Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з цивільним позовом до ТОВ «Компаньйон Фінанс» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору, мотивований тим, що 09.12.2016 року вона підписала оферту №448209 на укладення кредитного договору, розмір кредиту 10100,00 грн., строк користування кредитом до 06.06.2017 року, разова комісія 100,00 грн.. Позивачка вважає, що при укладені вищевказаного кредитного договору були порушені її права як споживача, згідно з нормами Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», Закону України «Про захист персональних даних», тому просила суд визнати недійсним Кредитний договір у вигляді заяви (оферти) №448209 від 09.12.2016 року. Ухвалою суду від 17 вересня 2018 року замінено відповідача ТОВ «Компаньйон Фінанс» на ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА». Відповідач ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» відзив на позовну заяву не подав. В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилась, просила розглянути справу без її участі. Представник відповідача ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» в судове засідання не з`явився, з клопотаннями чи заявами до суду не звертався, причини неявки суду не повідомив. Враховуючи відсутність заперечень від позивача, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення у справі. Суд, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 09.12.2016 року [PERSON] підписала оферту №448209 (далі Договір) на укладення кредитного договору з ТОВ «Компаньйон фінанс». Відповідно до п.2 Договору, розмір кредиту складає 10100,00 грн., строк користування кредитом до 06.06.2017 року, разова комісія 100,00 грн.. За змістом п.3.12 Договору, [PERSON] підтвердила, що до підписання цієї заяви вона була ознайомлена з інформацією, що зазначена у частині другій статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та у частині другій статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Вирішуючи спір по суті суд виходить з наступного. Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (ч.1 ст.11 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України). У ч.1 ст.641 ЦК України законодавець передбачив, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Відповідно до п.1 Заяви №185783 про укладення кредитного договору №448209 [PERSON] зробила пропозицію ТОВ «Компаньйон фінанс» укласти кредитний договір (оферту) на умовах визначених в частині 1 даної Заяви. Законом України «Про захист прав споживачів» врегульовано відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначено механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Мотивуючи позовні вимоги позивачка стверджує, що ТОВ «Компаньйон фінанс» не було ознайомлено її із ч.2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ч.2 ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч.2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова установа до укладення з клієнтом договору про надання фінансової послуги додатково надає йому інформацію про: 1) фінансову послугу, що пропонується надати клієнту, із зазначенням вартості цієї послуги для клієнта, якщо інше не передбачено законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг; 2) умови надання додаткових фінансових послуг та їх вартість; 3) порядок сплати податків і зборів за рахунок фізичної особи в результаті отримання фінансової послуги; 4) правові наслідки та порядок здійснення розрахунків з фізичною особою внаслідок дострокового припинення надання фінансової послуги; 5) механізм захисту фінансовою установою прав споживачів та порядок урегулювання спірних питань, що виникають у процесі надання фінансової послуги; 6) реквізити органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг (адреса, номер телефону тощо), а також реквізити органів з питань захисту прав споживачів; 7) розмір винагороди фінансової установи у разі, коли вона пропонує фінансові послуги, що надаються іншими фінансовими установами. За змістом ч.2 ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) зобов`язаний надати споживачеві документ, який засвідчує факт укладення договору і є підставою для виникнення взаємних прав та обов`язків. Такий документ повинен містити інформацію про: 1) дату укладення договору; 2) найменування та місцезнаходження продавця (виконавця); 3) найменування продукції; 4) ціну; 5) строк виконання робіт (надання послуг); 6) інші істотні умови договору; 7) права та обов`язки сторін договору. У разі ненадання такої інформації суб`єкт господарювання несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. За змістом п.3.12 Договору, [PERSON] підтвердила, що до підписання цієї заяви вона була ознайомлена з інформацією, що зазначена у частині другій статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та у частині другій статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Позивачка не заперечує факт підписання Заяви №185783, тому її заперечення щодо не ознайомлення її ТОВ «Компаньйон фінанс» з вказаними вимогами закону не заслуговують на увагу. Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У відповідності до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору; істотними умовами цивільно-правового договору є умова про предмет договору; умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду; усі інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. У відповідності до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі зокрема про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача та інші умови. Відповідно до п. 6 ч. 3 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», інформація, що надається кредитодавцем споживачу, зазначена у частині другій цієї статті, має містити відомості про реальну річну процентну ставку та орієнтовну загальну вартість кредиту для споживача на дату надання інформації виходячи з обраних споживачем умов кредитування. Рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) зазначено, що у справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Відповідно до ч. 6 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» споживач зобов`язаний надати кредитодавцю підтвердження про ознайомлення з інформацією, надання якої передбачено частинами другою та третьою цієї статті, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Підтвердження про ознайомлення з усією необхідною інформацією позивачка здійснила шляхом підписання самої заяви на отримання кредиту та згоди на обробку персональних даних ТОВ «Компаньйон Фінанс» . Кредитний договір був укладений у письмовій формі, у ньому вказано предмет договору, яким є надання кредитних коштів, визначено розмір кредиту, плату за користування кредитними коштами та строк повернення кредиту, договір підписаний обома сторонами. Сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, застережень до договору не висловлювали. Згідно ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковими для неї. Відповідно до ч. 2 ст. 1056 ЦК України позичальник має право відмовитись від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитора до встановленого договором строку його надання. Суд вважає, що в разі не згоди з умовами кредитного договору позивачка могла скористатись своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого, споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Позивач у свою чергу не відмовлялася від виконання умов кредитного договору та не інформувала працівників фінансової установи про неможливість виконання своїх зобов`язань за кредитним договором. Відповідно до ч.1 ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. [PERSON] є дієздатною особою, яка в повній мірі має можливість усвідомлювати свої дії та керувати ними, розуміти наслідки вчинення певних дій та можливість відмовитись від вчинення таких дій, що будуть суперечити її інтересам. Така особа має сама визначати необхідну кількість часу, якої буде достатньо для прийняття рішення. Жодних доказів того, що працівники відділення ТОВ «Компаньйон Фінанс» при обслуговуванні [PERSON] обмежили її у часі, у зв`язку з чим вона не мала можливості в повній мірі ознайомитись з умовами кредитного договору матеріали справи не містять та позивачкою не надавались. Позивачка ознайомлена з Умовами та Тарифами ТОВ «Компаньйон Фінанс». Позивач підписалась про те, що впевнена в тому, що всі умови зрозумілі та вона чітко усвідомлює, які платежі, у якій сумі, у який термін та у якій валюті необхідно буде сплачувати, та шляхом підписання цієї заяви, вона засвідчує, що у належній та доступній формі була проінформована про всі умови і зобов`язується неухильно їх дотримуватись. Отже, суд не може погодитись з твердженнями позивача та приходить до переконання, що позивач отримала необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про кредит, вартість всіх супутніх послуг, що забезпечило можливість її свідомого і правильного вибору та остання підтвердила згоду на укладення договору своїм підписом, що є дотриманням положень ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Також підставою для визнання недійсним кредитного договору, на думку позивачки, є порушення вимог ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: дії відповідача містять ознаки нечесної підприємницької практики, які виявились у введенні її в оману щодо умов договору. Разом з тим, такі посилання не ґрунтуються на вимогах закону. Відповідно до ч. ч. 1, 6 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до вимог ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Позивачкою не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що відповідач ввів її в оману, щодо істотних умов договору, а також не надано доказів нечесної підприємницької практики ТОВ «Компаньйон фінанс» під час укладення кредитного договору. Відповідно до п. 8 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 09.11.2009 року, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Згідно ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За правилом, передбаченим ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. В процесі розгляду справи судом встановлено, що кредитний договір між [PERSON] та ТОВ «Компаньйон фінанс» укладений з дотриманням вимог щодо його форми, підписаний обома сторонами, які в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, застережень до договору не висловлювали, позивачки була ознайомлена з умовами кредитування, та підтвердила згоду на укладення договору своїм підписом, що є дотриманням положень ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Протягом терміну дії вказаного договору сторони вчиняли дії спрямовані на виконання його умов, у тому числі позивач, яка користувалася кредитними коштами. Позивачем у свою чергу не наведено обставин, які б обґрунтовували заявлені нею позовні вимоги та свідчили про недобросовісність фінансової установи при укладенні кредитного договору, невідповідність змісту правочину цивільному законодавству, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed