Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Білозерського районного суду Херсонської області з позовом до [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Херсонського міського округу Яценко О.М., в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] , укладений 23 березня 2016 року між [PERSON] , від імені якого діяла [PERSON] , та [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Яценко О.М. та зареєстрований в реєстрі за № 251 та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 28974397 від 28 березня 2016 року, вчинений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Яценко О. М., а також визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровий номер 6520387500:01:098:0023, що розташована за адресою: [ADDRESS] , укладений 23 березня 2016 року між [PERSON] , від імені якого діяла [PERSON] , та [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Яценко О.М. та зареєстрований в реєстрі за №252, та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 28977181 від 28 березня 2016 року вчинений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Яценко О.М. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що вона перебувала у шлюбі з [PERSON] з 19 серпня 1965 року та [INFO] чоловік позивачки помер. За своє життя [PERSON] розпорядився своїм майном та 14 вересня 2009 року видав заповіт, відповідно до якого все своє майно померлий заповідав позивачу. Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18.12.2011 року, померлому належав на праві приватної власності житловий будинок [ADDRESS] . Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку сері ЯИ № 503016 від 15 грудня 2009 року, померлому також належала земельна ділянка площею 0,14 га., цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташована за адресою: [ADDRESS] . З початку грудня 2017 року позивачка дізналася, що відносно вищевказаного майна спадкодавця [INFO] було укладено договори купівлі-продажу між померлим та відповідачем, та вказані договори посвідчені приватним нотаріусом Яценко О.М. Отримавши копію вищевказаних договорів та вивчивши договір про купівлю-продаж спірного майна, позивач дізналася, що оспорювані договори було укладено нею від імені свого чоловіка та на підставі довіреності від 18.03.2016 року, яку було засвідчено приватним нотаріусом Яценко О.М. Позивач не розуміє як вказані договори були укладені в цей період, оскільки померлий хворів на серйозні хвороби. Неодноразово позивачка брала у борг кошти у мешканців свого села, у банках на лікування свого хворого чоловіка та свої борги виплачувала. Знайомі порадили позивачці звернутися до відповідача, оскільки останній може надати кошти у борг, до якого вона у подальшому звернулася та у нотаріуса позивачка підписувала боргову розписку, яка залишилася у відповідача [PERSON] та відповідно до якої Позивачка взяла у борг 50 000 грн. Позивач зазначила, що вона підписала документи, про які не думала, перебуваючи у скрутному становищі та не мала наміру продавати вказані об`єкти нерухомості. Вважала, що укладені правочини є недійсними, оскільки укладені під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах, в зв`язку з чим порушено майнове право позивача. Ухвалою Білозерського районного суду Херсонської області від 08.01.2020 року було відкрито провадження у цивільній справі за вищевказаним позовом та призначено підготовче засідання. Відповідач у справі позовні вимоги не визнав в повному обсязі, 20.02.2020 представник відповідача надіслав на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позивач обрала неналежний спосіб захисту порушеного права, зазначивши три різні за змістом правові підстави оскарження правочину, які є взаємовиключними, оскільки вказувала на недійсність правочину, посилаючись на ст. 233 ЦК України, вважаючи його таким, що вчинений під впливом тяжкої для неї обставини та на вкрай невигідних умовах, при цьому не вказала, які саме умови є невигідними, а також під впливом яких саме тяжких обставин вона укладала правочин, посилання на тяжку хворобу чоловіка та перебування його у хворобливому стані, не може бути тяжкою обставиною, оскільки оспорювані правочини укладала позивач від імені свого чоловіка та перебування позивача під впливом її тяжких обставин не пов`язане з волевиявленням [PERSON] , який будучи власником майна надав довіреність на розпорядження ним позивачу, а позивач посилається на недостовірні факти, вказуючи, що не пам`ятає укладання оспорюваних правочинів. Ухвалою Білозерського районного суду Херсонської області від 08.04.2020 року задоволено клопотання представника позивача, закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду та викликано свідків у судове засідання. Ухвалою Білозерського районного суду Херсонської області від 21.08.2020 року задоволено клопотання представника позивача про витребування додаткових доказів та у третьої особи - приватного нотаріуса Яценко О.М. витребувані копії оспорюваних договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, звіти про оцінку вартості майна та довідки з місця реєстрації сторони угоди. В судовому засіданні представник позивача та позивач [PERSON] підтримали позовні вимоги та посилаючись на ст. 233 ЦК України, просили їх задовольнити у повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві. Крім того, позивач пояснила, що її чоловік - власник нерухомого майна хворів, тому позивачка позичала грошові кошти, в тому числі у відповідача, а перебуваючи у нотаріуса, вона вважала, що підписує боргову розписку на отримання 50 тис. грн. Нотаріус перед цим приїздив до її чоловіка, але останній не міг розмовляти, погано почувався, що саме останній підписав, їй не відомо та їй не дали прочитати цей документ. 