Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання за нею права особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS], зареєстрованого в Державному реєстрі прав на нерухоме майно 07.08.2014 р. за індексним номером 25281009, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 425648261101, номер запису про право власності 6597445. Посилаючись на те, що 10 червня 2006 року вона уклала шлюб з [PERSON], який розірвали 04.09.2017 р. Під час шлюбу ними була придбана квартира [ADDRESS]. Квартира була придбана нами згідно програми молодіжного кредитування внаслідок укладення кредитного договору з Тернопільським регіональним управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» №257 від 02.09.2013 р., загальна вартість 505 942,50 грн., з них кредитні кошти згідно договору 394 833 грн. На момент укладення договору нами було сплачено 12072 грн. коштів попереднього внеску та 103 558,50 грн. коштів за понаднормативну площу, загалом на момент укладення кредиту сплачено 115 630,50 грн. З метою придбання даної квартири та здійснення ремонту позивачка продала свою частку у належній їй квартирі по [ADDRESS]. 30.11.2017 р. позивачка повністю виплатила залишок кредиту і звернулася до відповідача про реєстрацію за нею даної квартири, однак відповідач відмовився. У зв'язку з цим вона змушена звернутися за захистом своїх прав. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримав з мотивів, викладених у позовній заяві та просить позов задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позов визнав та пояснив, що він не заперечує проти задоволення позову. Заслухавши пояснення сторін, перевіривши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 10 червня 2006 року, сторони уклали шлюб, який вони зареєстрували у відділі реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області, актовий запис за № 766. Від даного шлюбу у сторін народилася дитина - син [PERSON], [INFO]. За час спільного подружнього життя, між сторонами та Тернопільським регіональним управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» було укладено кредитний договір №257 (щодо надання пільгового довготермінового кредиту молодій сім'ї на будівництво (реконструкцію) чи придбання житла відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.05.2001 р. №584) від 02.09.2013 р. Як вбачається з умов договору, сторони отримали кредитні кошти у розмірі 394 883 грн. для придбання квартири [ADDRESS] Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 07.08.2014 р.[ADDRESS], зареєстрована за [PERSON]. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження №106567207 від 07.12.2017 р., відсутні обтяження на квартиру [ADDRESS] У судовому засіданні з'ясовано, що сторонами на момент укладення договору на квартиру ними було сплачено 12 072,00 грн. коштів попереднього внеску та 103 558,50 грн. коштів за понаднормативну площу, загалом на момент укладення кредиту сплачено 115 630,50 грн. У судовому засіданні позивачка пояснила, що з метою придбання спірної квартири та здійснення ремонту позивачка продала свою частку у належній їй квартирі по [ADDRESS] та 30.11.2017 р. повністю виплатила кредит, дану обставину не заперечував відповідач. 04 вересня 2017 року, шлюб між сторонами розірвано, що стверджується рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 вересня 2017 року, справа №607/5828/17. Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Як зазначено у правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові від 16 грудня 2015 року, справа № 6-2641цс15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи обставини справи та визнання їх відповідачем, суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS] придбана в період шлюбу сторін і зареєстрована за відповідачем, однак придбана за особисті кошти позивача, а тому дана квартира являється особистою приватною власністю [PERSON]. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За таких обставин, суд вважає, що слід визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS], зареєстровану в Державному реєстрі прав на нерухоме майно 07.08.2014 р. за індексним номером 25281009, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 425648261101, номер запису про право власності 6597445.

Outcome: approved