Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в Куп'янський міськрайонний суд Харківської області з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дитини, з посиланням на ті обставини, що вона з 23 серпня 2013 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Рішенням Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 28 грудня 2015 року шлюб між сторонами було розірвано. Під час шлюбу у сторін народилася дитина - [PERSON], [INFO] і на час розлучення спору про місце проживання дитини вони не заявляли. Позивач стверджує, що їхній син фактично постійно проживає разом з нею. З моменту розлучення батько з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, не спілкується з дитиною, участі у житті сина свідомо не приймає. Відповідно до рішення Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 26 січня 2016 року з батька дитини на користь позивача стягуються аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частини всіх видів прибутку, щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та до повноліття дитини. На сьогоднішній день рішення суду про сплату аліментів не виконується, у зв'язку з чим, усі витрати по утриманню сина несе позивач [PERSON] З 20 червня 2018 року позивач зареєструвала місце проживання за адресою: [ADDRESS]. 1/4 частина даної квартири належить позивачу на праві власності тому [PERSON] звернулась до відповідного органу з приводу реєстрації місця проживання сина разом з нею, на що їй було відмовлено через відсутність згоди батька. Згоди щодо місця проживання дитини сторони не можуть досягнути, оскільки відповідач постійно переховується, змінює місце свого фактичного проживання та номери засобів зв'язку, його місце перебування неможливо встановити. Крім того, позивач стверджує, що відповідач перебуває у розшуку. На підставі викладеного, задля того, щоб захисти права неповнолітнього сина позивач була вимушена звернутися до суду з даним позовом про визначення місця проживання дитини. У судове засідання позивач не з'явилася, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, наполягала на задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом направлення повістки за останньою відомою адресою місця проживання відповідача. Крім того, повідомлення про час та місце слухання справи було розміщено на офіційному веб-сайті Куп'янського міськрайонного суду Харківської області. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії. Причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав. Третя особа - представник служби у справах дітей у судове засідання не з'явився надала до суду заяву з проханням проводити судове засідання у її відсутності. У своїй заяві зазначила, що вона не заперечує з приводу задоволення позовних вимог. Крім того, надала до суду висновок про можливість визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] з матір'ю [PERSON] З огляду на викладене, враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, доказів про поважність неявки до суду не нада в, також не подав відзив на позовну заяву та позивач не заперечує проти проведення заочного розгляду справи тому у відповідності з вимогами ст.280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, постановивши по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані до суду докази у їх сукупності було встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини. Відповідач [PERSON] являється рідним батьком неповнолітнього [PERSON] [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 8). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 28 грудня 2015 року, що підтверджується ксерокопією рішення Куп'янського міськрайонного суду Харківської області (а.с. 10). 26 січня 2016 року був виданий виконавчий лист з виконання рішення Куп'янського міськрайонного суду Харківської області про стягнення аліментів на користь [PERSON] з [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини, даний факт підтверджується ксерокопією виконавчого листа (а.с. 11). Начальник МВ ДВС по Куп'янському, Шевченківському районах та м. Куп'янськ ГТУЮ у Харківській області надав [PERSON] довідку №408/14/14-58 від 04 липня 2018 року про те, що платник аліментів [PERSON] регулярно не сплачує аліменти на утримання сина і за період з листопада 2017 року по травень 2018 року заплатив аліменти лише один раз платежем в 500,00 грн. у січні 2018 року. Крім того у довідці зазначено, що боржник [PERSON] згідно ухвали Куп'янського міськрайонного суду Харківської області №628/4104/15-ц від 16 березня 2018 року перебуває у розшуку (а.с. 12-13). 26 червня 2018 року позивач [PERSON] зверталася до начальника служби у справах дітей Куп'янської міської ради Харківської області з заявою про визначення місця проживання дитини, однак начальник служби відмовив у розгляді даної заяви зазначивши, що для вирішення даного питання батько дитини повинен висловити свою думку, а його місце перебування не було встановлене. Дана обставина підтверджується ксерокопією заяви та ксерокопією відповіді начальника служби у справах дітей на заяву (а.с. 15-16). [PERSON] належить 1/4 частина квартири [ADDRESS], що підтверджується ксерокопією свідоцтва про право на спадщину за законом та ксерокопією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 17-18). Син позивача [PERSON] був взятий на облік, як внутрішньо переміщена особа з м. Луганськ та поставлений на облік за адресою: [ADDRESS] даний факт підтверджується ксерокопією довідки №0000226327 від 19 квітня 2018 року (а.с. 9). Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 81 ЦПК України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. У відповідності до ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. На підставі викладеного, враховуючи ставлення матері до свого сина, беручи до уваги її участь у вихованні дитини, наявність належних матеріально-побутових умов для проживання дитини у матері, яка має можливість утримувати малолітнього сина матеріально, з метою забезпечення інтересів дитини, суд приходить до висновку про необхідність визначення місця проживання [PERSON] з його матір'ю, у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню в повному обсязі . На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved