Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про припинення її права власності на 1/2 частку у спільному майні житловому будинку №52 з відповідною часткою споруд та огорожі по вул. 3-я Ялтинська в м. Миколаєві та визнання за нею права власності на 1/2 частку житлового будинку №52 з відповідною часткою споруд та огорожі по вул. 3-я Ялтинська в м. Миколаєві. В позові позивач посилалась на те, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.05.2015 року, після смерті її сина [PERSON], який помер 17.10.2014 року, належить 1/2 частка житлового будинку №52 з відповідною часткою споруд та огорожі по вул. Ялтинська в м. Миколаєві. Відповідачці по справ, яка є її онукою, також після смерті батька [PERSON] Належить 1/2 частка житлового будинку №52 з відповідною часткою споруд та огорожі по вул. Ялтинська в м. Миколаєві. Зазначений житловий будинок складається з однієї житлової кімнати площею 9,5 кв.м., загальною площею 15,9 кв.м., до якого прилягають огорожі №1,2,5 і споруди I, II, №3,4. Вона доглядала за хворим сином, з 2011 року проживала разом з останнім, надавала йому допомогу, [PERSON] не підтримувала стосунки з батьком, ніколи не приходила до нього, отримала спадок як спадкоємець першої черги. Реальний розподіл вказаного будинку провести неможливо, проживати та користуватися будинком разом з відповідачкою також неможливо, оскільки у них склалися непрості стосунки, онука ображає її, намагається знайти шляхи, щоб позбавити її можливості спокійно володіти своїм майном, намагається вселитися у будинок, у зв'язку з образами у неї різко погіршується стан здоров'я. При цьому, вона не заперечує сплати відповідачу грошові кошти за її частку у майні та перерахувати кошти на депозитний рахунок суду у будь-який час, після ухвали суду з цього приводу, оскільки відповідач категорично відмовляється сплатити їй грошові кошти за її частку у майні та має інше місце проживання. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, підтвердив викладені обставини, просив про задоволення вимог. В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив в їх задоволені відмовити посилаючись на те, що позивачка вселилась в спірний будинок лише після смерті її сина [PERSON] Вона спілкувалась з батьком, приходила до нього разом з його онуком, доглядала його під час хвороби. Відповідач намагалась вселитися у будинок, але позивач категорично їй в цьому перешкоджала. Відповідач дійсно не може сплати позивачу кошти за її частку у будинку, оскільки має на утримані малолітню дитину, знаходиться у відпустці по нагляду за дитиною, тому у неї немає на це грошей. Бажає проживати у спірному будинку навіть разом з позивачем, доглядати її та вона ніколи не ображала бабусю. Вважає, що припинення права власності порушують права відповідача як власника. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного: Статтею 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ч.ч. 4, 5 ст. 41 КонституціїУкраїниніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Відповідно до положень ст. ст.21,24 Конституції України, ст. ст.319,358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Аналогічна за змістом норма міститься вст. 321 ЦК України. Судом встановлено і не оспорювалось сторонами, що після смерті [PERSON], який помер 17.10.2014 року, позивау [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.05.2015 року та відповідачці [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.05.2015 року, належать по 1/2 частка кожній житлового будинку №52 з відповідною часткою споруд та огорожі по вул. 3-я Ялтинська в м. Миколаєві. Сторони по справі у вказаному житловому будинку не зареєстровані, але проживає [PERSON], яка перешкоджає проживанню у будинку відповідача [PERSON] Як вбачається з технічного паспорта, зазначений житловий будинок складається з однієї житлової кімнати площею 9,5 кв.м., загальною площею 15,9 кв.м., до якого прилягають огорожі №1,2,5 і споруди I, II, №3,4. Згідно звіту про незалежну оцінку майна від 05.08.2015 року, оціночна вартість житлового будинку по вул. 3-я Ялтинська, 52 в м. Миколаєві становить 119451 грн. Посилаючись на вимоги ст. 365 ч.1 ЦК України позивач просила припинити право власності відповідач на 1/2 частку у спірному житловому будинку з підстав неподільності речі та неможливості спільного володіння і користування майном. Положеннями ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Як передбачено\~ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених п. п. 1-3 ч. 1\~ст. 365 ЦК України\~за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Указаний вище висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року № 6-81ск11 і відповідно до\~ст. 360-7 ЦПК України\~є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Крім того, як зазначив Верховний Суд України у постанові 02 липня 2014 року по справі № 6-68цс14, саме ця обставина (таке припинення права особи на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї) є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім'ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном. Так, відповідачу по справі належить 1/2 частка спірного житлового будинку, вказану частку у порівняні з часткою співвласника [PERSON], який також належить 1/2 частку будинку, суд не може визнати незначною. Доказів щодо неможливості виділу частки відповідачки та щодо неподільності будинку суду також не надано. Що стосується посилань позивача на неможливість спільного володіння і користування спірним житлом, у зв'язку з неприязними стосунками, що склалися між ними, суд вважає цей факт недоведеним і надуманим, оскільки позивач перешкоджає проживанню відповідача у спірному будинку, у зв'язку з чим відповідач у вказаному будинку ніколи не проживала. При цьому, сама по собі ця обставина не може слугувати підставою для задоволення позовних вимог, оскільки позивачкою не доведено того факту, що припинення права відповідача на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди його інтересам, як співвласника. Крім того, позивачка не дотрималась умови стосовно попереднього внесення вартості частки відповідача у спільному майні на депозитний рахунок суду, так як обов'язок виконання цієї умови передбачений і практикою Європейського суду з прав людини. Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини від 21 грудня 2010 року (набуло статусу остаточного 21 березня 2011 року) у справі «[PERSON] проти України» (заява № 35041/05) установлено наявність порушення ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, а саме: незаконного позбавлення вказаної особи майна у зв'язку з порушенням правил щодо попереднього депонування суми відшкодування, що може призвести до негативних економічних наслідків для цієї особи, оскільки вимога попереднього платежу є не просто технічною складовою процедури відчуження майна, яка встановлена законом, а основною вимогою, на якій повинно ґрунтуватися рішення суду про позбавлення особи майна без її згоди. Посилання представника позивача на те, що позивачем будуть перераховані кошти на депозититний рахунок суду після ухвали суду, є безпідставними і такими, що протирічать положенням ч.2 ст. 365 ЦК України та за час протягом якого справа слухається в суді, позивач мала достатньо часу для внесення вказаних коштів. Таким чином, суд приходить до переконання, що немає достатніх правових підстав для припинення права власності відповідачки на належну їй частку в праві спільної власності на житловий будинок, а тому в задоволенні її позовних вимог слід відмовити. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судові витрати по справі віднести за рахунок позивача.

Outcome: dismissed