Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] про виселення із житлового приміщення квартири [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS], відповідно до договору дарування від 23.09.2016року, що зареєстровано в реєстрі за №1324 та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05.02.2010року, що зареєстровано в реєстрі за №4-271, однак відповідач зареєстрований та проживає у вказаній квартирі з 1979року, на даний час проживає у квартирі з невідомими особами, веде аморальний спосіб життя, не оплачує комунальні послуги, стан квартири доведено до неможливості проживання у ній, оскільки меблі знищено, відсутні міжкімнатні двері, частково відсутня сантехніка, у квартирі неможливо здійснити навіть косметичний ремонт. Станом на цей час спільне проживання з відповідачами є неможливим, тому просить виселити відповідача із квартири. В судове засідання\~ позивач [PERSON] не зявилася,\~ подала заяву про слухання справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач\~ [PERSON] у судове засідання не зявився з невідомих суду причин, хоча про дату, місце і час розгляду справи був повідомлений належним чином, доказів про причини неявки та відзиву щодо позову суду не подав, тому суд вважає за можливе розгляд справи у відсутності відповідача на підставі доказів, що є в матеріалах справи та постановлення заочного рішення. Всесторонньо, повно та об'єктивно дослідивши обставини справи та здійснивши перевірку їх доказами, судом встановлено наступні обставини справи. Судом встановлено, що позивач [PERSON], відповідно до договору дарування від 23.09.2016року, що зареєстровано в реєстрі за №1324 та Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05.02.2010року, що зареєстровано в реєстрі за №4-271 є власником квартири по вул.Київська, 14/37 м.Тернополя. Відповідно до довідки ТзОВ «СОВР-1» №0808 від 08.08.2017року у\~ квартирі [ADDRESS] має зареєстроване місце проживання відповідача [PERSON] з 13.07.1979року. Як вбачається із квитанції №10.08.0000 заборгованість по оплаті за комунальні послуги по квартирі [ADDRESS] станом на 10.08.2017року становить 17699,44грн. Постановою Тернопільського міськрайонного суду від 23.02.2012 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 60грн. за вчинення насильства в сім»ї відносно своєї дружини [PERSON] Судом оглянуто фотографії на яких відображено стан квартири [ADDRESS]. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що являється колишньою жінкою відповідача [PERSON], який впродовж десяти років не працює, веде аморальний спосіб життя, приводить у квартиру посторонніх людей, меблі з квартири продав, міжкімнатних дверей у квартирі немає, ремонт у квартирі не проводився у продовж багатьох років, стан квартири доведено до неможливості проживання у ній. Розглянувши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання про обґрунтованість позовних вимог, підтвердження їх матеріалами справи та необхідність задоволення позовних вимог з наступних мотивів. Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власність зобов'язує. Власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно статті 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або у судовому порядку. Відповідно до статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 157 ЖК України визначено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ч. 1 статті 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Виходячи з аналізу змісту наведеної норми ст. 116 ЖК України, вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення: систематичне руйнування чи псування жилого приміщення; використання його не за призначенням; систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку. У всіх трьох випадках до винних осіб мають попередньо вживати заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Позивачем надано суду докази існування вищевказаних визначених чинним законодавством підстав для виселення відповідача, а саме надано суду докази систематичного руйнування чи псування квартири [ADDRESS], а також докази притягнення відповідача до адміністративної відповідальності, що робить неможливим для позивача проживання з ним в одній квартирі. За таких умов позов слід задовольнити, шляхом виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. На підставі наведеного,

Outcome: approved