Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів про визначення порядку користування квартирою. Свої вимоги позивач мотивує тим, що на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 24.09.1997 року їй та відповідачам [PERSON] , [PERSON] належить квартира [ADDRESS] . Вказана квартира складається з двох ізольованих кімнат, площею 22,9 кв.м., та 12,5 кв.м., кухні, площею 8,2 кв.м., суміщеного санвузла, площею 3,9 кв.м., коридору, площею 8,6 кв.м. Загальна площа квартири після перепланування складає 58,4 кв.м. Відповідач [PERSON] є її сином, відповідач [PERSON] є її колишнім чоловіком, який перебуває у іншому шлюбі і фактично проживає в іншому місці. Крім власників квартири у ній зареєстрований та періодично проживає малолітній [PERSON] , [INFO] , який є її онуком та сином відповідача [PERSON] . Як зазначає позивач, останні часом відповідачі [PERSON] та [PERSON] почали створювати для неї нестерпні умови проживання в спірній квартирі, не враховують її інтереси, як співвласника квартири під час користування нею, накопичили великі боргу по сплаті за комунальні послуги, мають великі заборгованості по кредитах, періодично намагаються вигнати її з квартири. Оскільки досягнути згоди щодо встановлення порядку користування квартирою мирним шляхом не вдається, позивач змушена звернутись до суду за захистом свої прав. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить встановити порядок користування спірною квартирою, виділивши їй та малолітньому онуку у користування кімнату, площею 12,5 кв.м., відповідачам виділити у користування кімнату, площею 22,9 кв.м., підсобні та допоміжні приміщення квартири - кухню, вбиральню, коридор - залишити в спільному користуванні сторін. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 04.10.2019 року відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 08.09.2020 року закінчено підготовче провадження у цивільній справі, справа призначена до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала з підстав та обставин, викладених у позові. Відповідачі, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідачів в заочному порядку, проти чого не заперечувала представник позивача. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, приходить до наступного. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 24.09.1997 року квартира [ADDRESS] належить позивачу [PERSON] та відповідачам [PERSON] , [PERSON] в рівних долях (а.с.5. 6). Відповідно до копії технічного паспорту, квартира [ADDRESS] складається з двох ізольованих кімнат, площею 22,9 кв.м., та 12,5 кв.м., кухні, площею 8,2 кв.м., суміщеного санвузла, площею 3,9 кв.м., коридору, площею 8,6 кв.м., лоджії, площею 2,3 кв.м. (а.с.7-9). Згідно довідок про реєстрацію місця проживання особи Відділу з питань реєстрації місця проживання Деснянської РДА від 30.09.2019 року, у спірній квартирі зареєстровано 3 особи - відповідачі по справі (а.с.18, 19, 20). Як вбачається з актів ЖЕД-319 від 06.03.2019 року, 12.07.2019 року, 04.09.2019 року, відповідач [PERSON] у спірній квартирі зареєстрований, але не проживає (а.с.10, 11, 12). Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Відповідно до ч.1 ст.319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.2 ст.319 Цивільного кодексу України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За змістом ст.5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до статті 356 Цивільного кодексу України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. За положенням частини першої, другої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Як роз`яснено в п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 року, в силу ст. 104 ЖК України суд вправі задовольнити вимоги члена сім`ї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього (або з урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим приміщенням), може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі. При поділі жилого приміщення за вимогою члена сім`ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром меншим за жилу площу, що припадає на нього. Однак поділ не може бути допущений, коли це призведе до штучного погіршення житлових умов позивача і викличе необхідність постановки його на облік, як такого, що потребує поліпшення житлових умов. За положеннями ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Відповідно до ч.1 ст. 357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Відповідно до ч.3 ст.358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього, він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Отже, як витікає з норм цієї статті, учасники спільної часткової власності повинні погоджувати один з одним свою поведінку по володінню, користуванню і розпорядженню спільною річчю, вони здійснюють правомочності по володінню, користуванню і розпорядженню спільним майном за спільною згодою. Право кожного із співвласників по володінню, користуванню і розпорядженню спільним майном, одночасно створює для нього і обов`язок погодити свою поведінку щодо володіння, користування і розпорядження спільним майном з іншими співвласниками. Якщо ж співвласники не дійдуть згоди з питання щодо здійснення повноважень по володінню і користуванню спільним майном, то спір, що виник, може бути вирішений судом. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року (справа № 6-1500 цс15). Як роз`яснено в п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року за № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема за позовами про визначення порядку володіння, користування і розпорядження майном, що є спільною власністю. Згідно з п.14 цієї Постанови Пленуму Верховного Суду України, квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника /учасників/ цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися, як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року за № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями /квартирами, кімнатами/ такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення /кухня, коридор тощо/ можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також між учасниками спільної сумісної власності. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог, оскільки таке виділення кімнат найбільш відповідає розміру часток власності сторін в спірній квартирі. При цьому суд враховує і те, що відповідач [PERSON] у спірній квартирі фактично не проживає, а також враховує пояснення представника позивача про те, що такий порядок користування квартирою склався протягом тривалого часу. Суд звертає увагу і на те, що представником відповідача [PERSON] - [PERSON] , який з березня 2020 року достовірно обізнаний про розгляд даної справи у суді, відзив на позовну заяву та будь-які докази на спростування позовних вимог не надано. Оскільки малолітній [PERSON] не є власником квартири, проте має право користування, виділення кімнати, площею 12,5 кв.м., у його та позивача користування не порушує права інших співвласників квартири та сприяє забезпеченню права користування житлом малолітньої дитини. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Враховуючи наведене та

Outcome: approved