Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , де просила визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку та на майно із сумісної власності подружжя, а саме: телевізор, вартістю 2000 грн.; холодильник, вартістю 11000 грн.; стіл скляний, вартістю 2200 грн.; крісло-ліжко, вартістю 1200 грн.; 1/2 частини стінки, вартістю 3000 грн.; крісло вартістю 1300 грн.; ліжко, вартістю 4500 грн.; стіл журнальний, вартістю 1500 грн.; пральну машинку, вартістю 3500 грн.; килими, вартістю 6000 грн., а всього майна, на загальну суму 48 269 грн. Крім того, позивач просить визнати право власності за відповідачем [PERSON] , на: 1/2 частину житлового будинку; телевізор, вартістю 7000 грн.; холодильник, вартістю 2000 грн.; чайник, вартістю 489 грн.; крісло-ліжко, вартістю 1200 грн.; Ѕ частини стінки, вартістю 3000 грн.; крісло, вартістю 1300 грн.; диван, вартістю 5000 грн.; стіл письмовий, вартістю 2000 грн.; килимове покриття 5 метрів, вартістю 1900 грн.; мікрохвильову піч, вартістю 2300 грн.; газову плиту, вартістю 5000 грн.; велосипед, вартістю 3000 грн. Як вбачається з позовної заяви, позивач та відповідач проживали спільно із грудня 1979 року по липень 2018 року. 07 грудня 1981 року між ними було укладено шлюб, в якому вони перебували до 08 квітня 1994 року. Після розірвання шлюбу, сторони продовжили спільне проживання до липня 2018 року та вели сумісний бюджет. Від сумісного проживання сторони мають двох дітей, які на момент розгляду даної справи досягнули повноліття. За час сумісного проживання ними було набуто майно, а саме: житловий будинок в [ADDRESS] вартістю 24138 грн.; два телевізори, вартістю 2000 грн. та 7000 грн.; два холодильники, вартістю 11000 грн. та 2000 грн.; стіл скляний, вартістю 2200 грн.; чайник, вартістю 480 грн.; два крісла-ліжка, загальною вартістю 2400 грн.; стінку, вартістю 6000 грн.; два крісла загальною вартістю 2600 грн.; диван, вартістю 5000 грн.; ліжко, вартістю 4500 грн.; стіл журнальний, вартістю 1500 грн.; стіл письмовий, вартістю 2000 грн.; килимове покриття, вартістю 1900 грн.; мікрохвильову піч, вартістю 2300 грн.; дві пральні машинки, вартістю 3500 грн. та 6000 грн.; газову плиту, вартістю 5000 грн.; п`ять килимів, загальною вартістю 6000 грн.; велосипед, вартістю 3000 грн. Після припинення сімейних відносин та спільного проживання, відповідач не допускає позивача до їх будинку, та не надає можливість забрати належне їй майно. Таким чином, позивач зазначає про придбання за час шлюбу та спільного проживання із відповідачем майна, на загальну суму 100518 грн., з якого просить виділити належну їй частину сумісного майна на загальну суму 48269 грн. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.05.2019 року, було визначено головуючого судді по справі - Іщенко Х.В. Ухвалою суду від 27.05.2019 року, позовну заяву було залишено без руху. 11 червня 2019 року на адресу суду надійшла уточнена позовна заява, згідно з якою, позовні вимоги позивача були залишені в попередній редакції позову. Ухвалою суду від 13.06.2019 року, провадження у справі було відкрито, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 15.07.2019 року, підготовче провадження було закрито, справу призначено до розгляду. 15 жовтня 2019 року суду було надано проект мирової угоди, без підпису учасників справи, розгляд справи було відкладено для надання сторонам строку для розгляду питання щодо можливості примиритися. Ухвалою суду від 04.11.2019 року, було задоволено заяву відповідача по справі про відвід головуючого судді у справі, матеріали цивільної справи передано до канцелярії суду для визначення судді в порядку автоматизованого розподілу справи. Згідно з розпорядженням від 05.11.2019 року, було призначено повторний розподіл судової справи та відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.11.2019 року, визначеного головуючого суддю по справі - Томашевського О.