23.03.2016 року вона перебувала у нотаріуса, де їй дали пачку документів, які вона не читала, бо вірила [PERSON] . Також зустрілася з відповідачем, який у машині передав їй 45 тис. грн. та вона писала розписку про їх отримання у машині, після того на другий місяць вона понесла відповідачу гроші для виплати відсотків, проте не віддала їх, оскільки відповідач не давав їй розписку про їх отримання, за купівлю-продаж майна розмови з відповідачем взагалі не велося, була домовленість лише про отримання грошей в борг на лікування. Позивач відкладала виплату грошей за боргом, оскільки почала сумніватися в намірах відповідача, відповідач у свою чергу почав вимагати від неї виписати онука. Борг вона не повернула, готова повернути позичені гроші, коли відповідач поверне їй документи на майно. Наполягала, що з відповідачем в неї була угода позики та останній її обманув, виявилося, що то угоди купівлі-продажу, проте вона не розуміла, що укладає угоди купівлі-продажу. Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити у задоволені позову в повному обсязі з підстав, зазначених нею у відзиві, вважала, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту та позивач діяла на підставі довіреності, від імені свого чоловіка, дія довіреності закінчилася, обставини, на які позивач посилається в обґрунтування своїх вимог є взаємовиключними, а також не надано доказів на підтвердження їх існування. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Яценко О.М., у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутності. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, покази свідків [PERSON] та [PERSON] , оцінивши досліджені докази з точки зору їх належності, достовірності, допустимості та достатності у їх взаємозв`язку, суд дійшов переконання, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Положення ст.4 ЦПК України, ст. 15 ЦК Україні, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом. Згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачені договори та інші правочини. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом (ч.ч.1, 4 ст.12 ЦК України). Порушене суб`єктивне право підлягає примусовому захисту способами, передбаченими частиною 2 статті 16 ЦК України. Зокрема, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним (п.2 ч.2 ст.16 ЦК України). Відповідно до положень ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватноправова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». Відповідно до статті 233 ЦК, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 ЦЦК України. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину. Судом встановлено, що [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Чорнобаївською сільською радою 18.12.2011 року був власником житлового будинку [ADDRESS] , та відповідно до Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку сері ЯИ № 503016 від 15 грудня 2009 року, також був власником земельної ділянки площею 0,14 га., кадастровий номер 6520387500:01:098:0023, цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] 18.03.2016 року видав довіреність на ім`я [PERSON] , яка посвідчена приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу за №228. 23.03.2016 року між [PERSON] , від імені якого діяла [PERSON] , та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,14 га., кадастровий номер 6520387500:01:098:0023, розташованої за адресою: [ADDRESS] , продаж земельної ділянки за домовленістю сторін вчинено за 85400 грн. та представником продавця підтверджено факт повного розрахунку за продану земельну ділянку. Зазначений договір підписаний представником продавця - позивачем по справі та зареєстрований в реєстрі за №252. Крім того, в цей же день - 23.03.2016 року між [PERSON] , від імені якого діяла [PERSON] , та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , продаж будинку за домовленістю сторін вчинено за 102200 грн. та представником продавця підтверджено факт повного розрахунку за продану земельну ділянку. Зазначений договір підписаний представником продавця - позивачем по справі та зареєстрований в реєстрі за №251. Також позивачем [PERSON] було підписано та оформлено нотаріально заву - згоду чоловіку - [PERSON] на відчуження вищевказаного житлового будинку, яку зареєстровано за №250. З матеріалів наданих на вимогу суду нотаріусом також вбачається, що при укладенні вищевказаних угод здійснювалася експертна грошова оцінка земельної ділянки та житлового будинку, а також представником продавця-позивачем по справі надавалися паспорти громадянина України, свідоцтва про право власності на вищевказане майно та витяги з реєстрів, технічний паспорт на домоволодіння, довідка Чорнобаївської сільської ради Білозерського району Херсонської області №245 від 22.03.2016 року, про осіб, зареєстрованих за адресою: [ADDRESS] , яка була видана на запит онука позивача - [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 06.07.2017 року Виконавчим комітетом Чорнобаївської сільської ради Білозерського району Херсонської області, актовий запис №64. Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть №37 від 06.07.2017 року смерть [PERSON] настала від набряку головного мозку, гострого порушення мозкового кровообігу, церебрального атеросклерозу. Відповідно до виписки №772 з картки стаціонарного хворого, [PERSON] до своєї смерті періодично проходив лікування в Обласному кардіологічному диспансері з 17.07.2011 по 08.08.2011, з 29.03.2013 по 05.04.2013 року, з 04.03.2014 по 11.03.2014 року. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що чоловік позивача з 2011 року постійно хворів, останній час перебував у важкому стані та собою не володів, «впадав в дитинство та потребував дороговартісного лікування, в зв`язку з чим [PERSON] позичала у борг гроші, потім їм стало відомо зі слів позивача, що її будинком заволоділи шляхом обману інші особи. Згідно частини 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Вимоги ст. ст. 81, 229, 263, 264 ЦПК України зобов`язують суд з`ясувати обставини, що обґрунтовують заявлені вимоги, на підставі наданих на їх підтвердження доказів. При цьому згідно зі ст. 175 ЦПК України підставами позову, які відповідно до статей 49, 265 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону. Звернувшись до суду з позовом про визнання недійсними укладених нею від імені померлого чоловіка - [PERSON] правочинів купівлі-продажу нерухомого майна недійсними та скасування рішень про їх державну реєстрацію, [PERSON] в обґрунтування своїх позовних вимог послалася на те, що укладаючи вказані угоди вона діяла під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, вимагала застосувати ст. 233 ЦК України, визнавши вказані правочини недійсними, застосувати наслідки, встановлені ст. 216 ЦК України. Разом з тим, у судовому засіданні позивач не надала будь-яких доказів на існування тяжких обставин саме для продавця та існування невигідних умови укладення правочинів, від імені якого вона діяла, проте в обґрунтування своїх вимог посилалася на обставини, які є самостійними підставами для визнання правочинів недійсними, а саме: на видання довіреності її чоловіком, який не розумів наслідків своїх дій через свій стан здоров`я та не ознайомився із документами, які підписав, та не мав реального наміру продавати майно; на введення її в оману відповідачем щодо дійсного правочину та помилку щодо природи договору, оскільки їй було не відомо який саме документ вона підписувала та помилково вважала, що вона підписала боргову розписку. Позивач [PERSON] наполягала на тому, що не мала наміру продавати будинок та земельну ділянку та вказані угоди не відповідають її волевиявленню; підписуючи у нотаріуса документи вона помилялася та вважала, що підписує боргову розписку за договором займу, а отже неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, що впливає на її волевиявлення під час укладання договорів купівлі-продажу, оскільки ніяких документів не читала, довіряючи відповідачу, та не мала при собі окулярів, перебувала у стані хвилювання за здоров`я чоловіка та під впливом необхідності отримання коштів на його лікування, натомість відповідач та нотаріус ввели її в оману, запевнивши, що надані їй для підписання документи стосуються отримання грошей в борг, тобто фактично стверджувала про наявність обставин, які можуть бути підставою для визнання правочину недійсним відповідно до ст. 229, ст.230 ЦК України, проте позовні вимоги про визнання правочинів недійсними з таких підстав позивачем не заявлені. Вказані твердження позивача спростовуються дослідженими письмовими доказами, які свідчать, що позивач [PERSON] неодноразово поставила свої підписи під договорами та заявою-згодою на відчуження майна у присутності нотаріуса, а також надала усі необхідні документи для складання та оформлення вищевказаних договорів. Покази свідків суд не приймає до уваги, оскільки в силу ст.77 ЦПК України, вказані докази є неналежними. Відповідно до ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Такі правочини мають ваду волі, оскільки їх формування здійснюється за таких обставин, за яких практично виключається нормальне формування волі, що змушує особу вчинити правочин на невигідних для себе умовах. Під тяжкими обставинами кабального договору необхідно розуміти не будь-яке несприятливе матеріальне фінансове, соціальне чи інше становище, а його крайні форми, наприклад важка хвороба особи чи близьких, смерть її годувальника, крайня нужденність сім`ї, загроза втратити заставлене майно, загроза банкрутства та інші обставини, для усунення чи пом`якшення яких необхідне термінове укладання правочину. Зазначене підтверджується зокрема й пунктом 23 Постанови пленуму Верховного суду України від 09.11.2009року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» міститься роз`яснення щодо застосування положень ст. 233 ЦК України, де зазначено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16. Визнання правочину недійсним на підставі приписів статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності волевиявлення особи на вчинення правочину на тих умовах, на яких його було укладено. Відповідно до статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За змістом зазначених норм матеріального права при укладенні договору купівлі-продажу волевиявлення продавця має бути спрямоване на добровільне, оплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь покупця. Разом з тим правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Оскільки позивач обґрунтовує свої вимоги впливом тяжких обставин та вкрай невигідними умовами, а також одночасно наполягає на тому, що в момент укладення спірних правочинів було відсутнє волевиявлення її чоловіка-власника майна на відчуження майна та її, як довіреної особи, та вони взагалі були не обізнані про факт укладення оспорюваних договорів, враховуючи зазначені обставини, спірні договори купівлі-продажу не можуть бути визнані такими, які вчинено під впливом тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах, оскільки підставою для визнання правочину недійсним відповідно до статті 233 ЦК України є добровільність його вчинення. Позивачем не доведено наявність існування обставин, передбачених нормами ст. 233 ЦК України, внаслідок яких оспорювані договори можуть бути визнані недійсними. При цьому позивачем не заявлялися вимоги про визнання довіреності недійсною або визнання укладених правочинів купівлі-продажу недійсними з інших правових підстав. Крім того, позивач, звернувшись до суду із вказаним позовом, обрала неправильний спосіб захисту порушеного права, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, підстави для визнання недійсними договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, розташованих за адресою: [ADDRESS] , укладені позивачем від імені її чоловіка - [PERSON] 23.03.2016 року, в межах заявлених позовних вимог відсутні, в зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Позовні вимоги щодо скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо укладених договорів є похідними, в зв`язку з чим також не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed