Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовом до відповідача [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що сторони проживали у незареєстрованому шлюбі, в якому у них народився син [PERSON] , [INFO] . Після припинення відносин між сторонами, а саме з серпня 2014 року, малолітній син залишився проживати разом з матір`ю [PERSON] , однак, відповідач не виявляв до свого сина батьківської уваги та турботи на протязі останніх 6 років, проживає окремо, не займається вихованням сина, не дбає про його фізичний та духовний розвиток, матеріально не підтримує, неодноразово намагався зменшити розмір визначених судом аліментів. Крім того, відповідач надав [PERSON] , нотаріально засвідчено заяву про відмову від свого сина [PERSON] , [INFO] , із змісту якої вбачається, що він як батько відмовляється від своєї дитини, а саме від утримання, виховання та батьківських прав на нього у зв`язку з тим, що має тяжке матеріальне становище, не має постійної роботи, фінансово не забезпечений, надавати матеріальне утримання та фінансову допомогу дитині не має можливості. Також зазначив, що така відмова є свідомою, та просить здійснювати розгляд цивільної справи про позбавлення його батьківських прав за його відсутності. Відтак з метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів своєї дитини, позивач просить позбавити [PERSON] батьківських прав, щодо їхнього неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та стягнути з відповідача судові витрати. Відповідач подав відзив на позов, в якому вказав, що позов вважає необґрунтованим та таким, що не відповідає дійсності, оскільки він з народження сина, [PERSON] , завжди брав участь у його вихованні, активно проводив з ним час та спілкувався. На підтвердження чого, додав спільні фотографії з сином. Крім того, вказав, що він завжди цікавився світоглядом свого сина, та його вподобань, завжди старався сплачувати аліменти, та станом на а сьогоднішні в нього відсутня заборгованість. Щодо посилання позивача на заяву про відмову від свого сина [PERSON] від 01.04.2019, не заперечує, що дана заяви дійсно була ним складена на прохання позивача, однак, вказав, що позивач обманним шляхом просила його написати дану заяву. Оскільки остання постійно просила його формально написати таку заяву для того, щоб отримати статус матері одиночки і отримувати виплати від держави, та запевнила його, що це не вплине па подальше спілкування відповідача з сином. Відтак просив відмовити у задоволені позову. У судовому засідання представник позивача позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити. Відповідач у судовому засідання заперечив проти задоволення позовних вимог. Та просив не позбавляти його батьківських прав, щодо його сина [PERSON] , [INFO] . Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору у судове засідання не з`явився, однак, надав суду клопотання про розгляд справи у його відсутності. При розгляді справи судом, учасниками справи подано заяви та клопотання та судом було вчинено інші процесуальні дії. Ухвалою суду відкрито провадження у справі. Оглянувши та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що в сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 05.04.2018 Тернопільським міськрайонним відділом деожавної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області. Відповідно до довідки про склад сім`ї № 18 від 10.06.2020, виданою ОСББ « С. Будного, 20А », позивач разом із сином [PERSON] , [INFO] , проживають за адресою: [ADDRESS] . Згідно з витягом № 21805013 від 08.02.2009 про реєстрацію права власності на нерухоме майно, власником квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності, являється [PERSON] . Відповідно до нотаріально засвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Синельниковою Є.Є. заяви від 01.04.2019, [PERSON] відмовся від свого сина [PERSON] , [INFO] , а саме від утримання, виховання та батьківських прав на нього у зв`язку з тим, що має тяжке матеріальне становище, не має постійної роботи, фінансового забезпечення, надавати матеріальне утримання та фінансову допомогу дитині. Відповідно до розрахунку заборгованості № 59917 від 01.10.2021, складеним головним державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби у місці Тернополі Південно - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Рудою О.М., на примусовому виконанні знаходиться виконавчий лист № 607/5537/18 від 21.08.2018 виданий Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області, яким з [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на сина [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 2 500,00 грн, але неменше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно і до досягнення дитиною повноліття. Станом на 01.10.2021 за [PERSON] заборгованості зі сплати аліментів становить 20 000, 00 грн. Останні сплати проводились: в вересні 2021 - 2 500,00 грн; в серпні 2021- 3 000,00 грн; квітні 2021 - 1 800,00 грн; лютому - 2 500,00 грн. Згідно з висновком органу опіки, піклування щодо недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно малолітнього [PERSON] , [INFO] , затвердженого рішенням Виконавчого комітету Тернопільської міської ради, орган опіки і піклування вважає за недоцільне позбавити батьківських прав [PERSON] стосовно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи із наступного. Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Вимогами ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом, в тому числі за ст. 164 Сімейного Кодексу України - підставою позбавлення батьківських прав. Згідно з ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно з п. 16 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України від 20.03.2007 № 3, особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК ( 2947-14 ). Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Разом із цим, згідно із п. 18 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз наведених норм чинного законодавства дає підстави стверджувати, що позбавлення батьківських прав допускається тільки тоді, коли змінити поведінку батьків на краще неможливо й лише за наявності вини в їх діях (бездіяльності). Позбавлення батьківських прав є втручанням у приватне та сімейне життя. Однак, у розглядуваній ситуації таке втручання не є виправданим і пропорційним поведінці відповідача. Суд погоджується з висновком органу опіки і піклування, з якого слідує, що відповідач не ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків, а тому підстав для позбавлення його батьківських прав не існує. Крім того в матеріалах справи, як доказ винної поведінки відповідача по відношенню до неповнолітнього сина, який проявився в небажанні відповідача виконувати свій батьківський обов`язок щодо утримання та виховання сина [PERSON] , свідчить нотаріально засвідчена заява про відмову ним від утримання та виховання. Однак, свою поведінку та підписання заяви про відмову від батьківських прав відносно свого малолітнього сина відповідач пояснив тим, що позивач просила його формально написати таку заяву для того, щоб отримати статус матері одиночки і отримувати виплати від держави, та запевнила його, що це не вплине па подальше спілкування його з сином. Суд вважає, що заява відповідача про відмову від сина [PERSON] , не має жодного юридичного значення, оскільки після підписання даної заяви, відповідач продовжував сплачувати аліменти на утримання сина, що підтверджується розрахунком заборгованості від [NUMBER] . Крім того, матеріали справи не містять доказів, які б давали підстави для висновку про те, що застосування такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав відповідатиме як найкращим інтересам дитини. Суд погоджується з твердженням позивача про неналежне ставлення відповідача до виховання свого сина, але з іншого боку не може не зважити на проживання дитини та батька за різними адресами проживання, що суттєво ускладнює його участь у спілкуванні з сином. Посилання позивача на існування заборгованості по аліментах та невідвідування відповідачем навчального закладу дитини не може вважатися достатньою підставою для висновку суду про ухилення батька від виконання своїх обов`язків. Про це зазначав Верховний суд у постанові № 465/3694/14-ц від 16.01.2019. Також, факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав, свідчить про інтерес позивача до дитини. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем батьківськими обов`язками, а також враховуючи те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, суд не може поза розумним сумнівом упевнитись у наявності правових підстав для позбавлення його батьківських прав. Таку позицію сформулював Верховний Суд у постанові від 06.05.2020 № 753/2025/19. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набула чинності для України 27.09.91, передбачено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). За вказаних обставин, суд, приймаючи до уваги, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог про позбавлення відповідача батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , однак, при цьому, вважає за необхідне попередити [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виховання сина [PERSON] , [INFO] , та покласти на Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, як орган опіки та піклування, контроль за [PERSON] , щодо виховання свого неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . На підставі наведеного,

Outcome: dismissed