Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів в сумі 55 000 (п`ятдесят п`ять тисяч) гривень, які були сплачені відповідно до розписки від 19 липня 2018 року. Позовні вимоги мотивує тим, що вона придбала у [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] , за що сплатила 55000 грн. 00 коп. Після цього неодноразово зверталася до відповідачки з вимогою оформити договір купівлі - продажу в нотаріальному порядку, однак цього так і не відбулося. Відповідач ввела позивача в оману, тому позивач не бажає в подальшому мати з нею справ і вимагає повернення коштів, сплачених за розпискою. Ухвалою суду від 28 лютого 220 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано час для приведення позовної заяви у відповідність до вимог ст. 175 ЦПК України та визначення способу захисту прав та інтересів позивача з посиланням на правові підстави позову. (а.с.103-104) 11 березня 20020 року представником позивача адвокатом Охріменко В.Б. до суду направлено уточнену позовну заяву, де вказується на те, що отримані за розпискою кошти відповідач утримує у себе без будь - яких правових підстав, оскільки договір купівлі - продажу будинку у письмовій формі укладено не було і нотаріально не посвідчено. (а.с.114-116) Представником відповідача [PERSON] адвокатом Богдановою М.Г. у встановлений законом строк надано відзив на позовну та уточнену позовну заяви, в якому вона зазначила, що позов не визнає з огляду на наступне. 19 липня 2018 року відповідач дійсно продала позивачці будинок [ADDRESS] , за що отримала від [PERSON] грошові кошти у сумі 55000,00 грн. Факт передачі коштів підтверджується розпискою, копія якої міститься в матеріалах справи. Зазначає, що перед отриманням грошових коштів відповідач показала позивачці документи, що підтверджували її право власності на вказаний будинок, а саме: свідоцтво про право на спадщину від 23 вересня 2010 року, технічний паспорт на домоволодіння від 30 березня 2010 року, витяги з державного кадастру про реєстрацію земельних ділянок від 01 червня 2017 року. Таким чином, твердження позивача про відмову [PERSON] від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу вищевказаного житлового будинку через відсутність правовстановлюючих документів, на думку представника відповідача, спростовується наданими до відзиву доказами. Також зазначає, що вимога повернути кошти за розпискою є безпідставною та такою, що порушує права відповідача, оскільки онука позивачки понад півтора року користувалась спірним житловим будинком, робила там косметичний ремонт, витрачала дрова на опалення будинку взимку, занедбала подвір`я, що, за умови повернення будинку в такому стані, нанесе збитки відповідачеві, а тому у задоволенні позову слід відмовити. (а.с.152-153) В судовому засіданні позивач [PERSON] , представник позивача адвокат Охріменко В.Б. підтримали позовні вимоги, просили позов задовольнити, оскільки відповідач утримує у себе кошти без достатньої правової підстави. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Богданова М.Г. позов не визнали. Зазначили, що відповідач готова належним чином оформити договір купівлі - продажу будинку на попередньо досягнутих умовах, проте позивач безпідставно на це не погоджується. Заслухавши учасників справи, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що [PERSON] згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 вересня 2010 року та Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 01 червня 2017 року, є власником житлового будинку з прилеглими господарсько-побутовими будівлями в [ADDRESS] та земельної ділянки б/н, площею 0,5387 га, розташованої на території Миронівської сільської ради Світловодського району Кіровоградської області (а.с.39,40). З дослідженої судом розписки вбачається, що [PERSON] 19 липня 2018 року отримала грошові кошти в сумі 55000 грн. від [PERSON] в рахунок проданого їй житлового будинку по [ADDRESS] . (а.с.160) Таким чином, між сторонами виникли договірні правовідносини приводу попередньої оплати майна за договором купівлі-продажу. Згідно зі статтею 570 ЦК завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Позивач при обґрунтуванні позовних вимог, без посилання на норми матеріального права, просила стягнути на її користь кошти як безпідставно набуті відповідачкою, які утримуються без будь - яких на те правових підстав, тобто фактично з підстав, які регламентуються ст. 1212 ЦК України. Разом з тим, в ході судового розгляду встановлено наявність між сторонами правовідносин з приводу авансу. Оскільки договір купівлі-продажу будинку, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону між власником будинку та [PERSON] укладений не був, передана позивачкою відповідачці грошова сума в розмірі 55000 грн. 00 коп. є авансом. Аванс не виконує забезпечувальну функцію, відтак, якщо договір не укладений з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається його власнику. Суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначене відповідає висновку щодо застосування норм права, наведеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи, що [PERSON] добровільно грошові кошти не повернула, вони підлягають стягненню з неї на користь позивача в судовому порядку. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору необхідно покласти на відповідача [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: approved