О. Ухвалою суду від 07.11.2019 року, цивільну справу було прийнято до провадження та призначено розгляд справи по суті. В ході судового розгляду справи по суті, представник позивача підтримав заявлені вимоги, просив їх задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача понесені нею судові витрати зі сплати судового збору. В ході судового розгляду справи по суті, відповідач позовні вимоги не визнав, проте пояснив суду, що за час шлюбу і спільного проживання з позивачем, ними дійсно було придбано вказане в позові майно, проте заявлена позивачем його вартість не відповідає дійсності. При цьому, відповідач вказує, що значна частина майна була придбана за часи Радянського союзу та за грошовою одиницею СРСР, отже визначити їх дійсну вартість на власний розсуд не можливо. При цьому, відповідач заперечує, що спільне проживання, сім`єю між ним та позивачем припинилось в 2018 році, вказуючи, що спільний побут вони з позивачем припинили в 2016 році, проте, проживали в одному будинку не ввівши спільного господарства, а як квартиронаймачі, та не як подружжя. Що стосується житлового будинку, то відповідач вказує, що ним особисто було здійснено викуп даного нерухомого майна з колгоспу ім. Петровського та за власні кошти. В ході судового розгляду, сторонами не заперечувався факт спільного проживання з 1979 року по 2018 рік, в тому числі: до 07.12.1981 року спільне проживання однією сім`єю; з 07.12.1981 року в зареєстрованому шлюбі; з 07.04.1984 року по 2018 рік - спільно. Крім того, відповідачем не заперечувався факт спільної власності на перелічене майно. В судовому засіданні, яке відбулось 08.01.2020 року, судом було оголошено перерву та надано можливість учасникам процесу надати суду додаткові докази. В судове засідання, призначене на 21.01.2020 року відповідач не прибув, був повідомлений завчасно та належним чином про дату, час та місце судового засідання, надав через канцелярію суду додаткові докази. Про причини своєї неявки в суд не повідомив. За наведених обставин, суд приходить до висновку, що неявка відповідача в судове засідання не перешкоджає судовому розгляду справи по суті. Таким чином, заслухавши пояснення учасників процесу наданих ними в ході судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи та додаткові докази надані відповідачем, суд приходить до наступного висновку. Згідно з ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків. Відповідно до положень статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. При застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Таким чином, особі, яка звертається до суду, необхідно довести в першу чергу те, що вона проживала однією сім`єю з іншою особою та що майно, яке вона просить поділити, належить їй та іншій особі на праві спільної сумісної власності. Відповідно до п.2 ч.1, ч.2 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. В силу приписів ч.1 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. В силу приписів ч.1, ч.2 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним контрактом. Приписами ч.ч.1, 2, 4, 5 ст.71 СК України визначено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Згідно роз`яснень, викладених у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Отже, майно, яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності, може бути поділене між сторонами. Загальна ідея поділу майна полягає у припиненні режиму спільності й виникненні на його основі режиму роздільності майна. Кожен із подружжя після поділу майна стає власником тієї чи іншої речі або сукупності речей і не пов`язує свої дії щодо володіння, користування та розпорядження майном з іншим із подружжя. Поділ спільного майна подружжя може бути здійснено під час існування шлюбу, у процесі його розірвання, а також після розірвання шлюбу. Також майно осіб, які проживали спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу підлягає поділу в порядку передбаченому для поділу майна подружжя. При поділі майна суд в першу чергу визначає майно подружжя, яке підлягає поділу. При поділі майна подружжя мають встановлюватися, зокрема: речі (окрема річ або сукупність речей), які належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Поділ майна здійснюється з урахуванням вартості речей, які належать подружжю на праві спільної власності. Поділ майна подружжя здійснюється в два етапи: по-перше, суд визначає розмір часток чоловіка та жінки в праві на майно, і, по-друге, здійснює поділ майна відповідно до встановлених часток. При визначенні розміру часток кожного з подружжя суд виходить з того, що відповідно до законодавства частки майна дружини та чоловіка є рівними (ч. 1 ст. 70 СК). Це правило не змінюється і в тому разі, якщо один із подружжя не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (ч. 1 ст. 60 СК). За правилами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд у рішенні повинен вказати, якими доказами підтверджено, що в указаний період сторони мали спільний бюджет, вели спільне господарство, були пов`язані виконанням взаємних прав і