Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача [PERSON] зазначивши, що з 28 вересня 1996 року перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду від 14 серпня 2013 року між ними розірвано. За час перебування в шлюбі відповідачем 05.03.2001 р. було придбано на спільні сімейні кошти домоволодіння № 35 по вул. Паровозній в м. Кривому Розі Дніпропетровської області. 27.12.2003 року відповідач подарував її рідній матері [PERSON] 2/3 частини домоволодіння, залишивши за собою 1/3 частину нерухомого майна. Однак 03.04.2017 р. відповідач завдав їй тілесних ушкоджень, що унеможливлює як подальше користування спільним з відповідачем майном, там і спільне сумісне володіння. Вважає, що 1/3 частка домоволодіння має бути визнано спільною сумісною власністю подружжя та поділено між ними, тому просить суд визнати 1/3 частку домоволодіння за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Паровозна, буд. № 35, спільною сумісною власністю її та відповідача та поділити вказане майно, визнавши за ними право власності на 1/6 частину домоволодіння. Ухвалою суду від 01 лютого 2018 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] вимоги позову підтримав з підстав, викладених в позовній заяві, наполягав на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] позов визнав. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких мотивів. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як встановлено судом, [PERSON] з 28 вересня 1996 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] (а.с. 11 копія свідоцтва про укладення шлюбу), який рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 серпня 2013 року між ними розірваний (а.с. 12 копія рішення суду). В період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу квартири від 05 березня 2001 року відповідачем [PERSON] було придбано домоволодіння під номером 35, розташоване по вулиці Паровозна у місті Кривому Розі, яке складається з А-І житловий будинок глинолит. обкл. цегл.; розмір загальної площі 67,5 кв.м., з господарськими побудовами: Б-літня кухня шл.бл., В-погріб кам'ян., Ж-вбиральня цегл., Д-гараж ? шл.бл. цегл., З-душ цегл., Г-сарай цегл., І-замощення, № 1 огорожа (а.с. 13 копія договору). На підставі договору дарування від 27 грудня 2003 року [PERSON] подарував [PERSON] належні йому на підставі договору купівлі-продажу від 05.03.2001 р. 2/3 частини вказаного домоволодіння (а.с. 15 копія договору). Таким чином в його володінні залишилися 1/3 частка, придбаного в період шлюбу сторонами, вказаного домоволодіння. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до Рішення Конституційного суду України від 19 вересня 2012 року №17-рп/2012, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім'єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування. Відповідно до п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі\~ Постанова) суд, вирішуючи спори між подружжям про майно, повинен встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне в нього на час розгляду справи, та те, що перебуває у третіх осіб. Згідно зі ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до роз'яснень викладених в абз. 1 п. 22, абз. 1 п. 23, абз. 1 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60,69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.2, ч.3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Згідно ч.ч. 1,4 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У звязку з викладеним, аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючи визнання позову відповідачем, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку про задоволення позову. Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору, його слід стягнути з відповідача на користь держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved