Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] О.М. про виділення частки із спільного сумісного майна, мотивуючи свої вимоги тим, що 3 жовтня 1993 року, вона та [PERSON] зареєстрували між собою шлюб, про що Тульчинським райвідділом ЗАГС Вінницької області було зроблено актовий запис за № 129. 18 жовтня 2011 року рішенням Тульчинського районного суду їхній шлюб було розірвано, але вони обоє залишилися жити однією сімєю в купленому ними спільно будинку. Під час шлюбу, 07 червня 2002 року ними було спільно придбано житловий будинок № 44, розташований по вул. Чайковського (колишня Войкова) в місті Тульчині Вінницької області. Договір купівлі-продажу було укладено в Тульчинській державній нотаріальній конторі на імя відповідача. Спільний житловий будинок, який позначений в плані літерою «А» має загальну площу 85,1 кв.м., житлову площу 48,7 кв.м., з тамбуром позначеним літерою «а», вхідним майданчиком позначеним літерою «а2», з господарськими будівлями і спорудами: сараєм позначеним літерою «Б», погребом позначеним літерою «б», курятником позначеним літерою «б1», гаражем позначеним літерою «Г» та спорудами позначеними 1-4. Так як даний будинок було куплено спільно у шлюбі, то він являється спільним майном подружжя на праві спільної сумісної власності. В звязку з цим, просить суд, винести рішення яким виділити їй ? частину вказаного житлового будинку з господарськими спорудами. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON], свої позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав вказаних в позовній заяві, та надала суду пояснення аналогічні тим, що і в позові. Разом з тим, заперечила посилання відповідача про те, що будинок був куплений на кошти, які відповідачу подарувала його мати, також вимоги щодо застосування строку позовної давності. В своїх поясненнях послалась на те, що нею не заявлялись вимоги про поділ майна, як стверджує відповідач, а про виділення частки із майна, яке належить їй на праві спільної сумісної власності з часу купівлі спірного будинку. Відповідач [PERSON] позовні вимоги заперечив в повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції суду пояснив, що спірний будинок ним з відповідачкою, хоча і було куплено в період шлюбу, але він купувався за кошти, які подарувала йому матір, тому не може бути спільним майном подружжя. Крім того, шлюб між ним та позивачем було розірвано 18.10.2011, а з позовом вона звернулась в листопаді 2016, тобто більше як через три роки після розірвання шлюбу. Тому, відповідно до вимог ст. 72 СК України пропустила трьохмісячний строк звернення до суду. В зв'язку з цим ним подано заяву про застосування строку позовної давності і відмови в позові з цих підстав. Заслухавши позицію сторін, а також представника позивача, дослідивши матеріали справи суд встановив: Позивачка [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] в Тульчинському райвідділі ЗАГС Вінницької області 3 жовтня 1993 року, актовий запис № 129, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. (а.с. 10). 18 жовтня 2011 року згідно копії рішення Тульчинського районного суду шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.12). В період шлюбу [PERSON] та [PERSON] придбали майно, зокрема житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по вул. Чайковського (колишня Войкова), 44, м. Тульчин, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 7.06.2002 року (а.с. 17), який був зареєстрований за [PERSON] Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Статтею 63 ч.1 цього ж Кодексу визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу. Сторонами в судовому засіданні визнано факт придбання майна в період шлюбу, тому відповідно до вимог ст. 61 ч.1 ЦПК України, обставини, визнанні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Суд не приймає до уваги позицію відповідача щодо купівлі будинку за кошти, які йому було подаровано, так як останній не надав суду жодних доказів на підтвердження своїх пояснень. Відповідно до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Враховуючи дані норми матеріального права, позивач [PERSON] має право на виділ частки, в ідеальній долі, із майна спільної сумісної власності, яка складає 1/2 частину житлового будинку № 44, розташованого в м. Тульчині по вул. Чайковського (колишня Войкова). Згідно ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення за допомогою дослідження показів свідків, письмових та речових доказів, висновків експертів. Вирішуючи вимоги відповідача [PERSON] щодо застосування строків позовної давності, встановлених ст. 72 ч.2 СК України, якою передбачено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки, судом враховано щодо дане положення сімейного законодавства не може бути застосовано до спірних правовідносин. Так, в поданій позовній заяві, позивачка ставить питання про виділення частки у майні, що перебуває у спільній сумісній власності, і на час розгляду справи в суді, а не про поділ майна. Тому, в даному випадку мають застосовуватись саме правові норми визначенні в ст. ст. 60, 63, 68 СК України. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За приписами ст. 10 ч. 3 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1\~ст. 212 ЦПК України,\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1\~ст. 57 ЦПК). Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі, що відображено в ст. 11 ЦПК України. Таким чином, аналізуючи вище викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши\~ належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд\~дійшов висновку про існування правових підстав для\~задоволення позовних вимог позивача [PERSON] в повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідача [PERSON] підлягають стягненню на користь позивача [PERSON] понесенні судові витрати з оплати судового збору в сумі 551,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved