Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Заводського районного суду міста Миколаєва із вищезазначеним позовом. В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] зазначила, що 04.11.2016 року вона була звільнення з роботи у Дочірньому підприємстві «Миколаївський облавтодор» Відкритого акціонерної товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (далі за текстом - ДП «Миколаївський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України») на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. В день звільнення [PERSON] не було виплачено заробітну плату за період з 01.08.2016 року по 04.11.2016 року, вихідну допомогу та компенсацію за невикористану відпустку на загальну суму 38\~578 гривень 75 копійок. На момент звернення до суду розрахунок проведено частково. З огляду на викладене, позивач просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість у сумі 20\~917 гривень 23 копійки та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за 35 робочих днів у сумі 11\~620 гривень 70 копійок, а всього у сумі 32\~537 гривень 93 копійки. В ході розгляду справи, у звязку з остаточною виплатою 26.12.2016 року належних при звільненні сум, позивачка зменшила позовні вимоги та спросила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за 52 календарних днів у сумі 17\~265 гривень 04 копійки. У судовому засіданні позивачка підтримала уточнені позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні, надавши суду пояснення, аналогічні змісту предявленого позову. Відповідачем були надані письмові заперечення, за змістом яких ДП «Миколаївський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» позовні вимоги не визнало та просило відмовити у їх задоволенні. Позивач [PERSON] у період роботи на підприємстві з 08.02.2001 року по 04.11.2016 року обіймала посаду заступника головного бухгалтера та несла відповідальність за фінансову частину підприємства, тому слід припустити, що у відсутності коштів на проведення повного розрахунку при звільненні може бути вина і самої позивачки. Обставини, викладені у позові, не підтверджені належними та допустимим доказами. Згідно довідки від 11.01.2017 року відповідач провів повний розрахунок з позивачем. Остання виплата була здійснена ДП «Миколаївський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» в день подачі позову до суду, а саме: 26.12.2016 року, шляхом перерахування коштів на особовий рахунок [PERSON] через відділення ПАТ КБ «Приватбанк». Загальна сума сплачених позивачці коштів складає 38\~665 гривень 01 копійка та значно перевищує розмір первісного позову у сумі 32\~537 гривень 93 копійки, що свідчить про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення. У судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення, посилаючись на обставини, викладені у запереченнях. При цьому представник відповідача зазначив, що повний розрахунок при звільнення не було проведено своєчасно у звязку із скрутним матеріальним становищем підприємства. Дослідивши матеріали страви, заслухавши учасників судового провадження, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи обєктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. [PERSON] по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у звязку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Здійснення відповідних розрахунків визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8\~лютого 1995 року № 100. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України по справі №6-195цс14 від 21.01.2015 року. Судом встановлено, що наказом ДП «Миколаївський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» №78-кк від 04.11.2016 року [PERSON] було звільнено з посади заступника головного бухгалтера на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України за власним бажанням, оскільки власник не виконує законодавство про працю та умови колективного договору. Бухгалтерію зобовязано зробити повний розрахунок згідно табелю обліку використання робочого часу, надати грошову компенсацію на невикористану відпустку 44 календарних дні за відпрацьований період роботи з 08.02.2015 року по 04.11.2016 року та, відповідно до статті 44 КЗпП України, надати вихідну допомогу у розмірі, передбаченому колективним договором в кількості тримісячного середнього заробітку. Згідно довідки ДП «Миколаївський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» №12/1665 від 07.11.2016 року на момент звільнення заборгованість по заробітній платі [PERSON]П за період з 01.08.2016 року по 04.11.2016 року склала 38\~578 гривень 75 копійок. Відповідно до довідки ДП «Миколаївський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» від 11.01.2017 року, заборгованість по заробітній платі була остаточно виплачена [PERSON] 26.12.2016 року у загальній сумі 38\~665 гривень 01 копійка, з яких 86 гривень 28 копійок перерахунок заробітної плати за період роботи з 01.11.2016 року по 04.11.2016 року. Виплати проведено на особовий рахунок [PERSON] через відділення ПАТ КБ «Приватбанк»: за серпень 2016 року в сумі 2581 гривня 17 копійок 18.11.2016 року; за вересень 2016 року в сумі 5197 гривень 57 копійок 23.11.2016 року; за жовтень 2016 року в сумі 6289 гривень 71 копійка 29.11.2016 року; за листопад 2016 року в сумі 24\~596 гривень 58 копійок ( 29.11.2016 року 7671 гривня 92 копійки та 26.12.2016 року 16924 гривні 66 копійок). Із змісту вказаної довідки вбачається, що відповідачем декількома платежами, останній з яких був 26.12.2016 року, виплачено належну позивачці заборгованість по заробітній платі, яка не була сплачена [PERSON] при її звільненні. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивачці виплачено не було. В порядку ч. 1 ст. 61 ЦПК України сторонами у судовому засіданні було визнано, що розмір середньоденної заробітної плати позивачки складав 332 гривні 02 копійки, у звязку з чим вказана обставина не підлягає доказуванню. Таким чином, оскільки згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8\~лютого 1995 року № 100, нарахування виплат провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 11620 гривень 70 копійок (із розрахунку 332 гривні 02 копійки х 35 робочих днів = 11620 гривень 70 копійок).

Outcome: partial