Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-03 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернулась до суду з позовом про стягнення невиплаченої при звільненні одноразової допомоги, середнього заробітку за час затримки при розрахунку. В обґрунтування свої вимог посилається на те, що вона з 14.08.1998р. по 27.07.2010р. працювала машиністом конвеєру на дільниці усереднення та відвантаження концентрату збагачувальної фабрики [PERSON] «Центральний гірничозбагачувальний комбінат» (надалі [PERSON] «ЦГЗК»). Наказом по підприємству [PERSON] «ЦГЗК» від 27.07.2010р. за №230 вона була звільнена з підприємства за власним бажанням у звязку із виходом на пенсію, згідно ст.38 КЗпП України. Позивач зазначає, що в лютому 2017 року вона дізналась, що при її звільненні з підприємства у звязку із виходом на пенсію відповідно до положень п.6.1 [PERSON] угоди гірничометалургійного комплексу України на 2007-2008р. відповідач був зобовязаний виплатити їй вихідну допомогу в розмірі однієї середньому січної заробітної плати, оскільки вона пропрацювала на підприємстві відповідача 7,5 років і була звільнена за власним бажанням у звязку із виходом на пенсію. Позивач зазначає, що [PERSON] «ЦГЗК» зобовязане виплатити їй одну середньомісячну заробітну плату, що складає 2\~620 гривень 80 копійок.\~\~В звязку із порушенням строку\~\~виплати\~\~вихідної допомоги просить стягнути з ПАТ «ЦГЗК»\~\~середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.07.2010 р. по 28.07.2013р ( за три роки) у розмірі 94348 гривень 80 копійок. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності, позовні\~\~вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на підставі викладені в позовній заяві. Представник [PERSON] «ЦГЗК», [PERSON], яка діє на підставі довіреності наданої підприємством, проти позову заперечувала та суду пояснила, що вимоги позивача безпідставні, колективним договором встановлено, що одноразову допомогу виплачувати працівникам, що досягли пенсійного віку, а саме жінкам віком 55 років, позивач звільнилась з підприємства в звязку з виходом на пенсію у віці 51 рік, крім того позивач звільнилась 27.07.2010 року, а до суду звернулась у березні місяці 2017 року, таким чином пропустила строк позовної давності. Крім того, вважає, що підприємство [PERSON] «ЦГЗК» не є стороною [PERSON] угоди гірничометалургійного комплексу України на 2007-2008 роки, а тому виконувати вказану Угоду не зобовязані. Вислухавши в судовому засіданні учасників процесу, проаналізувавши обставини справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до паспортних даних позивач [PERSON] народилась 13 травня 1959 року в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області( а.с.5-6).\~\~\~\~ Згідно трудової книжки позивач 14 серпня 1998 року по 27 липня 2010 працювала машиністом конвеєру на дільниці усереднення та відвантаження концентрату збагачувальної фабрики [PERSON] «Центральний гірничозбагачувальний комбінат»(а.с.4). Відповідно до наказу №230 від 27.07.2010р.«Про припинення трудового договору», [PERSON], звільнена з роботи 27.07.2010р. за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію, за ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки ( а.с.12). Згідно довідки наданої [PERSON] «ЦГЗК» №221 від 13.02.2017р. встановлено, що\~\~середньомісячна заробітна плата за останні два місці перед звільненням 27.07.2010р. склала 2620,80 гривень (а.с.11). [PERSON] Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008рр. встановлено (п.1.13), що Угода набирає чинності\~\~ з 1 січня 2007р. і діє до укладення нової або перегляду цієї Угоди. Угода була підписана Головою Центрального комітету профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України та власниками підприємств, включаючи генерального директора ТОВ «Метінвест холдінг» [PERSON], до складу холдінга входить [PERSON] «ЦГЗК». Відповідно до розяснення Центрального комітету профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості від 13.07.2017 року №03/250, [PERSON] угода гірничометалургійного комплексу України на 2007-2008 роки поширюється на ПАТ «Центральний-металургійний комплекс України», вказаний документ підписано головою Центрального комітету профспілки [PERSON]. Пунктом 6.1 [PERSON] Угоди на 2007-2008рр.\~\~ розділ 7 «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» власник за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених колективним договором, зобовязується: виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу\~\~ його роботи на підприємстві, але не менше: від 7,5 до 15 роківсередньомісячної заробітної плати(а.с.54-64). [PERSON] договору ПАТ «ЦГЗК» на\~\~ 2010-2011 рік, наданого Відповідачем\~\~ встановлено в п.7.10 виплачувати\~\~ працівникам, які досягли пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60років) при виході на пенсію\~\~ за власним бажанням\~\~ одноразову допомогу в розмірі,\~\~ залежному від непреривного стажу роботи на комбінаті: від 7,5 до 15 років середньомісячну заробітну плату працівника ( а.с.38-39). Вимоги до власників підприємства працівників передбачені [PERSON] Угодою гірничо-металургійного комплексу\~\~та [PERSON] договором підприємства, в частині Соціальних гарантій (соціального захисту),\~\~ які були чинні на час звільнення позивача із підприємства різняться. [PERSON] угодою передбачено виплачувати при виході на пенсію\~\~ працівнику одноразову допомогу, таж норма передбачена і [PERSON] договором, але [PERSON] договір\~\~ погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умова [PERSON] угоди, а саме звужує\~\~ коло осіб\~\~ яким необхідно виплачувати вихідну при з звільненні та позбавляє права\~\~ позивача на отримання вихідної допомоги при виході на пенсію. Суд вважає, що слід керуватися\~\~[PERSON] угодою, оскільки\~\~ ст.5 Закону України «Про колективні договори і угоди»\~\~ від 1 липня 1993 року N 3356-XII передбачено,\~\~ що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.