Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовом до відповідача [PERSON], третя особа- Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради про визначення місця проживання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] разом із матір»ю [PERSON] у Сполучених Штатах Америки за адресою: 6819 W. Higgigs Ave., Apt.1W, Chicago IL, 60656.В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який розірвано рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 10.02.2016 року. Після розірвання шлюбу неповнолітня донька сторін у справі залишилася разом із матір»ю і на даний час вони проживають на території США за адресою: 6819 W. Higgigs Ave., Apt.1W, Chicago IL, 60656, де дитина відвідує місцеву школу, у двокімнатній квартирі обладнаній усіма необхідними зручностями. Відповідач участі у вихованні дитини не приймає, не цікавиться її життям та не відвідує, спілкується зрідка по телефону. Зважаючи на наведене, виходячи із інтересів дитини, враховуючи те, що позивач займається вихованням та розвитком дитини, повністю матеріально забезпечена, має постійну роботу та стабільний фінансовий дохід, просить визначити місце проживання їхньої неповнолітньої доньки разом із матір»ю. Представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав із підстав, викладених у позовній заяві та просить їх задовольнити. Представник відповідача відносно заявлених позовних вимог заперечив та просить при винесенні рішення врахувати висновок органу опіки та піклування Тернопільської міської ради. Представник Служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради у судове засідання не з»явився, не повідомивши причин неявки, хоча про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України суд розглянув справу у відсутності сторін\~без фіксації судового процесу технічними засобами. Дослідивши та оцінивши докази по справі, встановив наступні обставини справи. Згідно з ч.1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 03.02.2006 року, який розірвано рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 10.02.2016 року. Від даного шлюбу у сторін є двоє дітей, одна з яких- донька [PERSON], [INFO] на даний час є неповнолітньою, що стверджується свідоцтвом про народження серії І-ИД №224172, видане повторно 12.11.2015 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського районного управління юстиції у Тернопільській області. Як встановлено судом, після розірвання шлюбу неповнолітня донька сторін у справі [PERSON], [INFO] залишилася із матір»ю та на даний час проживає разом із позивачем на території Сполучених Штатів Америки за адресою: 6819 W. Higgigs Ave., Apt.1W, Chicago IL, 60656. У відповідності до листа від 14.03.2017 року за підписом директора початкової школи John W. Garvy Elementary School [PERSON] навчається у 8 класі початкової школи [PERSON] за адресою 5225 N.Oak Park Avenue, Chikago, II.560656 та проживає за адресою 6819 W. Higgigs Ave., Apt.1W, Chicago IL, 60656.Опікуном дитини у школі є її мати [PERSON]. У відповідності до ч.1 ст.141 Сімейного кодексу України мати й батько мають рівні права та обов»язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року №2402-ІІІ визначено, що кожна дитина має право на проживання в сім»ї разом з батьками або в сім»ї одного з них та на піклування батьків. Батько й мати мають рівні права та обов»язки щодо своїх дітей. Згідно вимог ст.ст.7,155 СК України дитині має бути забезпечена можливість здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.2 ст.160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки дитини проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. У відповідності до ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно статті 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Положеннями принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року встановлено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матірю. За змістом ч.ч. 4,5 ст. 19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №12 від 12.01.2018 року «Про надання висновку на запит суду до справи за позовом [PERSON] до [PERSON] щодо визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO]» матеріали цивільної справи №607/11514/17 повернуто до суду без надання висновку органу опіки та піклування у зв»язку із тим, що з»ясувати усі обставин справи не виявляється можливим, оскільки як встановлено на засіданні комісії мати, батько та дитина на даний час проживають на території Сполучених Штатів Америки. У відповідності до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Позивачем не представлено суду достатніх та належних доказів на підтвердження правомірності вивезення та перебування доньки сторін у справі за кордоном, не надано інформації про те, чи відбувся виїзд дитини за межі України за згодою відповідача, чи поза його волею. Зважаючи на те, що дитина на даний час перебуває за кордоном, орган опіки та піклування позбавлений можливості здійснити обстеження умов проживання дитини та визначити її прихильність до батьків, у зв»язку із чим суду не надано обгрунтовного висновку щодо визначення місця проживання неповнолітньої [PERSON], [INFO]. За таких обставин, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що на даний час сторони у справі та їх неповнолітня донька проживають за межами України на території Сполучених Штатів Америки, враховуючи відсутність висновку органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання неповнолітньої [PERSON], [INFO], суд приходить до переконання, що у задоволення позовних вимог [PERSON] про визначення місця проживання дитини слід відмовити за недоведеністю.

Outcome: dismissed