Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання дитини, визначення місця проживання малолітньої дитини, в обґрунтування якого зазначила наступне. Позивач перебуває з відповідачем у шлюбі, зареєстрованому 29.08.2009 року Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління у Запорізькій області, актовий запис № 723. Спільне життя сторін не склалося через відсутність взаєморозуміння, різних поглядів на життя, внаслідок чого шлюбні відносини між сторонами припинені, сторони проживають окремо, спільне господарство не ведеться, у звязку з чим, позивач просить суд розірвати шлюб з відповідачем, оскільки можливості примирення немає, після розірвання шлюбу просить залишити їй прізвище „Семенюта. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO], яка на даний час знаходиться на утриманні позивача, а відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, тому позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] у розмірі 972 гривень щомісячно до повноліття дитини. Крім того, посилаючись на відсутність виняткових обставин та декларування принципу нерозлучності дитини зі своєю матірю, а також на те, що дитина проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні, позивач просить суд визначити місце проживання малолітньої дитини з матірю, в умовах, які є для дитини звичними. Ухвалою судді від 09.08.2018 року прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] та відкрито провадження у справі, розпочато підготовче провадження та призначено підготовче засідання, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов. 25.09.2018 року позивачем подано уточнений позов в частині позовних вимог про стягнення аліментів, відповідно до якого позивач просить стягнути з відповідача аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісяця, починаючи з дня звернення до суду. Позивач у судове засідання не зявилася, суду надала письмову заяву про розгляд справи у її відсутність, відповідно до якої позовні вимоги підтримує та наполягає на їх задоволенні. Відповідач у судове засідання не зявився, суду надав письмову заяву про розгляд справи у його відсутність, відповідно до якої позов визнає та не заперечує проти його задоволення. За викладених обставин суд вважає за можливе ухвалити рішення у підготовчому судовому засіданні, що відповідає положенню ч. 3 ст. 200 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У звязку з чим, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони у справі [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], перебувають у шлюбі, зареєстрованому 29.08.2009 року Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 723, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії 1-ЖС № 074561 від 29.08.2009 року. Відповідно до ст.ст. 110, 112 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Відповідно до ст.\~109\~СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Згідно зі ст.\~24\~СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сімю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то, відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Судом було встановлено, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин подружжя стало взаємне непорозуміння та несумісність, різні погляди на життя, втрата почуття любові та взаємної поваги, неможливість ведення спільного господарства. Враховуючи, що примирення між сторонами є неможливим, позивач наполягає на розірванні шлюбу, що свідчить про\~\~втрату почуття любові та поваги сторонами один до одного, що призвело до фактичного розпаду сімї і примирення між ними неможливе, подальше збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог про розірвання шлюбу та вважає встановленим, що позовні вимоги про розірвання шлюбу відповідають дійсній волі сторін, і, що після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права сторін у справі, тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання, задовольнивши позовні вимоги в цій частині. Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Беручи до уваги, що позивачем було виявлено бажання після розірвання шлюбу іменуватися прізвищем, яке вона отримала після реєстрації шлюбу, суд вважає за можливе залишити їй після розірвання шлюбу прізвище „Семенюта. Згідно з ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серія І-ЖС №158478, виданого 02.12.2010 року Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького місткого управління юстиції, актовий запис №850, батьками дитини [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON]. Згідно ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини. На підставі ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. У відповідності\~до вимог\~ ч.\~1,\~2\~ст.\~182\~СК України,\~розмір аліментів\~має бути\~необхідним та\~достатнім для\~забезпечення гармонійного\~розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно розяснень у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 „Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів відсутність домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину є підставою для звернення в суд з відповідним позовом того із них, з ким вона проживає. Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами у справі відсутня домовленість (договір) щодо сплати аліментів на утримання дитини. З матеріалів справи встановлено, що Відповідач [PERSON] працевлаштований, має стабільний офіційний дохід, що підтверджуєтться копією довідки від 24.09.2018 року, виданою ПАТ «Запоріжсталь». Матеріали справи не містять даних про перебування на утриманні відповідача інших осіб, та не надано таких даних відповідачем. З урахуванням всіх обставин справи, досліджених судом доказів, які підтверджують, що дитина перебуває на утриманні матері та проживає разом з нею, перебуває на її утриманні, відповідач у добровільному порядку на утримання дитини матеріальну допомогу не надає, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісяця, на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] Згідно із ст. 191 СК України, аліменти стягуються з дня подачі позову до суду. Вирішуючи позовні вимоги про визначення місця проживання малолітньої дитини, суд виходить з наступного. Згідно Принципу 6 Декларації прав дитини, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матірю. Статтею 27 Конвенції ООН про права дитини визначено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У відповідності до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Судом на підставі матеріалів справи встановлено, що проживання малолітньої [PERSON] із позивачем відповідатиме інтересам дитини, у той час як виняткових обставин для розлучення дитини з матірю не встановлено, тому позовні вимоги в цій частині суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 4\~ст.\~206 ЦПК України,\~у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України\~обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Враховуючи, що доводи позивача знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи та підтверджуються наданими суду доказами, приймаючи до уваги визнання відповідачем позовних вимог, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи питання\~щодо розподілу\~судових витрат,\~суд керується\~ч.\~3.\~ст.\~6\~Закону України\~„Про судовий\~збір,\~відповідно до\~якої,\~за подання\~позовної заяви,\~що має\~одночасно майновий\~і немайновий\~характер,\~судовий збір\~сплачується за\~ставками,\~встановленими для\~позовних заяв\~майнового та\~немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві обєднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Таким чином, відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем витрати зі сплати судового збору, що документально підтверджені, у розмірі 704,80 гривень, та, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, з відповідача необхідно стягнути судовий збір в дохід держави у розмірі 704,80 гривень.

Outcome: approved