Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом, в якому просила позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно доньки - [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування своїх вимог позивач послалась на те, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 09 серпня 2018 року, від шлюбу у них народилась дочка - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області з відповідача стягнуто аліменти, на даний час заборгованість зі сплати аліментів складає 56 173,50 грн. Відповідач тривалий час не забезпечує дитину, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не надає матеріальної допомоги, не спілкується в обсязі необхідному для нормального самоусвідомлення, не надає доступу до культурних та інших цінностей, не сприяє засвоєнню дитиною загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання дитиною освіти. Батько в останнє бачив дитину два роки тому. Ухвалою від 01 вересня 2020 року у цивільній справі відкрито загальне позовне провадження Роз`яснено відповідачеві його право подати відзив на позов протягом 15 днів з дня отримання ухвали. 11 лютого 2021 року закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з`явилась, 11 лютого 2021 року надала заяву в якій просила розгляд справи провести без її участі, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, не заперечувала проти винесення заочного рішення (а.с. 44). Представник третьої особи в судове засідання не з`явилась, 16 лютого 2021 року надала суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав (а.с. 49-51). 25 березня 2021 року надав заяву про розгляд справи за її відсутності. В судове засідання відповідач не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення повісток на зареєстровану адресу, які повернулись до суду не врученими з зазначенням причини невручення - адресат відсутній за вказаною адресою та розміщення оголошення на веб-сайті «Судова влада» суду про виклик до суду у даній справі (а.с. 38-39, 42, 48). Відзив або клопотання про відкладення розгляду справи відповідач суду не надав. Враховуючи те, що судом були використані передбачені чинним законодавством способи для повідомлення відповідача про розгляд справи, та приймаючи до уваги той факт, що наявних у даній цивільній справі доказів достатньо для вирішення спору по суті, суд зі згоди позивача у відповідності до норм ст. 280 ЦПК України ухвалив здійснювати заочний розгляд справи. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (статті 51 Конституції України). Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання у сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Статтею 12 вищезгаданого Закону визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї, сприяє розвитку мережі дитячих закладів. Відповідно до статті 14 указаного Закону, діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно ст. 164 СК України батько або матір дитини можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Пленум Верховного Суду України в постанові за № 3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», зокрема п.п. 15, 16, роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Дослідженими судом письмовими доказами встановлено наступне. Як вбачається із копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , відповідач [PERSON] , являється батьком [PERSON] , [INFO] (а.с. 7). З копії заочного рішення Лисичанського міського суду від 09 серпня 2018 року, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 8). З копії постанови про відкриття виконавчого провадження № 54618550 від 13 вересня 2017 року, що відкрито виконавче провадження за виконавчим листом № 2/415/1187/17, виданим 26 липня 2017 року Лисичанським міським судом Луганської області про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання [PERSON] у розмірі ј частини з усіх видів його доходів щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідно віку, починаючи з 16 травня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] (а.с. 9). З довідки № 52 від 21 липня 2020 року виданої завідувачем КДНЗ № 37 «Струмочок» Сєвєродонецької міської ради, що [PERSON] є вихованкою групи № 1 з 2018 року, увесь цей часс приводить і забирає дитину з дошкільного закладу тільки мати. [PERSON] не цікавиться перебуванням дитини в дошкільному закладі, жодного разу не приходив і не забирав її (а.с. 10). З довідки Лисичанського міського відділу ДВС Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) № 39445/18272 від 21 липня 2020 року, що заборгованість зі сплати аліментів станом на 01 липня 2020 року складає 56 173,50 грн. (а.с. 11). З довідки № 182 від 06 серпня 2020 року виданої КП «ЛЖЕК № 3», що позивачка дійсно фактично мешкає разом зі своєю дочкою [PERSON] , [INFO] . Батько дитини з колишньою родиною не мешкає, та спільного господарства не веде (а.с. 12). З Висновку органу опіки та піклування від 15 лютого 2021 року №562/01-16, вбачається що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, від шлюбу мають дочку - [PERSON] . Матір з дочкою зареєстровані та мешкають за адресою [ADDRESS] , батько дитини з колишньою родиною не проживає, спільного господарства не веде. З моменту припинення подружніх стосунків з травня 2018 року [PERSON] перестав спілкувались з колишньою дружиною та донькою, участі в житті дитини не приймає, матеріального утримання не надає, має заборгованість зі сплати аліментів. З заявою про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною не звертався. Орган опіки та піклування прийшов до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а.с. 50-51). Звертаючись до суду із позовом про позбавлення відповідача батьківських прав, позивач посилається на те, що відповідач покладених на нього батьківських обов`язків виховувати та утримувати свою доньку не виконує протягом тривалого часу, не здійснює жодних дій, спрямованих на їх виконання. Стаття 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року. № 789-ХІІ, встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Передбачено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини і предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Частиною 2 ст. 27 Конвенції передбачено, що батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві. Сімейний кодекс України детально регулює питання застосування такого засобу захисту дитини, її прав та інтересів від посягань з боку її власних батьків як позбавлення батьківських прав. За змістом ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Як передбачено ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Стаття 164 СК України чітко встановлює перелік підстав позбавлення батьків батьківських прав. Так, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України ухилення батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини є підставою для позбавлення батьківських прав. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Суд неодноразово в своїх рішеннях зазначав, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Як випливає з Рішення Європейського суду з прав людини справа «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року, при вирішенні прав про позбавлення батьківських прав має бути встановлено відсутність поважних причин не виконання батьками батьківських обов`язків, які б виправдовували позбавлення батьківських прав. Згідно статей 9, 18 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27.02.1991 р., № 780-Х11 батьки несуть основну відповідальність за виховання дітей. Найважливіший обов`язок матері і батька це обов`язок виховувати, ростити дитину; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати до самостійного життя, забезпечити здобуття повної загальної освіти, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. За роз`ясненнями п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 р., позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. За змістом п. 16 вищевказаної Постанови ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В судове засідання відповідач не надав жодного доказу або ж свої заперечення щодо недоцільності позбавлення його батьківських прав та відсутності його вини у невиконанні своїх обов`язків по вихованню дитини, тому суд враховує лише ті докази, які містяться в матеріалах справи та вважає, що представником позивача повністю доведено необхідність позбавлення відповідача батьківських прав щодо його неповнолітньої доньки у зв`язку з невиконанням відповідачем своїх батьківських обов`язків. Неявка відповідача в судові засідання також свідчить про його байдужість до долі доньки. З огляду на наведене, у судовому засіданні було достовірно встановлено, що відповідач свідомо нехтує своїми обов`язками стосовно своєї малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , не піклується про її фізичний та духовний розвиток, не забезпечує її необхідним вихованням, навчанням, доглядом, що в сукупності суд розцінює як ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків, а надані по справі докази вказують на свідоме небажання відповідача належним чином виконувати батьківські обов`язки, піклуватись про дитину та займатись її вихованням. Суд вважає за необхідне роз`яснити відповідачу, що при зміні своєї поведінки та обставин, що були підставою для позбавлення батьківських прав, згідно із ст. 169 СК України, має право звернутися до суду із позовом про поновлення батьківських прав. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved