Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-06 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: стягнути з [PERSON] на її користь заборгованість за договором позики від 01 грудня 2013 року у сумі 100 000 гривень. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 01 грудня 2013 року вона уклала з відповідачкою договір позики, згідно з яким передала їй грошові кошти у сумі 100 000 гривень з умовою їх повернення до 02 грудня 2014 року. Договір укладено у письмовій формі і факт отримання грошових коштів підтверджується розпискою, що міститься у договорі. По закінченню зазначеного строку відповідачка борг не повернула. Вона неодноразово зверталася до відповідачки з вимогою повернути гроші, проте вона відмовляється посилаючись на те, що в неї грошей немає. Представник позивача в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, в якій просив слухати справу за його відсутності. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце судового розгляду справи була повідомлена належним чином, відповідно до вимог ст. ст. 74, 75, 76 ЦПК України, про причини неявки в судове засідання суд не повідомила. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чи\-ном повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність позивача та відповідача, та ухвалити заочне рішення. У відповідності до ч.2 ст. 197 Цивільного процесуального кодексу України, у зв'язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Як вбачається з матеріалів справи, 01 грудня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошей, за яким [PERSON] позичила у [PERSON] гроші в сумі 100 000 гривень на строк до 02 грудня 2014 року включно без сплати відсотків. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно п. 3 договору позики грошей, [PERSON] зобов'язувалась повернути позичені нею гроші в розмірі 100 000 гривень в строк до 02 грудня 2014 року включно. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем були виконані умови договору позики грошей та передано [PERSON] грошові кошти в сумі 100 000 гривень, що підтверджується розпискою у договорі позики грошей. В той же час, відповідачем були порушені умови договору позики в частині повернення отриманих грошових коштів. Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1, 2 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. З огляду на викладене, враховуючи порушення відповідачем умов договору позики, враховуючи, що відповідачем заперечень на позовну заяву подано не було, доказів, щодо спростування вимог позивача про стягнення заборгованості за договором позики, суду не надано, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості за договором позики грошей від 01 грудня 2013 року у розмірі 100 000 гривень є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Враховуючи наведене та

Outcome: approved