\~\~Умови колективних договорів\~\~або\~\~угод,\~\~що\~\~погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод. Стаття 9 зазначеного Закону\~передбачено, що Положення\~\~генеральної,\~\~галузевої (міжгалузевої),\~\~територіальної угод діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Статтею 16 КЗпП України\~\~встановлено, що умови колективного договору, що погіршують\~\~порівняно із чинним законодавством і угодами становище працівників,\~\~є недійсними. За змістом зазначених норм які встановлені в [PERSON] угоді є гарантіями соціального захисту працівників підприємства й безпосереднє застосування таких умов є обовязковим для всіх субєктів, що перебувають\~\~у сфері дії Угоди. Не досягнення позивачем на момент звільнення встановленого пенсійного віку для жінок -55 років, в даному випадку немає правового значення. [PERSON] угода не передбачає вибіркового права застосування нею норм або проявів дискримінації стосовно окремих працівників. [PERSON] договору не можуть суперечити [PERSON] угоді. Суд вважає, що позивач має право на нарахування вихідної допомоги виходячи із\~\~посадового окладу\~\~який,\~\~згідно довідки наданої [PERSON] «ЦГЗК» №221 від 13.02.2017р., становив 2620 гривень 80 копійок. При стажі роботи позивачана підприємства [PERSON] «ЦГЗК» у відповідача більше 11 років 11 місяців 13 днів, та у відповідності до п. 6.1 [PERSON] угоди на 2007-2008рр.,\~\~позивачу належало виплатити середньомісячну заробітну плату. Позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні також підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до вимог\~ст. 47 КЗпП України\~власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~ст. 116 КЗпП України. \~\~Статтею 117 КЗпП України\~встановлено, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Пунктом 20\~ Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», передбачено,\~\~у разі якщо працівникові не були виплачені належні йому суми при звільнені, суд на підставі\~ ст.117 КЗпП України,\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а не при проведенні його до розгляду справи, по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому його вини. Таку\~\~правову позицію\~\~придержується і Верховний Суд України при винесенні Постанови\~\~по\~\~цивільній справі від 1 квітня 2015р. №6-41цс15, де він\~\~зазначив, що\~\~згідно зі\~ст.117 КЗпП України\~в разі несплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки передбачені в ст.116 цього кодексу\~при відсутності\~\~спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні\~\~виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як вбачається з матеріалів справи, станом на день звільнення позивача із займаної посади 27.07.2010 року, відповідач [PERSON] «ЦГЗК» не провів виплату всіх належних сум, а саме не виплатив вихідну допомогу при виході на пенсію. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої\~статтею 117КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При вирішенні питання щодо\~\~стягнення середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги суд застосовує принцип співмірності між\~\~заявленою сумою та сумою невиплаченої вихідної допомоги, а\~\~тому вважає необхідним зменшити невиплачену суму середнього заробітку до 31449 гривень 60 копійок за період з 28липня 2010 року по 28 липня 2011 рік виходячиз розрахунку: середньомісячна заробітна плата 2620 гривень 80 копійок помножена на 12 місяців. Посилання представника відповідача про необхідність застосування тримісячного строку позовної давності відповідно до\~ст.233 КЗпП\~не є обґрунтованими, оскільки позивач дізнався про порушене його право в лютому 2017 року, а судом не було встановлено, та відповідачем не доведено, що позивач раніше ніж за три місяця до звернення до суду знав про порушене її право. Окрім того, ч.1\~ст.233 КЗпП України\~передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці щодо вирішення інших трудових спорів. Однак, відповідно до ч.2\~ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. \~Конституційний Суд України у рішенні №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч.2\~ст.233 КЗпП України, у системному зв'язку із положеннями статей\~1,12 Закону України «Про оплату праці»\~дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема і за час простою, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Враховуючи, що вихідна допомога, яка мала бути виплачена позивачу у зв'язку з виходом на пенсію за власним бажанням, входить до виплат на які працівник має право згідно з умовами колективного договору при звільненні на пенсію, суд приходить до висновку, що в даному випадку право працівника на звернення до суду за захистом своїх прав не обмежено будь-яким строком в силу ч.2\~ст.233 КЗпП України, тому доводи представника відповідача про застосування до вимог позивача про стягнення вихідної допомоги наслідків пропуску ним строків позовної давності є безпідставними. Позивач відповідно до ст.5 Закону України «Про судовий збір»\~звільнений від сплати судового збору. Статтею 88 ЦПК України\~передбачено, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial