Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 23.05.2011р. вона працювала Публічному акціонерному товаристві «Перший український міжнародний банк» і з 03.02.2014р. обіймала посаду заступника начальника Управління маркетингу і реклами Департаменту стратегічного маркетингу. 11.03.2014р. позивач подала заяву про звільнення за угодою сторін і 28.03.2014р. відповідачем був прийнятий наказ № 146 ОС про її звільнення на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. Разом з тим, фактично розірвання трудових відносин відбулось за відсутності взаємної згоди сторін, оскільки написання заяви супроводжувалось тиском на позивача зі сторони керівництва банку, яке намагалось у такий спосіб позбутися працівника, який приймався на роботу попереднім керівником. Позивач була вимушена написати заяву про звільнення за угодою сторін, оскільки щодо неї проводились неправомірні дії та тиск з боку відповідача, наказ про її звільнення вона вважає незаконним та в зв'язку з цим просить його скасувати, поновити її на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Також позивач просила поновити процесуальні строки для звернення до суду, оскільки в зв'язку з складним перебігом вагітності, постійним лікуванням та обстеженням, вона не могла в передбачений законом строк звернутися до суду за захистом своїх трудових прав. Судом було прийнято до розгляду заяву позивача про збільшення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до останньої редакції заяви про збільшення розміру позовних вимог від 22 грудня 2014р., позивач просила стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 193739 грн. 81 коп. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача позов не визнав, зазначивши, що звільнення позивача відбулось з дотриманням вимог Кодексу законів про працю України і тому відсутні підстави для її поновлення на роботі. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, направив до суду заяву, в якій просив позов залишити без задоволення та розглянути справу у його відсутності. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Як встановлено в судовому засіданні, наказом №138-ОС від 23.05.2011р. позивача [PERSON] було прийнято на роботу на посаду менеджера з маркетингових комунікацій Управління маркетингу та реклами Департаменту стратегічного маркетингу Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк». Наказом № 50 ОС від 03.02.2014р. позивач була переведена на посаду заступника начальника Управління маркетингу і реклами Департаменту стратегічного маркетингу, що підтверджується відповідними записами в її трудовій книжці (а.с. 44). 11 березня 2014р. позивач подала заяву про звільнення із займаної посади з 04 квітня 2014р. за угодою сторін (а.с.38). Наказом №146 ОС від 28.03.2014р. позивача [PERSON] було звільнено 04.04.2014р. на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін з виплатою грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку в кількості 5 календарних днів (а.с.36). З наказом позивач була ознайомлена 02 квітня 2014р., в день звільнення отримала трудову книжку, розрахунок та премію за рік, що остання не заперечувала в судовому засіданні. Позивач [PERSON] своє звільнення вважає незаконним, оскільки відповідачем щодо неї проводились неправомірні дії та тиск, що змусило її подати заяву про звільнення за угодою сторін, в зв'язку з чим, вона просила визнати наказ №146 ОС від 28.03.2014р. про звільнення незаконним та скасувати його, поновити її на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 193739 грн. 81 коп. Відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін. Обґрунтовуючи позов, [PERSON] посилалась на те, що написання заяви про звільнення супроводжувалось тиском на неї зі сторони керівництва банку, яке намагалось у такий спосіб позбутися працівника, який приймався на роботу попереднім керівником. Перебуваючи у постійному нервовому напруженні, вона себе погано почувала, хвилювалась за стан здоров'я майбутньої дитини та змушена була написати заяву про звільнення, хоча не мала наміру та бажання звільнятись. Разом з тим, зазначені обставини не були встановлені в судовому засіданні і доказів їх наявності суду надано не було. Натомість, перед звільненням позивача було підвищено і вона була переведена 03.02.2014р. на посаду заступника начальника Управління маркетингу і реклами Департаменту стратегічного маркетингу, що спростовує доводи позивача про негативне ставлення до неї керівництва банку. Допитана в судовому засіданні в якості свідка керівник департаменту стратегічного маркетингу [PERSON] також підтвердила суду, що позивач звільнялась з власної ініціативи, оскільки мала намір виїхати на проживання в США і вона її умовила пропрацювати ще місяць, оскільки в департаменті не вистачало працівників. Тиску керівництва банку на неї не було і позивач звільнялась добровільно, маючи певні особисті плани. Аналогічні свідчення надали свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], які також заперечували наявність будь-якого тиску з боку керівництва банку на позивача та зазначили, що звільнення відбулось, в зв'язку з бажанням останньої переїхати в США. Також свідки повідомили суд, що позивач телефонувала їм на початку осені та просила надати свідчення про здійснення на неї тиску з боку роботодавця. Судом критично оцінюються покази свідка [PERSON], яка зазначала, що позивач їй повідомляла, що вона вимушена звільнитись з банку, оскільки у неї не склались відносини з головою правління, оскільки свідок не є працівником банку і про обставини звільнення позивача він знає тільки з її слів. Свідок [PERSON] повідомив суду, що до січня 2014р. він працював в банку і після звільнення він періодично спілкувався з [PERSON], яка йому розповіла, що її примушують звільнитись, але конкретної відповіді з якого приводу це відбувається, він не отримав. Також судом враховується та обставина, що обмеження звільнення, установлені частиною 3 ст.184 КЗпП України не поширюються на спірні правовідносини, оскільки підставою припинення трудових відносин сторін була угода між ними, що передбачено п.1 ст.36 КЗпП України. Таким чином, посилання позивача на порушення відповідачем ст.184 КЗпП України під час її звільнення, є безпідставним, оскільки вагітні жінки не можуть бути звільнені з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, проте за іншими підставами припинення трудового договору з цими категоріями жінок можливе. Суд, відповідно до положень ст. 234 КЗпП України, вважає за можливе поновити позивачу процесуальний строк для звернення до суду, визнаючи поважними зазначені причини пропуску строку та враховуючи її стан вагітності та періодичне перебування на лікуванні. Разом з тим, аналізуючи спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що звільнення позивача відбулось відповідно до вимог трудового законодавства, будь-яких порушень з боку відповідача встановлено не було, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. На підставі вищенаведеного та

Outcome: dismissed