Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-16 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулась до суду з позовом до Ватутінської міської ради про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що [INFO] помер її батько, [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина, яка складається з 1/2 частини житлового будинку з господарськими спорудами по [ADDRESS]. За життя [PERSON] заповіт не складав, вона є його єдиною спадкоємицею за законом першої черги відповідно до ст. 1261 ЦК України. В установлений законодавством шестимісячний строк, 03.03.2015 р. звернулась до приватного нотаріуса Ватутінського міського нотаріального округу Черкаської області із заявою про прийняття спадщини, та отримала витяг про реєстрацію у спадковому реєстрі. Після закінчення строку для прийняття спадщини звернулась із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, проте отримала відмову. 12.12.2016 приватним нотаріусом було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на будинок з надвірними будівлями та господарськими спорудами по [ADDRESS] після смерті [PERSON], померлого [INFO] р., відмовлено з підстав відсутності оригіналу правовстановлюючих документів на спадкове майно та його державної реєстрації . Спадкове майно належало спадкодавцю на підставі рішення народного суду Звенигородського району Черкаської області від 26.09.1974, оригінал якого було втрачено, а відомості щодо його державної реєстрації відсутні. Позивач просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на спадкове майно, а саме на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями по [ADDRESS], після смерті батька, [PERSON], померлого [INFO]. У судовому засіданні позивач та її повноважний представник, адвокат Терещенко В.В., позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Представник відповідача на підставі довіреності, Логінов О.В., в межах наданих йому повноважень, проти задоволення позову не заперечив, відповідно до ст. 174 ЦПК України у судовому засіданні зробив усну заяву про визнання позову. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши обставини справи та перевіривши їх доказами у сукупності, враховуючи що визнання представником відповідача позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, його дії не суперечать інтересам особи, яку він представляє, вважає що позов підтверджений та підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною першою ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. При цьому, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (ст.. 1220 ЦК України). Судом встановлено, що [INFO] помер батько позивача, [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина. За життя спадкодавець постійно проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS], що є місцем відкриття спадщини в розумінні ст. 1221 ЦК України (а. с. 9, 41). За життя батько позивача заповіт на складав, інших спадкоємців, крім позивача, немає. Відповідно до положень ст.ст. 1222-1223 ЦК України спадкоємцями за … законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. При цьому спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (ст. 1258 ЦК України). Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той із подружжя, який його пережив та батьки. Позивач є рідною донькою спадкодавця, [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження [PERSON], [INFO], уродженки с. Кам'янка Ново-Одеського району Миколаївської області, батьком якої записаний [PERSON] (а.с.7). У зв'язку із реєстрацією шлюбу позивач двічі змінювала прізвище, а саме 02.06.1979 з «[PERSON]» на - «[PERSON]», та 21.01.1982 з «[PERSON]» на «[PERSON]», що підтверджується копіями свідоцтв про укладення шлюбу (а.с.8). Відповідно до ст.ст. 1268-1270 ЦК України спадкоємець за … законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу … заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Як вбачається з копії паспорта позивача, вона зареєстрована та проживає в [ADDRESS], тобто не проживала постійно із спадкодавцем на час відкриття спадщини (а.с.5). 03.03.2015 позивач, [PERSON], звернулась до приватного нотаріуса Ватутінського міського нотаріального округу Черкаської області, Побіянської Н.Б., із заявою про прийняття спадщини, і зазначені відомості було внесено до Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину; заповіти/спадкові договори; реєстрація спадкової справи) (а.с. 36-38). Позивач зазначала, що до складу спадкового майна входить 1/2 частина житлового будинку з господарськими та надвірними будівлями по [ADDRESS], яка за життя належала її батьку, [PERSON], відповідно до рішення народного суду Звенигородського району Черкаської області від 26.09.1974 р.. Проте, постановою приватного нотаріуса від 12.12.2016 про відмову у вчиненні нотаріальної дії у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом спадкоємцю, [PERSON], на будинок з надвірними будівлями та господарськими спорудами по [ADDRESS] після смерті [PERSON], померлого [INFO] відмовлено, оскільки правовстановлюючі документи на вказаний будинок відсутні (відомості про них відсутні в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, що унеможливлює підтвердження їх державної реєстрації) (а.