Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю та поділ майна. У своєму позові позивач [PERSON]., з урахуванням уточнень до позовних вимог, просить суд встановити факт проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON]; поділити між [PERSON] та [PERSON], набуте за час спільного проживання нерухоме майно. Визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS], загальна площа 42,8 кв.м., житлова площа 27,4 кв.м., вартістю 152 805,00 грн.; на ? частку житлового будинку [ADDRESS], житловою площею 20,1 кв.м., загальною площею 39,1 кв.м., вартістю 252 803,00 грн.; на ? частку автомобіля марки MERSEDES-BENZ E-320, 2004 року випуску, державний знак [NUMBER], вартістю 252 803,00 грн.; зобов'язати [PERSON] відшкодувати [PERSON]. різницю між вартістю квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] у розмірі 67 495,00 грн. Всього на загальну суму 725 906,00 грн. Відповідачу виділити ? частку автомобіля марки MERSEDES-BENZ E-320, 2004 року випуску, державний знак [NUMBER]; ? частку житлового будинку [ADDRESS], житловою площею 20,1 кв.м., загальною площею 39,1 кв.м., вартістю 252 803,00 грн.; квартиру [ADDRESS], загальною площею 40,9 кв.м., житловою площею 26,5 кв.м., вартістю 220 300,00 грн., всього на загальну суму 725 906,00 грн. Стягнути з [PERSON] на її користь судові витрати. У своєму позові позивач посилалась на те, що між нею та [PERSON] було укладено шлюб Шаріатським судом міста Алеппо Сирійської арабської республіки у 2003 році. Від шлюбу мають двох дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], які на даний час проживають разом із позивачем та знаходяться на її утриманні. За час перебування у шлюбі з вини відповідача між ними постійно виникали непорозуміння та сварки. У вересні 2014 року відповідач припинив шлюбні відносини та ведення спільного господарства. Причиною фактичного припинення сімейних стосунків стали його зв'язки з іншою жінкою. До 2014 року з відповідачем проживали разом за однією адресою, спілкувалися як подружжя, вели спільне господарство, мали розподіл обов'язків в родині, планували своє життя, обговорювали питання фінансового характеру. За час подружнього життя ними було придбано спільне майно. Факт проживання разом як подружжя підтверджується переїздом сім'ї до України, отримання відповідачем посвідки на постійне проживання на території України, народження другої дитини в травні 2009 року, фотокартками, свідками. Проте жодного разу відповідач не повідомив її про те, що в 2006 році на підставі рішення Шаріатського суду між ними був припинений шлюб. Під час спільного проживання ними було придбане майно, як квартира [ADDRESS]; житловий будинок [ADDRESS]; квартира [ADDRESS], автомобіль марки MERSEDES-BENZ E-320, 2004 року випуску, державний знак [NUMBER], які підлягають поділу як спільне придбане майно подружжя. В судовому засіданні позивач [PERSON]. підтримала свої позовні вимоги, просила суд встановити факт проживання однією сім'єю її та [PERSON]; поділити між нею та [PERSON], набуте за час спільного проживання нерухоме майно. Визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 42,8 кв.м., житловою площею 27,4 кв.м., вартістю 152 805,00 грн.; на ? частку житлового будинку [ADDRESS], житловою площею 20,1 кв.м., загальною площею 39,1 кв.м., вартістю 252 803,00 грн.; на ? частку автомобіля марки MERSEDES-BENZ E-320, 2004 року випуску, державний знак [NUMBER], вартістю 252 803,00 грн.; зобов'язати [PERSON] відшкодувати їй різницю між вартістю квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] у розмірі 67 495,00 грн. Всього на загальну суму 725 906,00 грн. Відповідачу виділити ? частку автомобіля марки MERSEDES-BENZ E-320, 2004 року випуску, державний знак [NUMBER]; ? частку житлового будинку [ADDRESS], житловою площею 20,1 кв.м., загальною площею 39,1 кв.м., вартістю 252 803,00 грн.; квартиру [ADDRESS], загальною площею 40,9 кв.м., житловою площею 26,5 кв.м., вартістю 220 300,00 грн., всього на загальну суму 725 906,00 грн. Стягнути з [PERSON] на її користь судові витрати. Посилалась на обставини викладені в позові та в судовому засіданні зазначила, що спірне майно було придбано за спільні кошти, а також за кошти отримані від продажу її квартири в м. Одеса. Відповідач не повідомляв її, що розірвав із не шлюб. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги, просив суд встановити факт проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON]; поділити між [PERSON] та [PERSON], набуте за час спільного проживання нерухоме майно. Визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 42,8 кв.м., житловою площею 27,4 кв.м., вартістю 152 805,00 грн.; на ? частку житлового будинку [ADDRESS], житловою площею 20,1 кв.м., загальною площею 39,1 кв.м., вартістю 252 803,00 грн.; на ? частку автомобіля марки MERSEDES-BENZ E-320, 2004 року випуску, державний знак [NUMBER], вартістю 252 803,00 грн.; зобов'язати [PERSON] відшкодувати [PERSON]. різницю між вартістю квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] у розмірі 67 495,00 грн. Всього на загальну суму 725 906,00 грн. Відповідачу виділити ? частку автомобіля марки MERSEDES-BENZ E-320, 2004 року випуску, державний знак [NUMBER]; ? частку житлового будинку [ADDRESS], житловою площею 20,1 кв.м., загальною площею 39,1 кв.м., вартістю 252 803,00 грн.; квартиру [ADDRESS], загальною площею 40,9 кв.м., житловою площею 26,5 кв.м., вартістю 220 300,00 грн., всього на загальну суму 725 906,00 грн. Стягнути з [PERSON] на її користь судові витрати. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, суду зазначив, що дійсно по 2009 рік із позивачем перебував у шлюбних відносинах. Зазначив, що на даний час шлюб розірвано та підставою для розірвання шлюбу став позов позивача в шаріацькому суді. Автомобіль Мерседес він придбав в 2014 році вже після припинення будь-яких стосунків із позивачем. Так майно, яке було придбано ним, було придбане вже після розірвання шлюбу. Вважає, що позовні вимоги щодо розподілу належного йому майна є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, суду зазначив, що дійсно сторони по 2009 рік перебували у шлюбних відносинах. Зазначив, що на даний час шлюб між сторонами розірвано та підставою для розірвання шлюбу став позов позивача в шаріацькому суді. Майно, яке придбав відповідач було придбане вже після припинення будь-яких стосунків із позивачем. Зазначив, що між позивачем та відповідачем в шаріацькому суді фактично укладався шлюбний договір (контракт). Фактично рішення Шаріацького суду засновано на релігіозних засадах, а саме на Корані, а в Україні і між сторонами шлюб не реєструвався в органах РАЦ, консульську легалізацію не проходив, що є підставою струджувати, що застосування норм та положень про шлюбні відносини, як на підставу виникнення права на частину майна, яка набута під час шлюбу відсутні. Вважає, що позовні вимоги щодо розподілу подружнього майна є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Тому просить суд відмовити позивачу в задоволенні її позовних вимог. В судовому засіданні в якості свідка [PERSON]., яка працює головним спеціалістом сектору юридичного забезпечення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області. Суду пояснила, що відповідач у 2008 році звертався до їх відділення та бажав отримати дозвіл та посвідку на постійне проживання на території України. Відповідно до Закону України «Про імміграцію» у заяві зазначаються підстави для надання дозволу на постійне проживання. Так, підставою для отримання посвідки відповідачем у заяві була вказана реєстрація шлюбі із громадянкою України [PERSON], про що ними була проведена перевірка. Інших підстав для перебування відповідача на території України не було. У 2014 році відповідач звертався із заявою про повторну видачу посвідки, у зв'язку з її непридатністю, підстави для свого перебування на території України відповідач не змінював, була лише одна - перебування в шлюбі з громадянкою України [PERSON]. В якості свідка [PERSON]. суду пояснила, що вона працює разом із позивачем, з якою знайома з 2007 року. Підтвердила те, що в 2007 році позивач купила квартиру по вулиці Ніколенко в м.Дніпродзержинську. З 2007 року по 2014 рік позивач проживала в [ADDRESS], по [ADDRESS]. Вона приїздила до позивача два рази на тиждень та бачила, що позивач проживала разом із відповідачем однією сім'єю. Відповідач не відмовлявся від дітей, завжди говорив про те, що це його діти. В судовому засіданні в якості свідка [PERSON]. суду пояснив, що він є другом відповідачу, з яким познайомився у 2008 році. З 2009 році жив деякий час, шість місяців, разом із [PERSON] по вулиці Інтернаціоналістів в м.Дніпродзержинську. Зазначив, що відповідач не проживав із позивачем, а лише завозив позивачу грошові кошти. Останні роки відповідач [PERSON] проживає разом з іншою жінкою по вулиці Артема в м.Дніпродзержинську. В судовому засіданні в якості свідка [PERSON]. суду пояснив, що він є сусідом відповідача, який з 2009 року проживає по вулиці Артема в м.Дніпродзержинську. Позивача [PERSON]. в будинку по вулиці Артема в м.Дніпродзержинську останній раз бачив в 2009-2010 роках. В судовому засіданні в якості свідка [PERSON]. суду пояснила, що вона постійно проживає разом із відповідачем [PERSON] з весни 2012 року по [ADDRESS]. Діти відповідача іноді приходять до нього у вихідні дні. Вислухавши сторони, представників сторін, свідків, вивчивши матеріали цивільної справи та надані суду докази, суд вважає позовні вимоги [PERSON] такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] знаходились у зареєстрованому шлюбі з 2003 року по 2009 рік, що вбачається з наданої суду довідки про шлюб та позову шаріацького суду, що не заперечується відповідачем. Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що вбачається зі свідоцтва про народження, які видані Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Суворовського районного управління юстиції м.Одеси 25 липня 2007 року, актовий запис № 1004, та Баглійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області 27 червня 2009 року, актовий запис № 352, що не заперечується відповідачем. Судом встановлено, що діти на даний час проживають разом із позивачем [PERSON] та знаходяться на її утриманні, що не заперечується відповідачем. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] було придбано нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS], що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 12 січня 2012 року, який посвідчений приватний нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Моісєєнком Д.О. та зареєстровано в реєстрі № 60; житловий будинок [ADDRESS], що відповідно до договору купівлі-продажу будинку від 03 листопада 2009 року, який посвідчений приватний нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Ізотовою В.А., зареєстровано в реєстрі № 3097; квартиру [ADDRESS] Дніпропетровської області, що відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 15 червня 2010 року, який посвідчений приватний нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кир'як С.А., зареєстровано в реєстрі № 753, а також 17 вересня 2014 року автомобіль марки MERSEDES-BENZ E-320, 2004 року випуску, державний знак [NUMBER]. Ст. 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Згідно до ч.2 ст. 3 Сімейного Кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідно до вимог ст. 21 Сімейного Кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. В судовому засіданні встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON], хоча й розірвали шлюб у 2009 році, але на території України продовжували проживати однією сім'є з 2009 року по березень 2012 рік, що в судовому засіданні було підтвердження поясненнями свідків, наданих суду доказів, як оформлення самим відповідачем дозволу на імміграцію, підставою для чого було перебування відповідача в шлюбі із позивачем [PERSON]. Відповідно до вимог п.1 ч.3 ст.4 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України. В судовому засіданні встановлено, що будь-які інші підстави для постійного перебування на території України відповідачем [PERSON] у своїй заяві не зазначалось. У зв'язку з чим, відповідачем [PERSON] 21 листопада 2008 року ВГІРФО Дніпродзержинського МУ УМВС України в Дніпропетровській області було отримано посвідку на постійне проживання на території України. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Будь-яких доказів того, що відповідач [PERSON] з інших підстав перебуває на території України суду не надано. Згідно до вимог ст. 74 Сімейного Кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Відповідно до статті 60 Сімейного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно частини 3 статті 368 Цивільного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини 1 статті 70 Сімейного Кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Ч.1 ст.355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Ч.1 ст. 356 ЦК України встановлено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно до ч.1 ст.357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. За даних обставин, а також враховуючи думку сторін, суд вважає, що право позивача [PERSON] на поділ спільного майна, яке придбане в період спільного проживання, з урахуванням інтересів малолітніх дітей, як виділивши та визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS], відповідно до наданого позивачем звіту про визначення ринкової вартості житлового приміщення вартість складає 152 805,00 грн. та ? частину будинку [ADDRESS], а відповідачу [PERSON] виділивши та визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] що відповідно до звіту про проведення оцінки вартості зазначеного житлового приміщення вартість складає 220 300,00 грн. та ? частину будинку [ADDRESS], є доведеним. Оскільки сторони на рекомендації суду не виявили бажання встановити дійсну вартість спірного майна шляхом проведення експертизи, то суд приймає до уваги надані сторонами звіти щодо вартості вищезазначеного майна. Надані позивачем докази щодо вартості спірного майна викладені у звіті № 1579/15 від 13.05.2015 року про проведення оцінки вартості вбудованого житлового приміщення: квартири [ADDRESS], який здійснений суб'єктом оціночної діяльності ТОВ «АКР-КОНСАЛТ», вартість зазначеного майна склала 220 300 грн., у звіті № 1580/15 від 13.05.2015 року про проведення оцінки вартості вбудованого житлового приміщення: квартири [ADDRESS], який здійснений суб'єктом оціночної діяльності ТОВ «АКР-КОНСАЛТ», вартість зазначеного майна склала 152 805 грн., у звіті № 1581/15 від 13.05.2015 року про проведення оцінки вартості вбудованого житлового приміщення: будинку [ADDRESS], який здійснений суб'єктом оціночної діяльності ТОВ «АКР-КОНСАЛТ», вартість зазначеного майна склала 505 607 грн. Так, надані відповідачем докази щодо вартості спірного майна викладені у звіті про оцінку майна № РВ-151217-002 від 17.12.2015 року, який виконаний Правобережною товарною біржею, щодо вартість автомобіля марки MERSEDES-BENZ E-320, 2004 року випуску, яка складає 174 155,50 грн. та у звіті про оцінку майна № РВ-151217-009 від 17.12.2015 року, який виконаний Правобережною товарною біржею, ринкова вартість житлового будинку [ADDRESS], складає 242 680 грн. Таким чином, враховуючи викладене, та те, що надані суду сторонами докази щодо вартості спірного майна не співпадають та є різною, суд вважає здійснити поділ майна, яке придбане в період спільного проживання сторін, шляхом виділення кожному нерухоме майно в цілому, а саме житловий будинок [ADDRESS] виділити по ? кожному. Оскільки вартість майна, яке суд передає відповідачу [PERSON] більше вартості майна, яке суд передає позивачу [PERSON], то відповідач повинен сплатити позивачу різницю вартості майна 67 495 грн. 00 коп. = ((220 300 грн. - 152 805 грн.) Позовні вимоги позивача щодо поділу спірного майна, як автомобіля марки MERSEDES-BENZ E-320, 2004 року випуску, державний знак [NUMBER], не підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні позивачем не доведено, що вищезазначене спірне рухоме майно було придбане під час спільного проживання сторін. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Так, при зверненні до суду позивачем було сплачено судові витрати в сумі 365,40 грн. - судовий збір, оскільки під час звернення суду не була відомо дійсна вартість майна, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а також в доход держави, з урахуванням відомої на час розгляду справи вартості спірного майна, суму судового збору в розмірі 2 737 грн. 80 коп. Враховуючи викладене та

Outcome: partial