Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-25 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом про встановлення факту проживання [PERSON] з відповідачем [PERSON] без реєстрації шлюбу, а також обоє позивачів просили визнати за ними право користування будинком [ADDRESS]. Свої позовні вимоги обґрунтовують тим, що з 1985 року проживала у фактичному шлюбі з відповідачем, від якого мають спільного сина - [PERSON], [INFO]. Ще після народження сина, у 1985 році, вона перейшла проживати до відповідача, у будинок [ADDRESS], де з того часу постійно проживаю. Весь цей час вони проживали однією сім'єю, вели спільний побут та спільне господарство, мали спільний бюджет та піклувалися одне про одного, разом виховували сина. Вказаний будинок належав батькові відповідача - [PERSON], який помер [INFO]. Після смерті батька будинок успадкував відповідач, зареєстрував своє право власності на будинок, що стверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 128144342 від 19 червня 2018 року. Однак, за останній час відносини між ними погіршилися, близько місяця тому відповідач привів додому іншу жінку, з якою проживає у будинку та з цього часу почав виганяти її з дому, погрожувати фізичною розправою, ображати, перешкоджати проживати в будинку, де вони з ним однією сім'єю прожили багато років. Про те, що вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем та постійно проживала з ним однією сім'ю у вказаному будинку можуть підтвердити [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Також її постійне проживання у будинку відповідача стверджується довідкою Дубриницької сільської ради від 17 лютого 2011 року № 143 та характеристикою. Разом з ними проживав і позивач [PERSON], місце проживання якого зареєстроване за вказаною адресою, що стверджується відміткою про реєстрацію місця проживання позивача [PERSON] у його паспорті, довідкою Дубриницької сільської ради від 17 лютого 2011 року № 144. Близько семи років тому відповідач вигнав сина з будинку, не пускає його додому, погрожує йому розправою, якщо той прийде проживати в будинок. Тому син змушений був піти з дому та проживав у найманому житлі. Наведені обставини можуть підтвердити його колишня дружина - [PERSON], а також [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Оскільки [PERSON] тривалий час проживала однією сім'єю з відповідачем, а [PERSON] є членом сім'ї власника житла, тому мають право користування будинком, що належить відповідачеві. Відповідач [PERSON] подав суду відзив на позов, у якому зазначив, що наведені у позові обставини не відповідають дійсності. Так, він не перебував та не перебуває у зареєстрованому шлюбі з позивачем [PERSON], вони жодним чином не поєднані спільним побутом та не ведуть спільного господарства. Позивач не зареєстрована у будинку, який належить йому на праві приватної власності, не є членом її сім'ї. Що стосується сина, то він тривалий час не проживає у зазначеному будинку, до сьогоднішнього дня питання користування будинком ним не ставилося, що є порушенням строку позовної давності згідно ЦПК України. Крім того, позивачами жодним чином не надано доказів про те, що вони спільно проживають, пов'язані спільним побутом та мають взаємні права і обов'язки. Твердження позивачів про те, що син був змушений покинути домівку не відповідає дійсності, так-як останній володіє власним житлом, де проживає біля семи років і жодних претензій відносно нього та права користування будинком, що перебуває у його власності, як зазначено вище, не пред'являв. Також зазначив, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з громадянкою [PERSON], яка знаходиться на 9-му місяці вагітності, а позивач [PERSON] спричиняє значні перешкоди у користуванні ним своїм власним будинком. На підставі вищенаведеного позивач просив у позові відмовити у повному обсязі. У свою чергу позивачі подали суду відповіді на відзив зазначивши, що не погоджується з таким, оскільки відповідачем не наведено норм права, які заперечують правові підстави їх позову. Так, відповідач вказує у відзиві, що вони не є членами його сім'ї, тоді як ст. 156 Житлового кодексу України встановлено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині і другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Оскільки [PERSON] ставить вимоги про встановлення факту проживання з 1985 року однією сім'єю у фактичних подружніх відносинах з відповідачем та про визнання права користування будинком відповідача як член (колишній член) його сім'ї, тому вказані норми права є правовою підставою їх позову, а не заперечують таку. Також у відзиві відповідач вказує, що ними не надано доказів щодо спільного проживання з ним однією сім'єю, однак [PERSON] не стверджує у позовній заяві, що на даний час проживає з відповідачем однією сім'єю, вона обґрунтовує позовні вимоги тим, що тривалий час проживала однією сім'єю з відповідачем і має право користування будинком, який належить відповідачеві. Також нею зазначені письмові докази постійного проживання з відповідачем, копії яких додано до позовної заяви та копії яких відповідач отримав разом з копією позовної заяви. Відповідач у відзиві вказує, що «у зв'язку з тим, що позивачі не довели обставин на яких ґрунтуються їх докази я вважаю, що в задоволенні позову слід відмовити». Таке твердження є незрозумілим та не має сенсу, оскільки вони не доводили обставин для обґрунтування доказів, а виклали обставин, якими обґрунтовують свої вимоги та зазначили докази, що підтверджують вказані обставини, додали копії письмових доказів. Таким чином відповідач у відзиві не навів заперечень щодо наведених ними у позовній заяві обставин, якими вони обґрунтовують позовні вимоги, чи норм права, які б заперечували правові підстави їх позову. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] пояснили, що є односельчанами сторін та ствердили, що позивач [PERSON] близько тридцяти років проживала з відповідачем [PERSON] Вони жили як чоловік та жінка, а згодом у них народився спільний син - [PERSON], якого разом виховували. Позивач [PERSON] завжди хазяйнувала у будинку як господиня, вони вдвох з відповідачем обробляли земельну ділянку біля будинку, вели спільний побут як повноцінна сім'я. [PERSON] навіть доглядала за покійним батьком відповідача, який і збудував спірний будинок, а згодом здійснювала його поховання. Крім того, свідок [PERSON] пояснила, що є колишньою дружиною позивача [PERSON], та після одруження з ним, вони проживали у будинку [ADDRESS], однак там завжди з ініціативи відповідача виникали сварки, що у якійсь мірі згодом призвело до розірвання шлюбу між ними, а через деякий час батько взагалі вигнав сина з будинку і вони були спочатку змушені винаймати квартиру, а потім ще декілька разів змінювати місце проживання. У судовому засіданні позивачі [PERSON] і [PERSON] та представник [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили такі задовольнити, посилаючись на обставини позову та відповіді на відзив. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні, підтримавши обставини відзиву, просив у позові відмовити у повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 цього Кодексу доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. У судовому засіданні встановлено, що будинок [ADDRESS] з господарськими будівлями та спорудами належить відповідачу [PERSON], що стверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 116882191 від 13 березня 2018 року (а. с. 59-62). Також встановлено, що у вказаному будинку проживає позивач [PERSON], яка перейшла туди проживати після народження сина - позивача [PERSON], [INFO] (а. с. 10). Вказане також стверджується довідками Дубриницької сільської ради Перечинського району № № 143, 144 від 17 лютого 2011 року та характеристикою з місця проживання, згідно яких [PERSON] тривалий час проживає в [ADDRESS] без реєстрації з чоловіком [PERSON] та сином [PERSON], а також невісткою [PERSON] та онукою [PERSON] (а. с. 13-15). За змістом ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Положення закону стосовно наявності взаємних прав і обов`язків членів сім`ї містять вказівку на наслідки визнання спільних осіб сім'єю: якщо конкретні особи визнаються членами однієї сім`ї, то між ними існують сімейні відносини і у них виникають взаємні права і обов`язки. Крім того, Конституційним Судом України у рішенні від 03 червня 1999 року за №5-рп/99 дано офіційне тлумачення терміну «член сім'ї» та визначено обов'язкову ознаку члена сім'ї, як ведення спільного господарства. Отже, з огляду на наведені вище докази, суд вважає доведеним факт того, що позивач [PERSON], починаючи з 1985 року по 01 січня 2014 року проживала з відповідачем [PERSON] однією сім'єю як чоловік та жінка без шлюбу. Разом з цим, згідно зі ст. ст. 64, 65 ЖК України та роз'ясненнями, які містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року (з наступними змінами) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» особи, що вселились в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування цим приміщенням, якщо був дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача та при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають, не обумовлений порядок користування жилим приміщенням. В той же час, письмову згоду на вселення позивача [PERSON] у вищезазначений житловий будинок відповідач чи його покійний батько [PERSON] не давав, питання її прописки ніколи не вирішувалось. За змістом ст. ст. 64, 65 ЖК України особа, яка вселилася до наймача як член сім'ї, не набуває прав користування займаним жилим приміщенням, якщо вона зберігає за собою право користуватися іншим жилим приміщенням у будинку державного чи громадського житлового фонду або, якщо є інші докази того, що вона не змінювала свого постійного місця проживання. Матеріалами справи стверджується, і це визнала сама позивач, що з 1996 року вона постійно прописана в [ADDRESS] (а. с. 6 зворот). Як встановлено в ході розгляду справи, позивач [PERSON] на даний час проживає у будинку, що належить на праві власності відповідачу [PERSON], без відповідних правових підстав, не є членом родини власника та відповідно не має права користування жилим приміщенням, оскільки право членів сім'ї власника житла на проживання в ньому не є безумовним з огляду на те, що таке право членів сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру у особи, членом сім'ї якої вона є, а оскільки на теперішній час [PERSON] не є членом сім'ї відповідача, тому право користування будинком [ADDRESS] Перечинського району у неї відсутнє. За таких обставин доводи позивача [PERSON] про те, що вона має право користування житловим будинком [ADDRESS], як колишній член сім'ї власника даного будинку - відповідача [PERSON], не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому її вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Разом з цим, таке право користування є у позивача [PERSON] як сина, а відтак члена сім'ї власника житла - відповідача [PERSON] Так, відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Як зазначено вище, позивач [PERSON] є сином відповідача, про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 20 січня 1986 року (а. с. 10). У відзиві на позов відповідачем [PERSON] з цього приводу зазначено, що син тривалий час не проживає у будинку [ADDRESS] Перечинського району та питання користування зазначеним будинком відповідно не ставилося. Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Разом з цим, у позовній заяві, у судовому засіданні самим позивачем [PERSON] та показами свідка [PERSON] достеменно підтверджено, що близько семи років тому відповідач вигнав сина з будинку, між ними склалися неприязні відносини, постійно виникали сварки та суперечки, а тому [PERSON] був змушений проживати у найманому житлі. Крім того, відповідач не пускає його до будинку та погрожує розправою у разі, якщо той вселиться до будинку проживати, що свідчить про те, що [PERSON] чиняться перешкоди у користуванні зазначеним житлом, а відтак ствердити те, що позивач [PERSON] не проживав у спірному жилому приміщенні понад строки, встановлені ст. 70 ЖК України без поважних причин, підстав у суду немає. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України звернення особи до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів є правом особи, а не обов'язком. А тому, та обставина, що позивач [PERSON] не звертався ні до батька, ні раніше до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні спірним будинком не спростовує факту наявності перешкод у користуванні ним жилим приміщенням. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що частина обставин, на які посилаються позивачі, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що їх вимоги підлягають задоволенню частково. На підставі вищенаведеного та

Outcome: partial