с. 59-60). Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму ВСУ №7 від 30.05.2008 «Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Позивач стверджує, що її батьки, [PERSON] та [PERSON], набули у власність будинок в 1969 р., а після розлучення в суді розглядалась справа про реальний розділ будинковолодіння, проте за цей період збереглись лише копії документів. Доводи позивача підтверджуються матеріалами спадкової справи, в якій містяться копії документів на домоволодіння [ADDRESS], складені станом на травень 1969 р., серед яких опис інвентаризаційної справи, зведений оціночний акт домоволодіння, генеральний план (схема) земельної ділянки, журнал натурних обмірів підрахунків площ приміщень (будівель), а також поверховий план, будинкова книга із відтисками постійної реєстрації [PERSON] та [PERSON] за цією адресою з 1969 р., та рішення народного суду Звенигородського району Черкаської області від 26.09.1974 за позовом [PERSON] до [PERSON] про реальний розділ будинковолодіння (а.с. 42-49). Виходячи лише із наявності копій, які не є правовстановлюючими документами на час відкриття спадщини, умови для одержання позивачкою в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину відсутні, та у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Рішенням народного суду Звенигородського району Черкаської області від 26.09.1974 р. вирішено будівлі [ADDRESS] розділити між сторонами: 1). [PERSON] квартиру №2, а саме: приміщення 1-4 площею 18,4 м.кв., 1-5 площею 10,9 м.кв, 1/3 частину сарая із сторони прибудови, сарай-прибудову, зобов'язавши її за свій рахунок зробити перестінок та двері в сараї; 2) [PERSON] квартиру №1, а саме: приміщення 1-2 площею 4,9 м.кв., 1-3 площею 7,8 м.кв., 1-6 площею 6 м.кв., веранду, 2/3 частини сарая, погріб, туалет (а.с.14). Відповідно до п. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Чинне станом на 1974 р. законодавство, а саме ст.ст. 113, 115 ЦК УРСР передбачали право спільної часткової власності та виділ частки з спільного майна, а ст.ст. 28, 29 КЗпШС УРСР визначено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення В рішенні суду від 26.09.1974 р. не зазначено розмір часток співвласників, проте посилання на приміщення відповідають внутрішнім замірам та підрахункам площ приміщень (а.с.49), на звороті будинкової книги (а.с. 45) міститься відтиск печатки із зазначенням інвентаризації станом на 12.03.1985 р., у т.ч. 1/2 частина належить [PERSON] на підставі рішення суду від 26.09.1974, а також враховуючи, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними, будь-яких застережень з приводу збільшення (зменшення) часток з виплатою відповідної грошової компенсації рішення суду не містить, і за цих підстав суд вважає доведеним, що спадкодавцю [PERSON] належала на праві спільної часткової власності 1/2 частина житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами по [ADDRESS]. Відповідно до Постанови ВСУ від 18.12.2013 «Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов'язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 р. «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22.02.1988 р. № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26.08.1948 р. постановою Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 р. «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 р. «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26.08.1948 р. кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом... Отже, за Указом від 26.08.1948 р. та Постановою від 26.08.1948 р. підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт придбання чи збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26.08.1948 р., є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Саме з такого розуміння зазначених норм матеріального права виходив суд касаційної інстанції, погоджуючись із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, які, установивши, що будівництво житлового будинку, який є об'єктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці на підставі наданого виконавчим комітетом дозволу на його будівництво (тобто будинок не є самовільним будівництвом у розумінні статті 105 ЦК Української РСР) і що на момент смерті спадкодавця цей будинок був повністю збудований і прийнятий в експлуатацію, проте спадкоємці не можуть оформити належне їм право власності на вказаний будинок в порядку спадкування відповідно до вимог закону з тих підстав, що реєстрація права власності на будинок відсутня, дійшли обґрунтованого висновку про те, що спірний житловий будинок є об'єктом права власності, а також про наявність правових підстав для визнання за спадкоємцями права власності на цей будинок у порядку спадкування.» Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги позивача про визнання за нею у порядку спадкування за законом права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями по [ADDRESS], після смерті спадкодавця, [PERSON], померлого [INFO], доведені та підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі наведеного, ст. ст. 3, 15, 16, 1216-1218, 1220-1223, 1258, 1261, 1268-1270 ЦК України,

Outcome: approved