Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом, в якому просить визнати удаваним правочином договір міни 52/100 часток квартири на будівельні матеріали від 29 вересня 2016 року укладений між [PERSON] та [PERSON], який було посвідчено приватним нотаріусом Київського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 1373 та вважати його договором купівлі-продажу. Перевести права та обов'язки покупця за договором купівлі-продажу 52/100 часток квартири за адресою: [ADDRESS], на [PERSON]. Стягнути порівну із відповідачів понесені судові витрати по оплаті судового збору. Мотивуючи вимоги тим, що з 01 березня 1996 року вона та члени її сім'ї [PERSON], [PERSON] та [PERSON], є співвласниками в рівних долях 48/100 частини квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності. Співвласником 52/100 частини квартири [ADDRESS] з 09 липня 2015 року була відповідач [PERSON] на підставі договору дарування частини квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №3957. Починаючи з липня 2016 року між нею та [PERSON] проводились перемовини щодо купівлі належної останній частини квартири позивачем. В результаті даних переговорів, сторони дійшли згоди щодо продажу [PERSON] 52/100 частини квартири [ADDRESS]. Проте, 29 вересня 2016 року [PERSON] уклала з відповідачем [PERSON] договір міни 52/100 часток квартири на будівельні матеріали, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 1373, за умовами якого [PERSON] передала у власність [PERSON] 52/100 частки квартири за адресою: [ADDRESS], а остання передала у власність [PERSON] будівельні матеріали, а саме: цеглу керамічну М-250 у кількості 30000 штук. Разом з тим, позивач вказує, що укладений договір міни є удаваним правочином, який відповідачі вчинили для приховання договору-купівлі продажу, а права покупця за договором мають перейти до неї, як особи яка має переважне право на купівлю частки майна, яке перебуває у спільній частковій власності. Обставина укладання спірного договору міни удаваним, підтверджується тим, що [PERSON] неодноразово повідомляла позивачу про бажання продати належну їй частку квартири, а після укладення договору міни, повідомила їй про продаж цієї частки квартири [PERSON] Крім того, [PERSON] фактично здійснила [PERSON] не передачу будівельних матеріалів, а грошових коштів у розмірі визначеному сторонами, як вартість майна. Позивач зазначає, що оформивши у власність 52/100 частки квартири [ADDRESS], [PERSON] надала позивачу план розподілу квартири та повідомила, що здійснила обмін частини квартири не на будівельні матеріали, а на будинок, який знаходиться за 100 км. від м. Києва, що також підтверджує удаваність правочину. Таким чином, [PERSON] уклавши усну домовленість із позивачем про продаж належної їй частини квартири, порушила її переважне право перед іншими особами на купівлю вказаного нерухомого майна та уклала договір міни для приховування договору купівлі-продажі частки квартири, що змушує позивача звернутись з даним позовом до суду. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13.06.2017 року залучено до розгляду справи у якості третіх осіб: Головне управління юстиції у м. Києві, Службу у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. У судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позов підтримали, виходячи з доводів, якими обґрунтовується позовна заява та просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Позивач пояснила, що вона, разом із чоловіком, сином, донькою, зятем та двома малолітніми дітьми проживають у комунальній квартирі [ADDRESS], де їй разом із чоловіком, сином і донькою належить на праві власності 48/100 частини квартири. З метою поліпшення житлових умов, вона хотіла придбати на підставі договору купівлі-продажу квартири, належні відповідачу [PERSON] 52/100 частини квартири [ADDRESS], оскільки дізналась про намір останньої її продати. Сторони погодили вартість 52/100 частини квартири у сумі 5000,00 доларів США, для отримання яких позивач зверталась до знайомих та друзів. Зібравши обумовлену суму грошей, вона з»явилась до приватного нотаріуса для оформлення договору купівлі-продажу, проте відповідач [PERSON] не з»явилась до нотаріальної контори, у зв»язку із чим не відбулось укладання угоди. Через деякий час [PERSON] дізналась, що [PERSON] продала належну їй 52/100 частини квартири [ADDRESS]. При цьому оформила договір міни. Позивач вказує, що новий співвласник 52/100 частини квартири [PERSON] здійснює заходи, які направлені на створення умов, що перешкоджають позивачу скористатись переважним правом на купівлю частки квартири, а саме: запропонувала придбати спірне майно за суму 383 400,00 грн., що втричі більше за оцінку майна зазначену у договорі міни від 29 вересня 2016 року. Вважає, що хоча [PERSON] й підписала договір міни, відповідно до п. 2.3 якого підтверджує факт отримання будівельних матеріалів, це не підтверджує реальну передачу їй зазначених матеріалів. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав [PERSON] неодноразово набувала право власності на нерухоме майно шляхом оформлення договорів міни чи дарування, що свідчить про її матеріальне зацікавлення у придбанні та подальшому відчуженні нерухомого майна за більш вигідною ціною, намагаючись таким чином обійти закон задля досягнення корисливих цілей шляхом вчинення дій направлених на уникнення переважного права на купівлю частки майна інших співвласників нерухомого майна. За таких обставин укладений Договір міни не був спрямований на реальне настання правових наслідків, а укладений з метою приховування іншого правочину, тому вважала, що його слід визнати удаваним. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, хоча про день час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надійшло. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечувала в повному обсязі з підстав викладених у письмових запереченнях та просила у задоволенні позову відмовити. Пояснила, що [PERSON] являється власником 52/100 частини квартири [ADDRESS], яка складається з однієї житлової кімнати площею 15,00 кв.м, загальною площею 23,14 кв.м. на підставі договору міни 52/100 частини квартири на будівельні матеріали від 29 вересня 2016 року. 30 вересня 2016 року на адресу позивача направлено лист, в якому [PERSON], повідомила, що являється власником 52/100 частини квартири та запропонувала зробити перепланування квартири, виходячи із технічних можливостей. 01 жовтня 2016 року з метою поліпшення житлових умов [PERSON] розпочала ремонтні роботи в належній їй кімнаті. Позивач зі своїми членами сім'ї закрили в ній робітників, і з 21 год. 00 хв. до 10 год. 00 хв. ранку тримали їх, поки не приїхала поліція за викликом. У зв»язку із чим [PERSON] 01 жовтня 2017 року написала заяву до Дніпровського управління поліції щодо порушення мешканцями квартири права на користування 52/100 частини квартири. Представник відповідача вказує, що позивач із членами сім»ї у такий спосіб намагається створити несприятливі умови для спільного користування частковою власністю. І звернення до суду із даним позовом, являється ще одним із способів набути у свою власність спірну кімнату, яка становить 52/100 частиною квартири. Договір міни, який позивач оспорює в суді укладено відповідно до вимог закону, нотаріально посвідчений з подальшою державною реєстрацією. Сторони правочину, досягли згоди за всіма істотними умовами Договору. Після укладання договору міни 52/100 часток квартири на будівельні матеріали від 29 вересня 2016 року здійснена державна реєстрація за [PERSON] права власності на 52/100 частини квартири в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Враховуючи, що позивачем не доведено, що договір міни було вчинено з метою приховування іншого правочину, а саме договору купівлі-продажу (ст. 235 ЦК України), а право власності є непорушним, представник відповідача просить відмовити у позові. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти позову. Пояснила, що вона дійсно посвідчила договір міни 52/100 часток квартири на будівельні матеріали від 29 вересня 2016 року укладений між [PERSON] та [PERSON] Вказаний договір укладений відповідно до вимог діючого законодавства та містить всі істотні умови, передбачені Цивільним кодексом України. Пунктом 2.3. спірного договору визначено, що будівельні матеріали передаються стороні договору до його підписання. Дана практика є усталеною, завдяки чому не потребує укладання окремо акту-приймання передачі. Перед посвідченням договору нотаріус з»ясувала факт передачі будівельних матеріалів, роз»яснила сторонам положення вимог ЦК України, після чого посвідчила договір. Звернула увагу суду на те, що ведення перемов із позивачем щодо продажу, належної [PERSON] частини квартири є правом співвласника. Проте такі перемовини не свідчать, що змінивши свій намір у подальшому на укладання такого договору і укладання іншого правочину, у порядку та спосіб встановлений законом, є наслідком його недійсності. У даному випадку, відповідач [PERSON] на більш вигідних для неї умовах розпорядилась належним їй майном, при цьому не порушуючи права позивача і членів її сім»ї, оскільки укладання спірного договору міни відбулось відповідно до вимог діючого законодавства. Треті особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтримали позовні вимоги та не заперечували проти їх задоволення з підстав, якими обґрунтовується позовна заява. Треті особи: Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, Головне управління юстиції у м. Києві, [PERSON] у судове засідання не з'явились, хоча про день час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Від представника Служби у справах дітей Дніпровської РДА надійшла заява зі змісту якої убачається, що у спірній квартирі зареєстровані малолітні діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], мати яких [PERSON] є співвласницею спірної квартири. Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Отже, укладання батьками правочинів предметом яких є житлові приміщення, право користування якими мають малолітні діти, без попередньої згоди органу опіки та піклування є підставою для визнання правочинів недійсними. Враховуючи викладене, представник Служби у справах дітей Дніпровської РДА позов підтримала у повному обсязі та вважала, що відмова у його задоволенні призведе до порушення майнових прав і інтересів дітей. Головне управління юстиції у м. Києві та [PERSON] про причини неявки суд не повідомили. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надійшло. Суд, вислухавши пояснення позивача, представників сторін, третіх осіб, допитавши свідків [PERSON], [PERSON] [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що 48/100 частини квартири [ADDRESS], належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та членам її сім'ї: [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого 01 березня 1996 року Дніпровською районною державною адміністрацією (а.с. 10). Відповідно до даних довідки форми 3 від 05.10.2016 року №1090 виданої КК «Центр комунального сервісу», у вказаній квартирі зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та малолітні діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с. 11). За даними технічного паспорту на квартиру [ADDRESS], убачається, що вказана квартира є посімейного, спільного заселення загальною площею 44,5 кв.м., складається із двох житлових кімнат площею 14,3 та 15,00 кв.м, кухні площею 6,9 кв.м, ванної кімнати - 2,00 кв.м., вбиральні -0,9 кв. м., коридору - 4,6 кв.м. балкону 0,8 кв.м. (а.с.127,128). Під час судового розгляду встановлено, що кімнату площею 14,3 кв. м. займають позивач та треті особи [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та двоє малолітніх дітей: [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO], що відповідає їхній частці (48/100) у праві спільної часткової власності. Інша кімната площею 15,0 кв.м., складає 52/100 частини квартири [ADDRESS], яка на підставі договору дарування частини квартири від 09.07.2015 року укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №3957, належала на праві власності до укладання оспорюваного правочину [PERSON] (а.с. 12). 29 вересня 2016 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір міни 52/100 часток квартири на будівельні матеріали, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 1373. Згідно із п.п. 1.1 - 1.2 договору міни [PERSON] передала у власність [PERSON] 52/100 частки квартири [ADDRESS], а [PERSON] передала першій стороні у власність будівельні матеріали, а саме: керамічну цеглу М-250 у кількості 30 000 штук (а.с. 13). Ринкова вартість 52/100 частки квартири, які передаються першою стороною, становить 127 777,52 грн., згідно висновку про вартість майна виконаного ТОВ «Міжрегіональний експертно-правовий центр» 29 вересня 2016 року. Вартість будівельних матеріалів, які передаються другою стороною, становить 128 000,00 грн. Пунктом 2.3 вказаного договору міни визначено, що [PERSON] стверджує, що будівельні матеріали отримала до укладання цього договору і будь-яких претензій до другої сторони не має. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.09.2016 року №69362097, 52/100 частки квартири [ADDRESS], зареєстрована у встановленому законом порядку і належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] (а.с. 83). Позивач зазначає, що договір міни 52/100 часток квартири на будівельні матеріали від 29 вересня 2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] є удаваним, оскільки метою його укладення було приховування іншого правочину, а саме договору купівлі-продажу частки квартири. Вважає, що будівельні матеріали не передавались другою стороною, а була передача грошових коштів у розмірі вартості майна встановленого у договорі. При цьому права та обов'язки покупця за договором купівлі-продажу 52/100 часток квартири [ADDRESS], мають перейти на неї - [PERSON] Відмовляючи у задоволенні позову суд виходить з наступного. Відповідно до частини 1 статті 215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першої третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Згідно частини 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Невідповідність між дійсним бажанням (волею) та його зовнішнім проявом (волевиявленням) є підставою для визнання судом такого правочину недійсним. Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. У пункті 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 09 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» міститься розяснення щодо застосування положень статті 235 ЦК України, де зазначено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права і обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норми, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину удаваним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, чи є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також з'ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Відповідно до ч.ч. 1-2, 4 ст. 715 ЦК України за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов'язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов'язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 716 ЦК України передбачено, що до договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов'язання. Як було встановлено під час судового розгляду позивач вказує, що сторони договору міни насправді вчинили договір купівлі-продажу частки квартири, разом з тим, дана обставина не підтверджується належними та допустимим доказами. За положенням п. 4.11 Договору міни сторони після ознайомлення з текстом цього договору заявляють та гарантують один одному та іншим особам, що за своїм змістом він повністю відповідає їх волевиявленню, вони однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки; договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; волевиявлення є вільним та відповідає внутрішній волі; вони не обмежені у праві укладати правочин; вони не визнані в установленому порядку недієздатними, не перебувають під впливом лікарських, наркотичних засобів, психотропних речовин, вільне володіння українською мовою дозволяє кожному з них правильно зрозуміти зміст цього договору. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що проживає по сусідству із [PERSON] у [ADDRESS], куди остання нещодавно переїхала. Свідок підтвердила, що була очевидцем того, як у двір [PERSON] вивантажували цеглу два КАМАЗи у кінці вересня місяця 2016 року. Під час дослідження доказів та відтворення запису телефонної розмови, який відбувся між [PERSON] та [PERSON], судом встановлено, що відповідач [PERSON] підтвердила, що уклала договір міни із [PERSON] 29.09.2016 року, за яким передала у власність [PERSON] 52/100 частки квартири [ADDRESS], в обмін на будівельні матеріали, а саме: керамічну цеглу у кількості 30 000 штук. Повідомила, що умови, які запропонувала їй [PERSON] були більш вигідними та прийнятними для неї ніж та сума грошових коштів, яку їй запропонувала [PERSON] для купівлі належної їй частки у спільному майні. Під час судового розгляду з»ясовувалось питання, якими доказами сторона позивача доводить удаваність правочину. Позивач пояснила, що вона особисто не була очевидцем того, що між відповідачами була передача грошових коштів за придбання спірної частки, зазначила, що це її припущення. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] і [PERSON], так само не були очевидцями передачі грошових коштів між сторонами за договором міни. А тільки підтвердили, що до них у кінці вересня місяця 2016 року звернулась позивач із проханням надати у борг грошові кошти для придбання ще однієї кімнати в квартирі [ADDRESS], які вони їй позичили. Приватний нотаріус суду пояснила, що також не була очевидцем того, що сторони за договором міни передавали грошові кошти, як під час підписання договору, перед або після його підписання, а навпаки підтвердила, що при укладанні оспорюваного договру [PERSON] повідомила про факт отримання нею від [PERSON] будівельних матеріалів обумовлених договором. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. За положеннями ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтями 57-59 ЦПК України визначено поняття доказів, їх належності та допустимості. Отже, стверджуючи про наявність наміру приховати договір купівлі-продажу частини квартири договором міни, позивач всупереч положенням ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надала належних та допустимих доказів на їх підтвердження. Надаючи оцінку усім доказам, слід зазначити, що обставина того, що [PERSON] 10 листопада 2016 року зверталась до [PERSON] із листом про здійснення перепланування квартири [ADDRESS] та повідомляла, що у разі відмови від такої пропозиції пропонує позивачу купити належні їй 52/100 частки вказаної квартири за ціною 383 400,00 грн., як учаснику спільної часткової власності (а.с. 125), то пропозиція відповідача здійснити продаж належної їй частки квартири за ціною вищою ніж була визначена у договорі міни від 29 вересня 2016 року, не може бути підставою для визнання договору міни удаваним, і не свідчить про мету під час укладання договору міни приховати договір купівлі-продажу. Обставини того, що у власності відповідача [PERSON] перебуває інше нерухоме майно набуте на підставі договорів купівлі-продажу та міни, крім спірної 52/100 частини квартири, також не свідчить про удаваність оспорюваного договору міни. І в розрізі даного спору, не має доказового значення на підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги. Більше того, суд також звертає увагу, що окрім пояснень позивача, матеріали справи не містять інших доказів, на підтвердження наміру [PERSON] здійснити продаж належної їй частини квартири (розміщення інформації про продаж квартири на дошках для оголошень чи у засобах масової інформації, замовлення брокерських послуг і тому подібне). Суд не погоджується із твердженням третьої особи, як підстави обґрунтованості позовних вимог, що у [PERSON] є малолітні діти, а тому договір міни необхідно було погодити зі Службою у справах дітей, оскільки договір міни укладався на 52/100 частини квартири. Тобто, щодо майна яке не належить на праві власності батькам малолітніх дітей і не перебуває у їх користуванні. Таким чином, позивач не довела обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, а саме, що воля обох сторін правочину була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин ніж тих, що виникли між сторонами в результаті укладення оспорюваного договору міни або настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. А відтак, розглядаючи справу виходячи з диспозитивності цивільного судочинства на підставі ст. 11 ЦПК України, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному і повному з'ясуванні обставин справи, суд не убачає правових підстав для задоволення позовних вимог. На підставі ч.1 ст. 88 ЦПК України судові витрати понесені позивачем по оплаті судового збору не відшкодовуються. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року задоволено заяву представника позивача [PERSON] про забезпечення позову. Накладено арешт на 52/100 частки квартири [ADDRESS], що належить на праві власності [PERSON] на підставі договору 52/100 часток квартири на будівельні матеріали від 29.09.2016 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №1373. Відповідно до ч. 6 ст. 154 ЦПК України, якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. За таких обставин, суд вважає, що вжиті Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року заходи забезпечення позову підлягають скасуванню. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed