Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася 31 серпня 2016 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області із вищезгаданим позовом, який обґрунтовує тим, що її батьки, [PERSON] та [PERSON], перебувають у зареєстрованому шлюбі з 25 жовтня 1996 року, але з 2006 року разом фактично не проживають, шлюбні стосунки не підтримують. 13 серпня 1998 року в цьому шлюбі народилася вона. Вказувала на те, що на теперішній час вона повнолітня. У 2015 році вона вступила до «Криворізького національного університету» на 1-й курс групи ПП-15 факультету психолого-педагогічного за контрактом. Період навчання складає з 01 вересня 2015 року по 30 червня 2019 року. Посилалася на ті обставини, що на даний момент вона проживає та перебуває на утриманні своєї матері, - [PERSON], яка на теперішній час тимчасово не працює. Зважаючи на це вона потребує матеріальної допомоги, яку міг би надавати їй батько. Зазначала, що вона неодноразово зверталася за допомогою до відповідача, але останній ухиляється від її утримання, матеріальної допомоги добровільно не надає, хоча отримує пенсію за вислугу років, тому вона вимушена звернутися із вказаним позовом до суду. Більше аліментів він нікому не платить. На підставі викладеного просила позовні вимоги задовольнити. Присутня у судовому засіданні позивач [PERSON] надала пояснення по суті справи, підтримала позовні вимоги у повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позовній заяві, просила суд їх задовольнити. Присутній у судовому засіданні відповідач [PERSON] надав пояснення по суті справи, позовні вимоги визнав у повному обсязі, проти їх задоволення не заперечував. Присутня у судовому засіданні третя особа, - [PERSON] надала пояснення по суті справи, підтримала позовні вимоги у повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Суд вважає, що судове засідання можливо провести без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст.197 ЦПК України. Вислухавши пояснення учасників процесу, повно, всебічно та обєктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи із наступного. Так, згідно положень ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Захист цивільних прав, це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України). За загальними положеннями ЦПК України, обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з вимог ст.ст.10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. З письмових матеріалів справи судом встановлено, що батьки позивача [PERSON] (а.с.6), - [PERSON] (а.с.7) та [PERSON] (а.с.8), перебувають у зареєстрованому шлюбі з 25 жовтня 1996 року, котрий укладено Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Саксаганської районної ради народних депутатів м. Кривого Рогу, актовий запис №665 (а.с.3). Однак, з пояснень сторін судом встановлено, що з 2006 року разом батьки позивача не проживають, шлюбні стосунки не підтримують. 13 серпня 1998 року від даного шлюбу народилася позивач [PERSON], що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про народження І-КИ №013194, виданого 01 вересня 1998 року Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Саксаганської районної ради м. Кривого Рогу (а.с.4), та котра на сьогоднішній день є повнолітньою особою. З наявної в матеріалах справи довідки №02/16-2360 від 23 травня 2016 року вбачається, що позивач є студентом 1-го курсу, групи ПП-15 факультету психолого-педагогічного, денної форми навчання за контрактом ДВНЗ «Криворізький національний університет». Весь термін навчання для здобуття ОКР бакалавра 04 навчальних роки, з 01 вересня 2015 року по 30 червня 2019 року (а.с.5). Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Згідно зі ст.200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітнього сина, дочку в твердій грошовій сумі та (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст.182 СК України. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 25 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», роз'яснено, що обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню, суд враховує, що спільна донька позивача та відповідача навчається за кошти матері, перебуває на її утриманні, доказів того, що відповідач не має можливості надавати допомогу останнім до суду не надано, крім того, останній не заперечував проти того, щоб з нього стягувалися аліменти на утримання доньки на час навчання. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову, та стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на її утримання на час навчання у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку та доходів відповідача щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 31 серпня 2016 року і до, - закінчення останньою навчання у вищому навчальному закладі чи до досягнення нею двадцятитрьохрічного віку, - зважаючи на те, яка з зазначених обставин настане першою. Згідно зі ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до п.1. ч.1. ст.367 ЦПК України, рішення про стягнення аліментів, у межах суми платежу за один місяць, підлягає обов'язковому негайному виконанню. Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, судовий збір на користь держави слід стягнути з відповідача. Відповідно до ст.88 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», з відповідача на користь держави підлягають стягненню витрати по справі в розмірі 551,20 гривня, понесені судом по предмету спору про стягнення аліментів. На підставі наведеного та

Outcome: approved