Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача [PERSON], в якому посилаючись на порушення своїх цивільних прав, пов'язаних із власністю на житловий будинок, порушенням прав володіння будинком, порушенням законодавства про посвідченні правочину просила визнати недійсними договори дарування двох ? частин житлового будинку по [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Я.В. та зареєстрованого у реєстрі за № 3009,3014 від 10.06.2016 року. В судовому засіданні позивач позов підтримала в повному обсязі, посилаючись на те, що вона подарувала будинок племінниці, оскільки мала сподівання на те, що та буде її доглядати, але через деякий час після початку спільного проживання відповідач стала ображати її, тому вона вирішила повернути собі будинок. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечила, посилаючись на правомірність і добровільність укладення договору, оплату нею всіх витрат щодо приватизації землі та укладення договору, надання всілякої допомоги позивачеві, безпідставні звинувачення позивача та неодноразовість зміни нею намірів щодо розпорядження будинком. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечив, посилаючись на його безпідставність і необґрунтованість. Третя особа в судове засідання не з'явилась, подала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, проти позову заперечила. Вислухавши сторони, представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 10 червня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено два нотаріально посвідчені договори, за якими позивач подарувала відповідачеві дві ? частини, тобто загалом цілий належний їй жилий будинок по [ADDRESS], що підтверджується договорами, матеріалами щодо їх нотаріального посвідчення. 29 липня 2016 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіної Я.В. із заявою про розірвання вказаного вище договору дарування, на яку 04.08.2016 року їй було надано відповідь із роз'ясненням про вирішення спору у судовому порядку, що підтверджується заявою, листом. 23 та 26 серпня 2016 року [PERSON] скаржилась до поліції з приводу звинувачень та побиття відносно [PERSON], що підтверджується висновком. 01 вересня 2016 року [PERSON] зверталась за медичною допомогою, що підтверджується довідкою, товарним чеком. Позивач [PERSON] одноособово фактично користується спірним житловим будинком, безперешкодно проживає у ньому, що визнається сторонами. При наданні правової оцінки позовним вимогам по їх суті суд враховує наступне. Відповідно до ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У ст. 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. В силу ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлено законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Відповідно ч. 1 ст. 627 Цивільного Кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного Кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 Цивільного Кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Сторонами визнається, що як позивач, так і відповідач добровільно без будь-якого тиску проявили свою волю на укладення правочинів щодо дарування будинку, особисто вчиняли дії щодо реалізації свого волевиявлення. На те, що оспорюваний правочин суперечить її дійсному волевиявленню позивач не посилалась. При підписанні спірних договорів позивач [PERSON], будучи дієздатною особою, погодилася на усі умови договорів, які чітко визначені у них і своїм підписом посвідчила свою згоду на їх виконання. Надалі позивач прийняла до виконання вже укладені договори і протягом тривалого часу виконувала їх умови, зокрема надала доступ відповідачеві [PERSON] до житлового будинку, чим фактично передала дарунок обдаровуваному, хоч за згодою сторін і продовжувала також користуватись ним для власного проживання, таким чином вчиняючи дії, які вказують на те, що умови договору не порушували її права до певного часу, коли вона вирішила повернути собі право власності на спірне нерухоме майно через виникнення особистих неприязне них відносин із відповідачем. Оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності суд вважає, що спірні договори укладені у відповідності до вимог чинного законодавства України та посвідчені нотаріально, тому підстави для визнання спірних договорів недійсними, передбачені ст. 203 ЦК України, - відсутні. Суд вважає визначені позовом його правові підстави, а саме - ст.ст.727,728 ЦК України неналежними, оскільки вони регулюють інші цивільно-правові відносини - щодо розірвання договорів дарування, і не підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, вимог про розірвання договору позивач не пред'являла. Посилання на методологічні рекомендації щодо окремих видів нотаріальних дій суд не приймає до уваги, оскільки вони не є нормативно-правовим документом, обов'язковим для виконання, а відтак не мають правового значення. При цьому вказаний у них звіт про оцінку майна при посвідчення оспорюваних правочинів нотаріусу надавався і у тексті договору зазначений. Сторонами визнається, що станом на час укладення договору дарування житлового будинку оформлення правовстановлюючого документа на прилеглу земельну ділянку (приватизація) здійснювалось відповідачем. Крім того, суд приймає до уваги на протиріччя між усними поясненнями позивача в судовому засіданні та письмово викладеним змістом її позовних вимог. Загалом сторонами, в тому числі і позивачем особисто, в судовому засіданні визнано, що саме на час укладення договору цей правочин не порушував норми чинного законодавства або права, свободи чи законні інтереси позивача, тому підстав вважати його недійсним позивач не вказала і не довела. Фактично позивач посилалась лише на бажання повернути будинок у власність, щоб користуватись ним без погодження із нинішнім власником через виникнення, на думку суду, необґрунтованих протиріч та конфліктів із відповідачем вже після укладення договору, що не можу слугувати підставою для визнання договору недійсним в судовому порядку, оскільки не передбачено законом. Згідно ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Станом на час вирішення спору судом відповідач є належним власником нерухомого майна, його права власника зареєстровані державою в установленому законом порядку, достатніх підстав для позбавлення його права власності з наявних у справі доказів суд не вбачає, а відповідні доводи позову є непереконливими. Згідно ч.2 ст.3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Згідно ч.2 ст.3 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Згідно ч.2 ст.14 Конституції України право власності на землю гарантується. Згідно ч.ч.1,4 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч.1 ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.1 ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Задоволення позову призведе до порушення законних прав та інтересів відповідача, який позбавляється набутого у встановленому законом порядку і зареєстрованого державою права власності на нерухоме майно, що суперечить приписам ст. 4 ЦПК України. Таким чином, правових і фактичних підстав для задоволення позову судом не встановлено. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, при цьому заперечення відповідача ґрунтується на законі та письмових доказах, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed