Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Дніпровської міської ради, третя особа Садівницьке товариство «Енергетик» про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, який обґрунтувала тим, що згідно довідки Садівницького товариства «Енергетик» від 28.05.2019 р. № 28 з січня 2001 року на підставі рішення виконавчого-комітету Дніпропетровської міської Ради народних депутатів [PERSON] була передана на праві приватної власності земельна ділянка [ADDRESS] . Даний факт засвідчений Державним актом № 016164 від 03.01.2001 року, виданий Дніпропетровською міською Радою народних депутатів. Тобто, на теперішній час право власності на нерухоме майно, а саме на земельну ділянку [NUMBER], зареєстровано 03.01.2001р., складає більш 18 років. 19 квітня 2003 року [PERSON] продав позивачці за 400 доларів США, за курсом валюти станом на 2003 рік це становить 2140 гривен, земельну ділянку [NUMBER], факт продажу нотаріально не засвідчувався, при цьому інших осіб, які б могли засвідчити факт передачі позивачкою грошей [PERSON] не було. При продажі та передачі земельної ділянки [NUMBER] [PERSON] змовчав, що дана земельна ділянки належить йому на праві приватної власності. Позивач починаючи з квітня 2003 року по теперішній час добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується земельною ділянкою [NUMBER], доглядає та утримує її, сплачує членські та цільові внески, вимоги статуту Садівничого товариства «Енергетик» не порушує. З квітня 2003 року, а саме після продажі та передачі позивачці земельної ділянки [NUMBER], місцезнаходження [PERSON] їй не відомо. Інших осіб, які б мали право на дану земельну ділянку, яка залишилась після [PERSON] , позивачці не відомі. За весь час, а це вже більш 16 років, позивач володіє даної земельною ділянкою, претензій від колишнього власника, інших осіб до неї не пред`являлося, права на спірне майно ніхто не пред`являв, суперечок щодо володіння і користування нерухомим майном не заявлялось. В жовтні місяці 2018 року позивач звернулась до правління Садівничого товариства «Енергетик» з метою отримання пакета документів для подачі їх до Відділу Держгеокадастру у м. Дніпро з метою визначення кадастрового номера на земельну ділянку [NUMBER] та позивачці стало відомо, що дана земельна ділянка належить [PERSON] на праві приватної власності. Позивач не знала і не могла знати про те, що володіє чужою річчю, інакше кажучи, не знала про обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю і які не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Вже більш 16 років позивач володіла, володіє та продовжує володіти земельною ділянкою [NUMBER] розташованою на території СТ «Енергетик» відкрито, безперервно та очевидно для всіх третіх осіб. На підставі викладеного позивач просить суд визнати право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна за набувальною давністю у порядку ст. 344 Цивільного кодексу України. Ухвалою від 21 серпня 2019 року по даній цивільній справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду в підготовчому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 21 жовтня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Також у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, залучено Садівницьке товариство «Енергетик». Ухвалою суду від 14 листопада 2019 року за клопотання представника третьої особи витребувано докази. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Представник відповідача Дніпровської міської ради Лучко А.С. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву (а.с.32-33), просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, оскільки позивач звернулась до суду передчасно. Представник третьої особи Садівницького товариства «Енергетик» Гончаренко С.В. в судовому засіданні не заперечувала щодо задоволення позову [PERSON] . Заслухавши доводи учасників справи, дослідивши матеріали справи, врахувавши нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів, суд прийшов до такого. Згідно матеріалів справи, а саме довідки Садівницького товариства «Енергетик» від 13.07.2019 № 32 позивач з квітня 2003 по теперішній час є членом Садівничого товариства «Енергетик». Добросовісно і безперервно володіє та користується земельною ділянкою [NUMBER], яка розташована на території СТ «Енергетик», доглядає та утримує її в належному стані, своєчасно сплачує членські та цільові внески, вимоги Статуту Садівничого товариства «Енергетик» не порушує (а.с.10). В довідці Садівницького товариства «Енергетик» від 28.05.2019 року № 28 зазначено, що позивач дійсно у жовтні місяці 2018 року зверталась до правління Садівничого товариства «Енергетик» з метою отримання пакету документів для подачі до Відділу Держгеокадастру у м. Дніпро. В ході підготовки документів було встановлено що на підставі переліку садоводів, членів Садівничого товариства «Енергетик», за якими станом на 01.03.2005 згідно даних Державного земельного кадастру м. Дніпропетровська, зареєстровано право приватної власності на земельні ділянки для ведення садівництва, земельна ділянка [NUMBER], розташована на території СТ «Енергетик», належить на праві приватної власності [PERSON] , який 19 квітня 2003 року власноручно написав заяву про виключення його з членів Садівничого товариства «Енергетик» у зв`язку з неможливістю доглядати земельну ділянку за станом здоров`я. Також, 19 квітня 2003 року до управління СТ «Енергетик» надійшла заява [PERSON] , де вона просить прийняти її до членів СТ у зв`язку з покупкою земельної ділянки №3/20 (а.с.11). Згідно виписки з протоколу № 2 загальних зборів делегованих уповноважених представників та членів СТ «Енергетик» від 14 вересня 2003 року було вирішено вивести з членів садового товариства за його заявою ділянка [NUMBER] [PERSON] Прийняти до членів садового товариства «Енергетик» з виділення садової ділянки [NUMBER] [PERSON] (а.с.14). Відповідно до листа Самарського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області від 02.05.2019 № 45.4/2442 про результат розгляду звернення, проведена перевірка за результатами якої відсутні об`єктивні дані, які б вказували на наявність кримінального та адміністративного правопорушення, у зв`язку з чим слідче відділення Самарського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області не вбачає підстав для внесення даної інформації до Єдиного реєстру досудових розслідувань та провадження досудового слідства. Одночасно повідомили, що виходом за адресою [ADDRESS] , було встановлено [PERSON] , який повідомив, що [PERSON] , після оформлення договору купівлі-продажу від 19.02.2002 року з його матір`ю (нині - померла) покинув у 2003 році територію України та виїхав до Російської Федерації, де згодом помер у міському транспорті в м. Санкт-Петербург (а.с.15). Згідно відповіді Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори від 20.11.2019 № 2662/01-16 спадкова справа після смерті [PERSON] Восьмою дніпровської державною нотаріальною конторою не заводилась (а.с.52). Відповідно до листа Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 26.11.2019 № 9-4-0.221-9065/2-19 станом на 31.12.2012 зареєстровано право власності на земельну ділянку, яка розташована за адресою м. Дніпропетровськ, садівниче товариство «Енергетик», ділянка [NUMBER] за [PERSON] , на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 23.11.2000 № 2948, відповідно до чого складено державний акт на право приватної власності на землю серії І-ДП №012417 від 03.01.2001, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №016164 (а.с.54). Крім того, в судовому засіданні позивач [PERSON] стверджувала, що 19 квітня 2003 року [PERSON] продав їй за 400 доларів США земельну ділянку [NUMBER], проте факт продажу нотаріально не засвідчувався, інших осіб, які б могли засвідчити факт передачі коштів, не було. Зазначені обставини не оспорювались іншими учасниками судового засідання, а тому у суду відсутні підстави для їх неприйняття. До правовідносин, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне застосувати наступні норми права. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права, припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом (положення ч. 1 ст. 344 ЦК України). Положення щодо набувальної давності закріплені у ЦК України, зокрема, як первісний спосіб набуття права власності, оскільки права набувача залежать не від волевиявлення попереднього власника, а від сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України - добросовісності заволодіння, відкритості та безперервності подальшого володіння річчю протягом певного строку. Таким чином, для правильного вирішення спору, пов`язаного з правом власності в силу набувальної давності, слід належним чином встановлювати обставини, що мають значення для справи, та враховувати зокрема наступне: - задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; - за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено; - відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності. Також, пунктом 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5«Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Виходячи зі змісту викладеного, обставинами, які мають значення для справи, і які у відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України повинен довести саме позивач є: законний об`єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Так, однією з підстав що підтверджує добросовісність заволодіння спірним майном, позивач [PERSON] зазначає, що вона 19 квітня 2003 року придбала у [PERSON] (дійсного власника земельної ділянки) за 400 доларів США земельну ділянку [ADDRESS], проте з невідомих причин зазначений факт продажу нерухомого майна сторонами нотаріально посвідчено не було. Однак, як зазначено вище, застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. Таким чином, враховуючи, що позивач [PERSON] , як підставу для задоволення позову зазначає, що спірну земельну ділянку вона отримала на умовах усного правочину з власником майна [PERSON] , а саме договору купівлі-продажу, тобто на певній підставі - саме по собі виключає можливість застосування інституту набувальної давності, а тому положення ст. 344 ЦК України до спірних відносин застосуванню не підлягають, а в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. Зазначені висновки суду повністю кореспондуються з правовою позицією, викладеною в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року у справі № 126/3733/15-ц. Крім того, у пункті 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5«Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється Земельним кодексом України (далі - ЗК), зокрема статтею 119. Згідно статті 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом. Втім, позивач [PERSON] до органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування спірної земельної ділянки не зверталась, про що особисто повідомила суд у судовому засіданні, а тому суд приходить до висновку, що спосіб захисту, обраний позивачем при зверненні до суду шляхом визнання права власності за набувальною давністю є передчасним. Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі викладеного, у суду відсутні підстави для задоволення вимог позивача [PERSON] у заявлений нею спосіб. Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у позові судові витрати понесені по сплаті судового збору слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed