Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в Монастириський районний суд Тернопільської області з позовом, в якому просить визнати за нею право власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: вул.Центральна №38 с.Дубенка Монастириського району Тернопільської області до якого входить: одноповерховий житловий будинок загальною площею 97,4 кв.м., житловою площею 47,5 кв.м. під літерою «А», Стайня «Б», Стодола «В», Огорожа №1, Ворота №2. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 23.04.2004 року помер її батько - [PERSON], після смерті якого залишилось спадкове майно, до якого входить житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: вул.Центральна №38 с.Дубенка Монастириського району Тернопільської області до якого входить: одноповерховий житловий будинок загальною площею 97,4 кв.м., житловою площею 47,5 кв.м. під літерою «А», Стайня «Б», Стодола «В», Огорожа №1, Ворота №2. Позивач вважає що саме вона повинна успадковувати за померлим спадкодавцем, оскільки являється спадкоємцем за заповітом, спадщину належним чином прийняла, оскільки проживала із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Позивач [PERSON] після смерті [PERSON] звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте оформити спадщину нотаріус не зміг, оскільки виявилось, що відсутні правовстановлюючі документи на будинковолодіння. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилася, суду подала заяву про розгляд справи в її відсутності, свої позовні вимоги підтримує повністю. Відповідач - представник Дубенківської сільської ради Монастириського району Тернопільської області в судове засідання не зявився, через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи у відсутності їхнього представника, проти позову не заперечує. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши доводи позовної заяви, повно та всебічно дослідивши обставини справи та докази на їх підтвердження, суд не вбачає підстав для відкладення справи і вважає можливим розглянути її на підставі наявних у справі доказів. Статтею 346 Цивільного Кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що однією з підстав припинення права власності є смерть власника. Судом встановлено, що 23.04.2004 року в с.Дубенка Монастириського району Тернопільської області, у віці 69 років помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ИД №160491 виданого 24.04.2004 року, копія якого міститься в матеріалах справи. Після його смерті залишилось спадкове майно, до якого входить: житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: вул.Центральна №38 с.Дубенка Монастириського району Тернопільської області, що підтверджується випискою з будинкової книги №2 с.Дубенка Монастириського району Тернопільської області наданої Дубенківською сільською радою за №506 від 22.09.2016 року.. Згідно заповіту, складеного 23.03.2004 року та зареєстрованого в реєстрі за №80, [PERSON] заповів на випадок своєї смерті все своє майно де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті і на що він за законом матиме право в тому числі житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в с.Дубенка Монастириського району Тернопільської області [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1222 ЦК України передбачено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. За ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом з спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. В звязку з вищевказаним суд приходить до переконання, що [PERSON] має право на прийняття спадщини, що залишилась після смерті [PERSON] який помер 23.04.2004 року, як спадкоємець за заповітом і як особа, яка проживала на час смерті з спадкодавцем, що підтверджується довідкою №507 виданою виконкомом Дубенківської сільської ради Монастириського району Тернопільської області від 22.09.2016 року. Щодо права [PERSON] на спадкове майно за заповітом після смерті [PERSON] суд зазначає наступне. Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (в редакції чинній на час відкриття спадщини). Відповідно до ч. 1 ст. 1270, ч. 1 ст. 1272 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Судом встановлено, що [PERSON] у відповідності до ч. 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1270, ч. 1 ст. 1272 ЦК України спадщини після смерті [PERSON] не прийняла так як постійно не проживала разом з спадкодавцем на час відкриття спадщини та в передбачений законодавством строк не подала заяву про прийняття спадщини, а тому вважається такою, що не прийняла її про що також свідчить заява [PERSON] від 04.10.2016 року про неприйняття спадщини. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Статтею 1261 ЦК України передбачено, що в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця. В звязку з вищевказаним [PERSON] має право на спадкове майно після смерті [PERSON] яке б належало за заповітом [PERSON] як спадкоємцю першої черги. Родинні відносини між померлим [PERSON] та [PERSON] підтверджуються свідоцтвом про народження серії І-НМ №317468 виданого повторно 21.09.2016 року, згідно якого померлий [PERSON] є батьком [PERSON], свідоцтвом про укладення шлюбу серії 1-ИД №046202 виданого повторно 24.07.2008 року, згідно якого позивач [PERSON] змінила своє дошлюбне прізвище з «Сабада» на «Легун». Разом з тим, як убачається з матеріалів справи, через відсутність правовстановлюючих документів [PERSON] не може отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, так як згідно ч. 3 ст. 47 Закону України «Про нотаріат» нотаріусом не приймаються документи, які не відповідають вимогам законодавства. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено звернення до суду за правилами позовного провадження осіб, яким нотаріус відмовив в оформленні права на спадкування. Правовою позицією, що висловлена Верховним Судом України по справі №6-137цс13 визначено, що право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. З 1966 року питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Отже, за вказаними Указом та Постановою підставою виникнення у громадян права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію. Ці правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, що була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року (втратила чинність на підставі Наказу Держжитлокомунгоспу №56 від 13.12.1995 року), будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані, реєстрації не підлягали. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. При цьому у положенні п. 3.1 [PERSON] спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року за №24-753/0/4-13, розяснено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Згідно технічного паспорта, житловий будинок з надвірними будівлями за адресою вул.Центральна №38 с.Дубенка Монастириського району Тернопільської області, був побудований в 1968 році. З листа Міністерства Юстиції України від 21.02.2005 року «Щодо порядку оформлення документів в разі смерті власника нерухомого майна» вбачається, що у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючі документи відсутні, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися в судовому порядку. Суд не бере до уваги заяву [PERSON], засвідчену секретарем виконкому Коропецької селищної ради Монастириського району Тернопільської області від 04.10.2016 року та зареєстрованої в реєстрі за №166, яка мала право на спадкове майно за заповітом, яке залишилось після смерті [PERSON], згідно якої вона відмовилася від своєї частки у спадщині, що залишилась після смерті [PERSON], так як, згідно ч. 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, а саме протягом шести місяців з часу відкриття спадщини. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини (в редакції чинній на час відкриття спадщини). Натомість, вищевказана заява [PERSON] свідчить про те, що вона спадщини не приймала, їй відомо про заявлені вимоги [PERSON] та щодо них не заперечує, так як протягом розгляду справи в суді заперечень проти позову не подавала і ніяких дій, які б могли помішати позивачу у задоволенні її заявлених вимогах не вчиняла. За таких обставин, суд вважає, що позивачем доведено обставини викладені нею в позовній заяві щодо спадщини у вигляді житлового будинку з надвірними будівлями, а отже, позивач [PERSON] має право на прийняття спадщини за заповітом та за законом після смерті [PERSON] Беручи до уваги вищевикладене та враховуючи те, що за час відкриття спадщини та розгляду справи в суді будь-які інші можливі спадкоємці заяв про прийняття спадщини в нотаріальну контору не подавали і жодних правовстановлюючих документів на вищезгадане майно чи право його успадкування суду не було предявлено, а [PERSON] фактично прийняла спадщину, тому є підстави визнати за нею право власності на спадкове майно. В судовому засіданні не встановлено підстав, що перешкоджали б в набутті права власності позивачем на спадкове майно, яким являється житловий будинок з надвірними будівлями. В звязку з наведеним та враховуючи наявність перешкод для оформлення в нотаріальному порядку прав позивача на спадкове майно, суд приходить до висновку про необхідність захистити права позивача, як спадкоємця, шляхом визнання права власності останнього на житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою вул.Центральна №38 с.Дубенка Монастириського району Тернопільської області. На підставі наведеного,

Outcome: approved