Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Кремінського районного суду Луганської області з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа Служба у справах дітей Кремінської районної державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що є власником будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В зазначеному житловому будинку зареєстровані [PERSON], [INFO] та її малолітній син [PERSON], [INFO]. Вказані особи до родини позивача ніякого відношення не мають. З 2014 року відповідач разом з малолітнім сином виїхала за межі України, зв'язок з нею втрачено, таким чином, зазначені особи не мешкають за місцем реєстрації понад чотири роки. З огляду на це позивач просить визнати [PERSON], [INFO] та її малолітнього сина [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житловою будівлею за адресою [ADDRESS]. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в позовній заяві просив справу розглянути за його відсутності. Відповідач [PERSON], яка є законним представником [PERSON], в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на викладене суд дійшов висновку про можливість заочного розгляду справи та ухвалення рішення. 28 січня 2019 року постановлено ухвалу про заочний розгляд. Представник третьої особи - Служба у справах дітей Кремінської районної державної адміністрації - в судове засідання надав заяву про розгляд справи за його відсутності, заперечень проти позовних вимог не мав. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є власником будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с. 4-7). На даний час за вказаною вище адресою зареєстровані позивач [PERSON], [INFO], його дружина [PERSON], [INFO], а також [PERSON], [INFO] та її син [PERSON], [INFO], які не мають родинних стосунків з позивачем, що підтверджується Довідкою про склад сім'ї від 14.11.2018 року № 7896 (а.с. 8). Актом про встановлення фактичного місця проживання від 11.11.2018 року встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою [ADDRESS], але з 2014 року за місцем реєстрації не мешкають, покинули територію України (а.с. 9). Відповідно до ст. 9 ч. 4 ЖК УРСР ніхто не може бут виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом. Статтею 150 ЖК УРСР передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. 163 ЖК УРСР У разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім'ї не звільняє їх від виконання обов'язків за договором найму жилого приміщення. Зі змісту ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР видно, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як вбачається зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема припинення дії, яка порушує право. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що [PERSON] та малолітній [PERSON] не мають родинних стосунків з позивачем - власником нерухомості, мають статус наймачів житла, з 2014 року не мешкають за місцем реєстрації, місцезнаходження їх на даний час не відомо, а тому є всі підстави для визнання їх такими, що втратили право користування житлом за адресою: [ADDRESS]. Питання щодо стягнення судових витрат позивачем не ставилося. На підставі викладеного, ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 9, 71,72, 150, 163 ЖК УРСР та

Outcome: approved