для врахування судом відповідно до приписів ч. 4 ст. 82 ЦПК України, адже, нею досліджувалось питання правомірність списання заборгованості за інший період. У відповіді на відзив позивач зазначає, що в силу доводів представника відповідача, викладених у його відзиві безумовно, викладена постанові апеляційного суду міста Києва від 20 вересня 2018 року у справі № 757/56920/17-ц правова оцінка для суду не є обов`язковою в силу приписів ч. 7 ст. 82 ЦПК України, однак в силу положень ч. 4 ст. 82 цього Кодексу вона не зобов`язана знову доводити в порядку доказування ті фактичні обставини, які вже були встановлені у зазначеній справі. За даних обставин, суд вважає за можливе вирішити справу за наявними у справі доказами в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, ухваливши рішення, дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що у 2006 році між публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] були укладені кредитні договори, а саме: 08 вересня 2006 року № SAMDN12000009003267 «Товари в розстрочку»; 13 вересня 2006 року № DNH4KP29590426 «ПростоКредит/ПриватКредит». За даними кредитними договорами банк надав позичальнику кошти, які остання зобов`язалась повернути разом з відсотками за користування кредитом. У червні 2017 року [PERSON] отримана зарплатна банківська картка ПАТ КБ «Приватбанк» № [NUMBER] . У період з 15 листопада 2017 року по 26 квітня 2018 року з даного рахунку банком в одноособовому порядку були списані кошти із призначення платежу: «автоматичне списання грошей для погашення простроченої заборгованості по карті». За інформацією банку, дане списання було здійснено у зв`язку із заборгованістю за кредитними договорами № SAMDN12000009003267 та № DNH4KP29590426. [PERSON] зазначає, що протягом 2006-2009 років сплачувала визначенні кредитними договорами кошти, та вважає, що розрахувалася з банком у повному обсязі та такі списання коштів суперечать закону. Враховуючи наведене, позивач звернулася із відповідним позовом до суду. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Аналіз зазначених норм права дає можливість зробити висновок про те, що позичальник, який добровільно погодився на умови кредитного договору, повинен їх виконувати. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Згідно з ст. 1067 ЦК України договір банківського рахунку укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами. У відповідності до п. 7.1.2. ст. 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України. Відповідно до п. 1.14 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» електронний платіжний засіб - платіжний інструмент, який надає його держателю можливість за допомогою платіжного пристрою отримати інформацію про належні держателю кошти та ініціювати їх переказ. Згідно з п. 14.15 ст. 14 даного Закону користувач відповідно до умов договору зобов`язаний надати банку інформацію для здійснення контактів з ним, а банк зобов`язаний зберігати цю інформацію протягом дії договору. Обов`язок банку щодо повідомлення користувача про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу користувача є виконаним: у разі інформування банком користувача про кожну здійснену операцію відповідно до контактної інформації, наданої користувачем. Отже, Банк зобов`язується забезпечувати збереження коштів клієнта на його рахунку; приймати до зарахування на рахунок клієнта готівкові та безготівкові грошові кошти та забезпечувати списання коштів по рахунку клієнта. Матеріали справи свідчать, що із зарплатної банківської картки [PERSON] за період з 15 листопада 2017 року по 26 квітня 2018 року, ПАТ КБ «Приватбанк» банком в одноособовому порядку були списані кошти в розмірі 14 716,07 грн. із призначення платежу: «автоматичне списання грошей для погашення простроченої заборгованості по карті» відповідно до виписок по картковому рахунку. Дане списання підтверджується виписками по рахунку: 15 листопада 2017 року - 376,30 грн.; 28 листопада 2017 року - 115,06 грн.; 29 листопада 2017 року - 0,16 грн.; 30 листопада 2017 року - 2 770,80 грн.; 13 грудня 2017 року - 419,50 грн.; 16 січня 2018 року - 327,00 грн.; 30 січня 2018 року - 1 461,16 грн.; 14 лютого 2018 року - 575,50 грн.; 28 лютого 2018 року - 2 868,84 грн.; 15 березня 2018 року - 498,50 грн.; 29 березня 2018 року - 2 316,59 грн.; 13 квітня 2018 року - 495,50 грн.; 26 квітня 2018 року - 2 319,59 грн.; 26 квітня 2018 року - 171,57 грн., на загальну суму 14 716,07 грн. Конституція України (ст. 41) та Цивільний кодекс України (ст. 321) гарантують непорушність права власності. У відповідності до ст. 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Відповідно до ст. 1073 ЦК України, у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Згідно зі ст. 1074 ЦК України, обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом. Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що Банк не може списувати грошові кошти з рахунка клієнта без його розпорядження, крім випадків - наявності рішення суду про таке стягнення, встановлення такого права законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. При розгляді справи встановлено, що кошти з банківського рахунку [PERSON] ПАТ КБ «Приватбанк» були списані кошти в рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами від 08 вересня 2006 року № SAMDN12000009003267 «Товари в розстрочку» та від 13 вересня 2006 року № DNH4KP29590426 «ПростоКредит/ПриватКредит». Строк дії кредиту встановлено 36 місяців, які сплили у 2009 році. За період з 2009 року по 2017 рік ПАТ КБ «Приватбанк» будь-яких вимог до позивача про стягнення заборгованості за кредитними договорами не висував, у встановленому законом порядку до суду не звертався, а лише з отриманням у 2017 році [PERSON] зарплатної картки, відповідач почав у примусовому порядку списувати кошти за договорами, дія яких закінчилась. Відповідно до п. 3.1.3 Умов та правилами банківських послуг передбачено, що після закінчення строку дії відповідна карта продовжує свою дію Банком на новий термін (шляхом надання клієнту карти з новим терміном дії). Викладеними у відзиві представника відповідача доводами підтверджено надання кредитної картки строком на 36 місяців, після чого позивачка повинна була отримати нову кредитну картку. Разом з тим, підтвердити вказані обставини належними та допустимими доказами представник відповідача не зміг. Крім того, представник відповідача зазначив, що строк позовної давності за кредитними договорами, які укладала позивач, визначено сторонами договору як 50 років, але і вказані обставини вона доказами підтвердити не змогла. За наведених обставин, суд приходить до висновку, що строк дії договорів яка укладала позивач з Банком сплив, ще у вересні 2009 року і оскільки Банк протягом майже 8 років не звертався до суду з приводу стягнення з позивача грошей за вказаними кредитними договорами такі договори можуть бути виконані позивачем або добровільно, або на підставі рішення суду. Враховуючи вищевикладене та те, що банк продовжує списувати кошти з карткового рахунку позивача за кредитними договорами строк дії яких закінчено та без його згоди, суд вважає за необхідне стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] списані кошти у розмірі 14 716,07 грн. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Таким чином, при розгляді справи встановлено порушення прав позивача, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилається позивач знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, і не спростовані стороною відповідача, а тому позов слід задовольнити. З урахуванням того, що судом приймається рішення про задоволення заявлених вимог є доцільним у відповідності до ст. 141 ЦПК України розподілити судові витрати.

Outcome: approved