обов`язків та спільним побутом, тобто між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в результаті перегляду справи №522/25049/16-ц у постанові від 27 лютого 2019 року (касаційне провадження №61-11607св18). Також суд враховує правові висновки, викладені в постанові Великої палати Верховного суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17, зокрема, те що, у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена також у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Крім того, Верховний Суд України у справі № 6-843цс17 від 24 травня 2017 року вказує, що у сімейному праві діє презумпція права спільної сумісної власності майна подружжя, що не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. Таким чином, той з подружжя, хто оспорює презумпцію права спільної сумісної власності, повинен доводити в суді обставини, проти яких заперечує. Судом встановлено, що сторони з 1979 року проживали спільно без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство та придбавали майно. В період з 1981 року по 1994 рік сторони перебували в шлюбі, а після його розлучення проживали спільно до липня 2018 року. Вказані обставини знайшли свого підтвердження з визнаних сторонами обставин. Що стосується періоду припинення фактичного проживання, то незалежно від заперечень відповідача про те, що вони з позивачем припинили фактичні шлюбні відносини в 2016 році, ним безпосередньо було визнано факт придбання нерухомого майна під час шлюбу (в 1988 році), а інших речей, під час спільного проживання (по 2016 рік включно). При цьому, відповідач не заперечував щодо заявленого позивачем обсягу спільно придбаного майна, а не погодився лише із його вартістю. Що стосується мирової угоди, проект якої було долучено до матеріалів цивільної справи, то сторони повідомили суд, що не дійшли згоди в питанні поділу нерухомого майна, а тому її не може бути затверджено судом. Обставини перебування в шлюбі та спільного проживання підтверджуються копією повторного свідоцтва про народження, серії [NUMBER] виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Миколаївській області від 21.12.2018 року, де вказано, що позивач [PERSON] мала дошлюбне прізвище « [PERSON] », потім 07.12.1981 року уклала шлюб із відповідачем, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № [NUMBER] від 06.12.2018 року, та змінила прізвище на « [PERSON] ». З 08.04.1994 року шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується вказаним витягом та повторним свідоцтвом про розірвання шлюбу, серії [NUMBER] виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Миколаївській області від 05.12.2018 року. Відповідно до свідоцтв про народження дитини серії [NUMBER] виданого 27.09.1980 року ЗАГС Миколаївської області та серії [NUMBER] виданого 01.03.1986 року відділом ЗАГСу Миколаївської області, в період шлюбу у сторін народились двоє дітей, [PERSON] та [PERSON] відповідно. На момент розгляду судом даної справи, діти подружжя досягли повноліття. З дослідженої судом довідки про реєстрацію місця проживання особи від 21.12.2018 року №543/14-11 вбачається, що позивач [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS] . З огляду на акт про підтвердження факту спільного проживання від 11.06.2019 року, в [ADDRESS] позивач проживала з грудня 1979 року по липень 2018 рік. З огляду на надані суду витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 5765636 від 09.12.2004 року та свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09.12.2004 року, будинок за адресою: [ADDRESS] зареєстрований за відповідачем - [PERSON] . Сторонами не заперечувалось, у зв`язку з чим суд мав можливість пересвідчитись, що житловий будинок, право власності на який належить відповідачу по [ADDRESS] та житловий будинок, на частину якого просить визнати право власності позивач по [ADDRESS] є одним і тим самим об`єктом. В судовому засіданні відповідач пояснив суду, що з 1994 року вони із позивачем придбавали заявлене в позові майно, окрім нерухомого майна. Житловий будинок, відповідач отримав на підставі рішення правління колгоспу ім. Петровського, про що свідчить архівний витяг з протоколу № 5 від 05.04.1988 року. Вказане майно він викупив самостійно. Також відповідач пояснив суду, що вартість житлового будинку ним виплачувалась частинами, після чого він оформив право власності на житловий будинок на себе. Вартість вказаного нерухомого майна, згідно листа БТІ Казанківської районної ради Миколаївської області від 26.03.2019 року № 32 складає 24138,00 грн. Встановлені судом обставини, поряд із визнаними сторонами обставинами справи та фактами суд оцінює наступним чином. В ході судового розгляду справи по суті, позивачем доведено, що вона проживала однією сім`єю з позивачем та що майно, яке вона просить поділити, належить їй та відповідачу на праві спільної сумісної власності. Наведене вбачається з обставин визначених відповідачем, а також факту придбання житлового будинку в період перебування сторін у шлюбі між собою. Будь-яких доказів на протилежне, суду надано не було. Відтак, суд вважає, що обсяг заявленого позивачем майна є об`єктом спільної сумісної власності сторін у справі. В той же час, згідно роз`яснень, викладених у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вартість майна, включеного позивачем до поділу (окрім нерухомого майна), визначена ним на власний розсуд, яка в ході судового розгляду сторонами узгоджена не була, оскільки відповідач стверджує, що вартість речей є значно завищеною і не відповідає їх дійсній вартості на теперішній час. При роз`ясненні сторонам права на визначення оцінки майна, що підлягає поділу, шляхом проведення експертного дослідження, вони таким правом не скористалися, тому вартість пред`явленого до поділу майна в тому розмірі, який позивач визначив у позові, на час ухвалення даного рішення залишилася непогодженою. За таких обставин, коли сторонами не досягнуто згоди щодо визначення вартості пред`явленого до поділу майна і останніми не заявлено клопотань про призначення судом експертизи для встановлення дійсної його вартості на час розгляду справи, суд, за відсутності визначеної (погодженої) сторонами оцінки спірного майна, фактично позбавлений можливості провести його поділ відповідно до часток сторін, які є рівними, з присудженням сторонам того чи іншого майна з урахуванням його вартості, тому вимоги позивача про поділ майна, за виключенням нерухомого майна, не можуть бути задоволеними. Крім того, суд звертає увагу, що перелічені позивачем речі не містять жодних індивідуальних (родових) ознак за допомогою яких їх можливо ідентифікувати. Вказані обставини унеможливлюють виконання судового рішення навіть в разі проведення розподілу речей, що не забезпечить по суті захист прав та інтересів жодної зі сторін у справі, а лише ускладнить реалізацію їх прав та інтересів. За таких обставин, суд приходить до висновку, що сторонами не заперечується факт придбання під час спільного проживання сім`єю: двох телевізорів; двох холодильників; столу скляного; чайнику; двох крісел-ліжка; стінки; двох крісел; дивану; ліжка; столу журнального; столу письмового; коврового покриття; мікрохвильової печі; двох пральних машинок; газової плити; п`ять коврів; велосипеду, що в підсумку, судом визнається як їх спільна власність. Натомість, у зв`язку з неможливістю здійснити їх поділ забезпечуючи рівність часток сторін, суд вважає, що в задоволенні позову в частині поділу речей слід відмовити. Що стосується житлового будинку, то його вартість оцінена відповідним Бюро технічної інвентаризації на момент набуття права власності відповідачем в розмірі 24138,00 грн. Не залежно від небажання сторін доводити суду дійсну вартість вказаного майна, суд приходить до висновку, що поділ житлового будинку рівними частинами між сторонами, не суперечить засадам рівності часток у спільному майні та є можливим. За таких обставин, оскільки в судовому засіданні встановлено, що житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] було придбано сторонами під час їх перебування у шлюбі, відповідачем не наведено суду обставин на спростування презумпції права спільної сумісної власності цього майна, суд приходить до висновку, що вказаний житловий будинок підлягає поділу між позивачем та відповідачем в рівних частинах, у зв`язку з чим, позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення. Відповідно до ч.ч.1-2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з позовною заявою позивачем було сплачено судовий збір в загальному розмірі 1152,60 грн., в тому числі: 768,40 грн. згідно квитанції № 42 від 20.05.2019 року та 384,20 грн., згідно квитанції від 11.06.2019 року № 0.0.1377942478.1. Загальна сума заявлених позовних вимог 48269,00 грн., фактично задоволених - 12069,00 грн. або 25%. Таким чином, судовий збір що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог становить 266 грн. 15 коп. Виходячи з наведеного, суд,

Outcome: partial