Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду 08 грудня 2020 року з позовною заявою, в якій просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Пред`явлені вимоги\~мотивовано тим,\~що [PERSON] є власником однокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальна площа якої становить 34,1 кв.м., що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №223616018. [PERSON] зареєстрований за вищевказаною адресою, є сином попереднього власника квартири, але фактично не проживав та не проживає в ній з дня реєстрації, що підтверджується довідкою ЖБК «РАССВЕТ-34» від 14.09.2020 р. Відповідач не є членом сім`ї позивача та не приймає жодної участі в утриманні квартири, у тому числі не здійснює оплату житлово-комунальних послуг, які надаються відповідно до кількості зареєстрованих осіб в квартирі, тому вона вимушена нести зайві витрати, що ставить її в скрутне матеріальне становище. Крім того, реєстрація відповідача, за адресою належної їй квартири, який ніколи не був її власником, створює [PERSON] перешкоди у її користуванні, зокрема не дає можливості отримувати субсидію на оплату житлово-комунальних послуг. Відповідач добровільно знятися з реєстраційного обліку, за вищевказаною адресою, не бажає, що перешкоджає мені в повному обсязі розпоряджатися моєю квартирою, та як наслідок значно обмежує її законні права. У зв`язку з чим вона вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав. За результатами автоматизованого розподілу на підставі протоколу 08 грудня 2020 року матеріали позову передано в провадження судді [PERSON] . Ухвалою суду від 15 січня 2021 року позов прийнято до розгляду з відкриттям спрощеного позовного провадження. Правом на участь в судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Камишан А.В. не скористалися, подавши заяву про розгляд справи за їх відсутності. позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні з підстав, викладених в позові. Відповідач [PERSON] про час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, однак не з`явився, причини неявки не відомі, відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подав. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також враховуючи належне повідомлення відповідача, його неявку до суду без поважних причин, не подання відзиву суд постановив ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних доказів за відсутності заперечень з боку позивача проти заочного розгляду справи. Заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись. Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно зі ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 223616018 від 11 вересня 2020 року квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору дарування №789 від 11 вересня 2020 року (а.с.8). Відповідно до довідки ЖБК «РАССВЕТ-34» від 14 вересня 2020 року, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] та [PERSON] , який за даною адресою з дня реєстрації, з 12 лютого 2020 року, не мешкав та не мешкає (а.с. 9). Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилалася на те, що [PERSON] не проживає в квартирі протягом тривалого часу без поважних причин, у зв`язку з чим втратив право користування цим житловим приміщенням. Жодних родинних стосунків між нею та відповідачем немає, членом її сім`ї він не є. [PERSON] є сином колишнього власника житлового приміщення. Визначаючи характер спірних правовідносин, хронологічність обставин відчуження нерухомого майна на користь позивача [PERSON] , з урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що вони склались між дійсним власником та членом сім`ї колишнього власника житла, які регулюються ст.406 ЦК України. Відповідно до ст.16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статі 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції, органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно з законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України). Відповідно до ч.1 ст.319, ч.1 ст.391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч.1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З аналізу положень ст.ст.391, 396 ЦК України слідує, що позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. У даній справі відповідач вселився та був зареєстрованим у спірній квартирі в якості члена сім`ї колишнього її власника [PERSON] , яка в вересня 2020 року відчужила квартиру [PERSON] . Таким чином, відповідач набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Аналіз глави 32 ЦК України\~свідчить, що сервітут це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до ч.2 ст.406 ЦК України,\~сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Так, згідно з ч.1 ст.406 ЦК України, сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту, невикористання сервітуту протягом трьох років підряд. З огляду на те, що відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, в належній позивачеві квартирі не проживає з лютого 2020 року без поважних на те причин, тому його право на користування чужим майном фактично є припиненим. Підсумовуючи викладене суд приходить до висновку, що позивач є повноправним власником житла, права володіння, користування та розпорядження яким вона не має можливості реалізовувати в повному обсязі, оскільки відповідач, будучи зареєстрованим попереднім власником житла, фактом реєстрації місця проживання в квартирі, де він фактично не проживає з з лютого 2020 року, чинить позивачеві перешкоди у реалізації прав як дійсним власником, які за даних обставин підлягають захисту судом із задоволенням пред`явленого [PERSON] , негаторного позову та визнанням відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . При цьомусуд\~вважає за\~необхідне зазначити,\~що відповідно до абз.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» (зі змінами), зняття з\~реєстрації місця\~проживання особи\~здійснюється на\~підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Аналогічні приписи\~містяться в\~п.26\~Правил реєстрації\~місця проживання,\~затверджених постановою\~Кабінету Міністрів\~Українивід 02 березня 2016 року №207. При цьому, положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, згідно зі ст.141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь [PERSON] 840 грн. 80 коп. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору (а.с.4).

Outcome: approved