Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] в якому, з урахуванням уточнень, просить: - визнати спільним майном, придбаним під час шлюбу подружжям [PERSON] та [PERSON], в рівних частках по 1/2 за кожним, земельну ділянку, площею 0,057 га та садовий будинок, розташовані за адресою: Одеська область, місто Чорноморськ (Іллічівськ), с/т «Портовик» 4 лінія, ділянка №37. - визнати частково недійсним договір дарування садового будинку, розташованого за адресою: Одеська область, місто Чорноморськ (Іллічівськ), с/т «Портовик» 4 лінія, ділянка №37, від 17 червня 2015 року, укладений [PERSON] на користь [PERSON], та зареєстрований за №1108 і посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області [PERSON] - визнати частково недійсним договір дарування земельної ділянки №37 кадастровий номер земельної ділянки 5110800000:02:020:0058, розташованої за адресою: Одеська область, місто Чорноморськ (Іллічівськ), с/т «Портовик» 4 лінія, від 17 червня 2015 року, укладений [PERSON] на користь [PERSON] та зареєстрований за №1114 і посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області [PERSON] (т.1 а.с.141-145). Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що при оформленні оспорюваних договорів дарування у нотаріуса, позивач давала згоду на це, але вважала, що покійний чоловік дарує лише свою частину дачного будинку і земельної ділянки. Також вона (позивачка) вважала, що це договір довічного утримання її чоловіка та її самої. До того ж [PERSON] зазначала, що вона хотіла свою частину у спірному майні подарувати своїм онукам. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти вимог позову заперечував, просив у задоволенні позову відмовити. Суд вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 17.06.2015 року приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу [PERSON] оформлено договір дарування садового будинку, розташованого за адресою: Одеська область, м.Іллічівськ, с/т «Портовик», 4 лінія, ділянка №37, який складається з: садового будинку літ. «А» з допоміжними будівлями та спорудами загальною площею 64,7 кв.м., житловою площею 46,4 кв.м., «Б» - сарай, №1-4 дворові споруди, та земельної ділянки для ведення садівництва, площею 0,057 га, що розташована за адресою: Одеська область, м.Іллічівськ, с/т «Портовик», 4 (четверта) лінія, ділянка 37, кадастровий номер земельної ділянки 5110800000:02:020:0058 (т.1 а.с.24-26, 33-35). З вказаних договорів вбачається, що вони укладені за заявою дружини дарувальника [PERSON], яка надала згоду на дарування чоловіком [PERSON] дачного будинку і земельної ділянки сину [PERSON] (т.1 а.с.30). [PERSON] людина похилого віку ([INFO]), тобто на день укладення договору 17 червня 2015 року, була у віці 81 року. Позивач з липня 2014 року зареєстрована за адресою: [INFO], с/т «Портовик», 4 лінія, ділянка №37 (т.1 а.с.6 зв.). А згідно акту від 27 грудня 2015 року, складеного сусідами та затвердженого Головою садового товариства «Портовик», позивач [PERSON] постійно мешкає у спірному будинку з 1987 року та ніколи нікуди не виїжджала (т.1 а.с.147). Вказані земельна ділянка та садовий будинок за адресою: Одеська область, місто Іллічівськ, с/т «Портовик», 4 лінія, ділянка № 37 були придбані під час шлюбу [PERSON] з померлим [PERSON], з яким вона перебувала у шлюбі з 27 листопада 1954 року (а.с.7, 31). Відповідно до інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 29 грудня 2015 року відомостей про реєстрацію за [PERSON]І права власності на нерухоме майно відсутні. Оскільки майно було придбане під час шлюбу, документи були оформлені на імя [PERSON]. Згідно статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно частини 1 статті 61 Сімейного кодексу України, обєктом спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до статті 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. З положення частини 1 статті 68 Сімейного кодексу України вбачається, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно частини 1 статті 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно частини 1 статті 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно частини 1 та частини 2 статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно частини 1 статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Таким чином, суд вважає, що позивач має право на 1/2 частину вище вказаного майна, яке придбано нею з померлим чоловіком під час шлюбу, та належить кожному з них на праві спільної сумісної власності. У звязку з цим, [PERSON] міг розпоряджатись тільки своєю часткою у спільному майні та не позбавляти позивача права власності на її частину у спільному майні. Позивач стверджує, що вона ніколи не мала наміру дарити своє майно і її чоловік не мав права розпоряджатись її частиною майна в спільній сумісній власності. Але при цьому, позивач не оспорює дії свого чоловіка в частині розпорядження його частиною майна. Так, позивач [PERSON] дійсно надала письмову згоду своєму померлому чоловіку на укладення угоди з їх сином (відповідачем [PERSON]О.), але вона не мала наміру дарувати сину свій дім, про що зазначила письмово в особистій заяві (т.1 а.с.56). Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. А відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилялась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин судом може бути визнано недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речей, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Верховний Суд України у справі № 6-202цс15 від 21 жовтня 2015 року висловив правову позицію відповідно до застосування вимог статей 203, 717 Цивільного кодексу України. Де вказав, що сам по собі факт прочитання нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволені позову про визнання цього договору недійсним. В цьому ж Висновку вказано, що вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоровя, та потребу у звязку з цим догляду й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла, як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальнику обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, тощо. Так, судом встановлено, що позивач не мала намірів відчужувати спірне майно, яке належить їй на праві спільної сумісної власності подружжя, а вважала, що надає згоду на укладення договору довічного утримання, по якому відповідач прийняв на себе обовязок довічно утримувати свого батька, який в той час тяжко хворів. Згідно ч.2 ст.717 ЦК України, договір, що встановлює обовязок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Наявність помилки в діях позивачки підтверджується наявними та підтвердженими матеріалами справи доказами, а саме: вік позивачки та її померлого чоловіка; стан здоровя померлого чоловіка, який в той час потребував сторонньої допомоги, яку вона за своїм віком та матеріальним станом надати не мала можливості; спірний будинок є її єдиним місцем постійного проживання; фактично майно не передавалось відповідачу (сторони залишились в тому стані, що і були до укладення договору дарування); позивач продовжує проживати та користуватись своїм майном і по сьогодні. Таким чином, враховуючи, що при укладанні договорів дарування спірного майна недодержані вимоги закону, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203 ЦК України, та ці договори не відповідають дійсному волевиявленню позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved