Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-08 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з філією Державного Центру розвитку сім`ї, відновити шлюбне прізвище, визначити місцем проживання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , адресу: [ADDRESS] , стягнути з [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] у твердій грошовій сумі у розмірі 3000,00 грн на кожну дитину щомісяця з дня пред`явлення позову, судові витрати покласти на відповідача. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 14 червня 1997 року між нею та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Від цього шлюбу вони мають двох неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Проте, протягом останніх декілька років їх стосунки розладились, зникло взаєморозуміння та взаємоповага, через зловживання відповідачем алкогольними напоями між ними виникають сварки, що негативно впливає на їх дітей, через що шлюбні стосунки між ними фактично припинені, подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливі. [PERSON] немає постійного місця роботи, зловживає алкогольними напоями, не приділяє часу та уваги вихованню їх дітей, діти виявили бажання проживати з [PERSON] . Між ними не досягнуто згоди з приводу матеріального утримання дітей. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 04 квітня 2019 року залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Службу у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, відкрито провадження у цій справі та її розгляд призначено за правилами загального позовного провадження до підготовчого судового засідання, сторонам роз`яснено процесуальні строки подачі заяв по суті справи. Копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви із додатками відповідач [PERSON] отримав 18 квітня 2019 року, що підтверджується повідомленням Укрпошти про вручення поштового відправлення. Відзив не подав. 30 серпня 2019 року до суду надійшов висновок органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 21 серпня 2019 року №103/7577/41/3 про можливість визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] . Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2019 року закінчено підготовче провадження у даній справі, справа призначена до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач позов підтримала, з підстав викладених у позовній заяві, просила позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов визнав, пояснив, що з позивачем спільно не проживають, спільного господарства не ведуть, спільного бюджету не мають з 2016 року, про що також подав письмову заяву. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив справу розглянути за відсутності представника, прийняти рішення в найкращих інтересах дітей. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, що містяться в матеріалах справи, суд приходить наступного. Згідно із положенням ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у Лівобережному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з філією Державного Центру розвитку сім`ї 14 червня 1997 року, про що у книзі реєстрації зроблено відповідний актовий запис за № 576. Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] . Сторони від шлюбу мають двох малолітніх дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] , [INFO] . У відповідності до положень ч. 2 ст. 36 та ст. 51 Сімейного кодексу України шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. За правилом ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Судом встановлено, що сторони тривалий час не підтримують подружні стосунки, не ведуть спільне господарство, не мають спільного бюджету. Позивач категорично наполягає на розірванні шлюбу, оскільки сумісне життя стало неможливим. Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. За таких обставин, коли обов`язки дружини та чоловіка зі спільного піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги припинені, подальше збереження шлюбу є не можливим. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що причини з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали не можливим, оскільки сторони не підтримують подружні стосунки, спільного господарства не ведуть, спільного бюджету не мають, поновлювати сімейно-шлюбні відносини позивач наміру не має, збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них та малолітніх дітей, а тому позов в частині розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Згідно ч.2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Щодо позовних вимог в частині визначення місця проживання дитини з її матір`ю, то суд зазначає наступне. Як встановлено судом, малолітні діти - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] [INFO] , зареєстровані та постійно проживають разом із батьками за адресою: [ADDRESS] . Малолітня [PERSON] навчається в 3-А класі спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №31 м. Києва з поглибленим вивченням предметів природничо-математичного циклу. Малолітній [PERSON] навчається в 4-Б класі спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №31 м. Києва з поглибленим вивченням предметів природничо-математичного циклу. Позивач [PERSON] працює в ДУ «УМЦСМ МОЗ України» на посаді медсестри, та її заробітна плата за період з березня 2018 року по лютий 2019 року становила 71303,69 гривень. Відповідно до ч.ч. 2, 8, 9 ст. 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно із ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. За нормою ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. За ч. ч. 2 та 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності до ст. 141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. За нормами ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Із Висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 21 серпня 2019 року №103/7577/41/3 про визначення місця проживання дітей (протокол засідання Комісії № 15 від 14.08.2019 року) убачається, що малолітні [PERSON] та [PERSON] постійно мешкають із батьками за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] мати малолітніх дітей самостійно займається їх вихованням та утриманням. В квартирі створені належні умови для проживання та розвитку дітей. [PERSON] має постійне місце роботи, стабільний дохід та створила всі умови для гармонійного розвитку дітей. Малолітні [PERSON] та [PERSON] відвідують Спеціалізовану школу I-III ступенів № 31 м. Києва з поглибленим вивченням предметів природничо-математичного циклу. Батько дитини [PERSON] , надав заяву до служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації в якій повідомив, що він не заперечує, щоб малолітні діти постійно проживали з матір`ю [PERSON] . Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Статтею 9 Конвенції визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У своїй постанові від 16 січня 2019 року по справі № 487/2480/17 Касаційний цивільний суд у складі Верховного суду визначив, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстровані та проживають разом зі своєю матір`ю [PERSON] , мати дітей належним чином ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, має постійне місце роботи та стабільний дохід, який може забезпечити дітям належні умови проживання, виховання та навчання, створила належні умови для проживання та розвитку дітей. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що проживання дітей - [PERSON] та [PERSON] зі своєю матір`ю [PERSON] буде відповідати найкращому забезпеченню інтересів дітей. Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визначення місця проживання дитини, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог в частині стягнення аліментів з [PERSON] , [INFO] на утримання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , то суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 9 статті 7 СК України визначено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно з вимогами ст. 181 Сімейного кодексу України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Статтею 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 184 Сімейного кодексу України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», установлено прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року у розмірі 2027 гривень. Судом встановлено, що відповідач є особою працездатного віку, законодавчо на останнього покладено обов`язок забезпечення утримання та виховання власної дитини, у зв`язку з чим враховуючи вимоги ст. 182 Сімейного кодексу України, беручи до уваги те, що відповідач повністю визнав позовні вимоги, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача на утримання малолітніх дітей, аліменти в розмірі по 3000,00 грн., на кожного, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, з подальшою індексацією відповідно до закону, і до досягнення дітьми повноліття, що буде необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дітейта відповідатиме принципам розумності та справедливості. Згідно ч.1 ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, тобто з 26 березня 2019 року. Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768,40 грн., що сплачений позивачем при звернені до суду з даним позовом.

Outcome: approved