Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача про усунення перешкод у здійсненні права власності та встановлення порядку користування житловим приміщенням, вказуючи на те, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.10.2012 року їй належить ? частина квартири [ADDRESS], яка складається з однієї кімнати, загальною площею 34,5 кв.м., жилою площею 14,3 кв.м. Інша ? частина вказаної квартири належить відповідачу [PERSON], який в січні 2012 року без її відома та згоди самовільно заселився у спірну квартиру, де проживає на даний час. До вказаної квартири вона доступу не має, оскільки відповідач замінив замки на вхідних дверях квартири. Посилаючись на викладені обставини, позивач вважає, що відповідач створює їй перешкоди в користуванні належною їй частиною житла, не впускає до квартири та не дає ключів, чим порушує її право як власника квартири на здійснення права користування житлом, а тому просить задовольнити її вимоги, зобов»язати відповідача не чинити їй перешкоди у здійсненні права власності на ? частину квартири [ADDRESS]; встановити порядок користування квартирою, згідно якого виділити їй у користування ? загальної та житлової площі вказаної квартири. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд про їх задоволення. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував, вказуючи на те, що він є співвласником квартири [ADDRESS]. Іншого житла він не має, а тому до спірної квартири він вселився з дозволу позивача, яка надала йому ключі від квартири, де зробив ремонт, постійно проживає, сплачує за утримання квартири в повному обсязі. Як вказує відповідач, він не створює перешкод у користуванні власністю позивачу. Крім того, позивач до нього з приводу володіння, користування квартирою не зверталась, жодних спроб вселення не вчиняла, витрат по сплаті за квартиру вона не несе. Відповідач зауважив і на те, що намагався вирішити спірні питання щодо квартири з позивачем мирним шляхом, але позивач наполягає лише на сплаті ним на її користь вартості ? частини квартири, однак, на даний час він такої можливості не має. Заслухавши пояснення сторін по справі, вивчивши письмові докази, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, спірна квартира [ADDRESS] належить по ? частині позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.10.2012 року (а.с.6). Позивач в судовому засіданні просила задовольнити позовні вимоги, вказуючи на те, що відповідач створює їй перешкоди в користуванні належною їй частиною житла, не впускає до квартири та не дає ключів, чим порушує її право як власника квартири на здійснення права користування житлом. Відповідач проти вимог позивача заперечував, вказуючи на те, що перешкод позивачу у володінні та користуванні належній їй власністю він не створює, позивач до нього з приводу володіння та користування житлом не зверталась. Суд вважає вимоги позивача необгрунтованими, виходячи з наступного. Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Як визначено ч.ч.1, 2, 3, 7 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Як стверджує позивач в своєму позові, відповідачем їй чиняться перешкоди у здійсненні нею права власності на частину спірної квартири. В той же час, в судовому засіданні позивач пояснила, що до квартири вона не приходила, до відповідача з приводу надання їй ключів від квартири та можливості володіти та користуватись належним їй майном вона не зверталась, а до суду звернулась, оскільки впевнена, що відповідач добровільно її до квартири не впустить. Відповідач в судовому засіданні пояснив, що жодних перешкод позивачу у здійсненні нею права власності на належну їй частку квартири він не створював. Крім того, позивач жодного разу до квартири не з»являлась, жодних звернень щодо володіння та користування спірним житлом від неї не було, позивач лише висувала вимоги щодо сплати ним на її користь компенсації за належну їй частку квартири. Вищевикладене в розумінні ч.1 ст.61 ЦПК України свідчить про визнання позивачем факту відсутності чинення їй перешкод у володінні та користуванні належною їй власністю, а тому доказуванню не підлягає. Крім того, на підтвердження своїх доводів про чинення їй перешкод з боку відповідача позивач не надала суду жодних доказів. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про недоведеність та необґрунтованість вимоги позивача про усунення перешкод у здійсненні права власності. Що стосується вимоги позивача про встановлення порядку користування житловим приміщенням, то суд також не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Враховуючи те, що спірна квартира є однокімнатною, встановити порядок володіння та користування шляхом виділення у користування позивачу ? частини загальної та житлової площі квартири, як про це просить позивач, є неможливим. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про необґрунтованість вимог позивача. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, то відповідно до ст.88 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed