Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовною до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», в якій просила суд стягнути на її користь 1668 грн. 96 коп. в порядку невиплаченої вихідної допомоги при звільненні, а також середній заробіток за час затримки при розрахунку за період з 03.07.2008 р. по 30.11.2008 р. - 14737 грн. коп. В обґрунтування своїх вимог, посилається на те, що вона, в періоди з 04.07.1995р. до 19.11.2001р. працювала на шахті «Орджонікідзе» - Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо - збагачувальний комбінат» машиністом конвеєра. 19.11.2001 року вона була звільнена, та відповідно до рішення Тернівського районного суду м. Кривого рогу Дніпропетровської області від 23.04.2004 року поновлена на роботі. Звільнилася за власним бажанням у звязку із виходом на пенсію 02.07.2008 року. При звільненні їй не виплачена одноразова вихідна допомога. В лютому 2017 року позивач дізналася, що [PERSON] угодою гірничо-металургійного комплексу України на 2007 - 2008р.р. передбачено виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежно від стажу роботи на підприємстві, але не менше: при стажі роботи від 20 і більше років трьохмісячну середню заробітну плату. [PERSON] зазначила, що вона відпрацювала на одному і тому ж робочому місці 13,6 років, тому відповідач зобовязаний був виплатити їй вихідну допомогу при звільненні на пенсію в розмірі однієї середньомісячної заробітної плати. Вона вважає, що відповідач зобовязаний на теперішній час виплатити їй одноразову допомогу в розмірі 1668 грн. 96 коп. ( де 1668 грн.96 коп. розмір її середньомісячної зарплати перед звільненням), середній заробіток за час затримки при розрахунку , що за періоди з 03.07.2008 р. по 30.11.2008 р. ( за 151 день) складає 14737 грн. 60 коп. із розрахунку : при середньочасовій заробітній платі 12 грн. 20 коп. , та 8 часовому робочому дні середньоденна заробітна плата становить 97 грн. 60 коп., а при 151 днях не проведення розрахунку сума середнього заробітку становить 14737 грн. 60 коп. ( 97 грн. 60 коп. х 151 днів). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити з підстав вказаних у позовній заяві. Представник відповідача - ПрАТ «ЦГЗК» [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позовної заяви, та пояснив, що відповідно до вимог встановлених [PERSON] договором підприємства, в частині Соціальних гарантій (соціального захисту), які були чинні на час звільнення позивача із підприємства різняться. Так, Угодою передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу залежно від стажу. [PERSON] договір встановлює обовязковість до віку та строку звільнення із підприємства, строки позовної давності сплинули. Суд, вивчивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до паспортних даних позивач [PERSON], [INFO] (.а.с.4), на момент звільнення 50 років. Із трудової книжки [PERSON] вбачається, що вона в періоди з 04.07.1995 р. по 19.11.2001 р. та з 29.04.2004 р. до 02.07.2008 р., працювала на шахті « Орджонікідзе» - Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо - збагачувальний комбінат» (надалі ПАТ «ЦГЗК») машиністом конвеєра. 02.07.2008р. року позивач була звільнена в звязку із виходом на пенсію по ст. 38 КЗпП України. [PERSON] договору ПАТ «ЦГЗК» на 2007-2008рр. розділу 7 «Соціальні гарантії пенсіонерам комбінату» пунктом 7.5 передбачено виплачувати протягом І півріччя 2007 р. працівникам при виході на пенсію за власним бажанням одноразову допомогу в розмірі, залежному від непереривного стажу роботи на підприємстві: від 7.5 років до 15 років середньомісячну заробітну плату працівника. З другого півріччя 2007р. здійснити таку виплату за умови якщо працівники звільняються за власним бажанням протягом одного місяця після досягнення ними пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60 років). Відповідно до розяснення Центрального комітету профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України від 19.01.2016р. вих. №031\\18 встановлено, що [PERSON] угода гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008рр. поширюється і на ПАТ «ЦГЗК» від імені якого вона була підписана уповноваженою особою. Згідно довідки № 108 наданої відповідачем від 25.01.2017р. середньомісячна заробітна плата позивача за два останні місяці перед звільненням становить 1668 грн. 96коп. [PERSON] Угоди гірничо - металургійного комплексу України на 2007-2008 роки оновлено (п.1.13), що Угода набирає чинності з 1 січня 2007р. і діє до укладення нової або перегляду цієї Угоди. Станом на день звільнення позивача діяла вказана Угода. Пунктом 6.1 розділ «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» [PERSON] Угоди на 2007-2008рр., встановлено, що власник за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених [PERSON] договором, зобов'язується: виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: від 7.5 років до 15 років середньомісячну заробітну плату працівника. З вищезазначеного вбачається, що вимоги до власників підприємства передбачені [PERSON] Угодою гірничо-металургійного комплексу та [PERSON] договором підприємства, в частині Соціальних гарантій (соціального захист) які були чинні на час звільнення позивача із підприємства різняться. Так. Угодою передбачено виплач) вати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу залежно віл стажу. [PERSON] договір погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умовами [PERSON] угодою, оскільки встановлює обов'язковість до віку та строку звільнення із підприємства. В даній ситуації суд вважає необхідність застосування до спірних правовідносин умов саме [PERSON] угоди, виконання якої є обов'язком відповідача. Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року N 6-ХІІ передбачено, що умови колективних договорів і угод укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх підписали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів. З врахуванням зазначеного право на отримання позивачем при виході на пенсію одноразової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати працівника - є наявність в нього стажу від 7.5 років до 15 років. Як встановлено в суді і не спростовано відповідачем позивач працював на підприємстві у відповідача 13,6 років. Не досягнення позивачем на момент звільнення встановленого пенсійного віку для жінок років в даному випадку немає правового значення. [PERSON] угода не передбачає вибіркового права застосування нею норм або проявів дискримінації стосовно окремих працівників. [PERSON] договору не можуть суперечити [PERSON] угоді. Заперечення представника відповідача відносно того, що ПАТ «ЦГЗК» безпосередньо не брало участі у підписанні [PERSON] угоди, а отже не є її стороною не може бути взята до уваги, оскільки відповідно до роз'яснення Центрального комітету профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості від 19.01.2016р. [PERSON] угода гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки поширюються на ПАТ «ЦГЗК». Згідно довідки наданої відповідачем від № 108 від 25.01.2017р. середньомісячна заробітна плата [PERSON] за два останні місяці перед звільненням становить 1668 грн. 96коп. Підлягають частковому задоволенню позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. По відношенню до [PERSON] відповідачем було порушено норми ст. 116 КЗпП України, щодо обов'язку підприємства виплатити всі суми які йому належать. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті5 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація винні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридичне значимі обставини, як невиплата належних працівникові при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у стоки, зазначені в статті 116 Кодекс, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Такої правової позиції дійшов Верховний Суд України у постанові від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції. Як вбачається з матеріалів справи, станом на день звільнення позивача із займаної посади ПАТ «ЦГЗК» не провів виплату усіх належних сум, а саме не виплатив одноразову допомогу при виході на пенсію. Враховуючи викладене, суд вважає, що так як [PERSON], звільнена 02.07.2008 року, їй не були виплачені всі належні суми у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, повного розрахунку проведено не було, тому суд дійшов висновку про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Так, як вбачається із позовної зави [PERSON] просила суд, стягнути на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 14737 грн. 60 коп., за період з 03.07.2008 року до 30.11.2008 року. На підставі ст.117 КЗпП України,\~суд приходить до висновку про зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку\~у межах заявлених позивачем вимог до 8344 грн.80 коп. Доводи представника відповідача про застосування позовної давності в три місяці, як то передбачено ст.233 КЗпП не є обґрунтованими, оскільки як зазначено в позові позивач в лютому 2017 р. дізналася про порушене її право невиплата одноразової допомоги при звільненні, судом не було встановлено, а відповідачем не доведено, що позивач раніше ніж за три місяця до звернення до суду знав про порушене його право. Окрім того,ч. 1 ст. 233 КЗпП України передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів. Однак, відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. При цьому, представник відповідача посилається на те, що одноразова допомога при звільненні на пенсію не є ні основною, ні додатковою заробітною платою, а є «іншою заохочувальною виплатою», що підтверджується Інструкцією зі статистики заробітної плати», затвердженою Наказом державного комітету статистики України №5 від 13.01.2004 року. Суд погоджується з відповідачем в частині правового визначення одноразової допомоги при звільненні на пенсію, а саме відсутність ознак заробітної плати у розумінні вказаної Інструкції зі статистики заробітної плати, яка не відносить ці витрати до фонду оплати праці. Проте враховує, що зазначене положення має значення для статистичної звітності підприємства по фонду оплати праці і не тягне правових наслідків у справі, що переглядається виходячи із офіційного тлумачення Конституційним судом України ч.2 ст. 233 КЗпП України. Так, Конституційний Суд України у рішенні №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у системному зв'язку із положеннями статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема і за час простою, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата включає інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік. премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до [PERSON] угоди допомога відноситься до інших виплат, які не передбачені актами чинного законодавства (окрім [PERSON] угоди) встановлено додатково при припиненні трудового договору у зв'язку із виходом на пенсію. Враховуючи, що вихідна допомога, яка мала бути виплачена позивачу у зв'язку з виходом на пенсію за власним бажанням, входить до виплат на які працівник має право згідно з умовами колективного договору при звільненні на пенсію, суд приходить до висновку, що в даному випадку право працівника на звернення до суду за захистом своїх прав не обмежено будь-яким строком в силу ч.2 ст.233 КЗпП України, тому доводи представника відповідача про застосування до вимог позивача про стягнення вихідної допомоги наслідків пропуску ним строків позовної давності є безпідставними. Позивач відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору. Ст. 88 ЦПК України передбачено, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial