Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Семенівського районного суду Полтавської області з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Семенівського районного нотаріального округу Полтавської області, про визнання за нею в порядку спадкування за заповітом права власності на земельну ділянку розміром 3,2300 га з кадастровим номером 5324585100:00:005:0344, що розташована на території Оболонської сільської ради Семенівського району Полтавської області, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ПЛ №214609 від 07.04.2005 року, виданого [PERSON] .. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що тітка позивача по справі [PERSON] 02.08.2004 року склала заповіт, в якому зазначила, що все належне їй майно заповідає синові [PERSON] , а належний їй відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії РН № 816614 земельний пай розміром 4,29 га в умовних кадастрових гектарах - заповідає племінниці [PERSON]. В подальшому за життя спадкодавця [PERSON] , останній був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ПЛ №214609 від 07.04.2005 року. [INFO] тітка позивача померла. При зверненні до приватного нотаріуса позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а саме: земельну ділянку розміром 3,23 га, належну спадкодавцеві на підставі державного акту, та роз'яснено, що заповіт померлою складено на земельну частку (пай), і оскільки сертифікати на право на земельну частку пай є дійсними до видачі власникам паїв державних актів на право власності на землю, права на земельну частку (пай), щодо якого складено заповіт, не існує, а тому зазначена земельна ділянка охоплена заповітом в тій частині, де все належне майно спадкодавець заповідає [PERSON] .. За вказаних обставин, позивач вважає, що спадкодавець [PERSON] своїм заповідальним розпорядженням мала намір заповісти їй, як племінниці, саме земельну ділянку, на яку вона мала право, підтверджене сертифікатом, та яку пізніше отримала відповідно до державного акту на право власності на землю, не внісши відповідні зміни до заповіту. В судовому засіданні по розгляду справи по суті позивач [PERSON] підтримала позов та прохала суд його задоволити. В судовому засіданні по розгляду справи по суті відповідач [PERSON] не заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON]. В судовому засіданні по розгляду справи по суті приватний нотаріус Семенівського районного нотаріального округу Полтавської області Трембач Н.В., як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, не заперечувала проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що в нотаріальному порядку позивач на даний час не може оформити спадщину за заповітом на земельну ділянку з підстав, викладених нею у наданому позивачу роз'ясненні при відмову у вчиненні нотаріальної дії з видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Заслухавши пояснення сторін, третьої особи, безпосередньо дослідивши письмові докази у справі, судом встановлені наступні фактичні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Судом по справі встановлено, що [INFO] в с.Оболонь Семенівського району Полтавської області у віці 74 років померла тітка позивача по справі - гр-нка [PERSON] (а.с.7). Згідно заповіту, посвідченого 02.08.2004 року секретарем Оболонської сільської ради Семенівського району Полтавської області, [PERSON] заповідала все належне їй майно своєму синові [PERSON] , а земельний пай розміром 4,29 в умовних кадастрових гектарах, належний їй згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серія РН №816614 заповідала своїй племінниці [PERSON] (а.с.6). Як вбачається з довідки №42/145-18, виданої 14.03.2018 року відділом у Семенівському районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, [PERSON] був виданий сертифікат серія РН №816614 , взамін якого вона отримала державний акт серія ПЛ №214609 від 07.04.2005 року (а.с.19). Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку (серія ПЛ №214608), виданого 07.04.2005 року, спадкодавець [PERSON] отримала у власність земельну ділянку площею 3,23 га, розташовану на території Оболонської сільської ради Семенівського району Полтавської області, з кадастровим номером 5324585100:00:005:0344 (а.с.21). Згідно довідки за №148, виданої 02.02.2018 року виконавчим комітетом Оболонської сільської ради Семенівського району Полтавської області, [PERSON] до дня своєї була зареєстрована та проживала в с.Оболонь Семенівського району Полтавської області разом із сином [PERSON] (а.с.18). Факт перебування відповідача [PERSON] у родинних відносинах зі спадкодавцем [PERSON] , як сина та матері, підтверджується свідоцтвом про його народження (а.с.15). Факт перебування позивача [PERSON] в родинних відносинах зі спадкодавцем [PERSON] по материнській лінії, як племінниця та тітка, підтверджується: відомостями з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу, згідно яких дошлюбним прізвищем позивача було « [PERSON] »; свідоцтвом про народження позивача, де в рядку мати зазначено « [PERSON] », свідоцтвом про укладення шлюбу її матір'ю [PERSON] , внаслідок чого після реєстрації шлюбу дружині було присвоєно прізвище « [PERSON] », посвідкою про народження матері позивача [PERSON] , в якому батьками зазначені: батько - « [PERSON] , на російській мові - [PERSON] », мати - « [PERSON] , на російській мові - [PERSON] », а також свідоцтвом про народження спадкодавця [PERSON] , де батьками зазначені на російській мові: батько - « [PERSON] », мати - « [PERSON]» та свідоцтвом про шлюб, згідно якого після реєстрації шлюбу спадкодавець змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с.11-14, 16-17) Згідно повідомлення приватного нотаріуса Семенівського районного нотаріального округу від 27.03.2018 року за вих.№49/01-16/02-14 позивачу [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, що належало померлій [INFO] [PERSON] , у зв'язку з тим, що заповіт померлою складено на земельну частку (пай), а спадковим майном є земельна ділянка площею 3,23 га, яка належала спадкодавцю на підставі державного акта серії ПЛ №214609, а тому вважати, що заповіт складено саме на цю земельну ділянку не можна. Оскільки сертифікати на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю, право на земельну частку (пай), на яке спадкодавець склала заповіт, не існує (а.с.22). Виконуючи приписи ч.1 ст.264, ч.4 ст.265 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та даючи мотивовану оцінку аргументам, наведеним учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, а також доказам, якими вони підтверджуються, зазначаючи норми права, які були застосовані судом та мотиви їх застосування, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно п.4 ч.1 ст.264, п.6 ч.4 ст.265 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, яка правова норма підлягає застосуванню до правовідносин сторін та зазначає в мотивувальній частині рішення норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, мотиви їх незастосування. Відповідно до ст.1233 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини (ч.1 ст.1235, ч.ч.1, 2 ст.1236 ЦК України). Відповідно до положень ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1217, 1218 ЦК України). Згідно роз'яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай), основним документом, що посвідчує таке право є сертифікат про право на земельну частку (пай). Разом з тим, згідно з п.17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року (далі - ЗК України), сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Відповідно до ч.1 ст.79 ЗК України (в редакції, чинній на момент набуття спадкодавцем [PERSON] права власності на земельну ділянку), земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю) (п.ґ ч.1 ст.81 ЗК України). Відповідно до п.1.1, 1.12 «Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі», затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999 року №43 (в редакції, чинній на дату видачі державного акту), право власності на землю посвідчується державним актом на право власності на земельну ділянку. Складання державного акта на право власності на земельну ділянку при передачі або наданні земельних ділянок громадянам проводиться після перенесення в натуру (на місцевість) меж земельної ділянки та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженим в установленому порядку проектом відведення цієї ділянки. Таким чином, земельна частка (пай) та земельна ділянка - це різні об'єкти речових прав, оскільки земельна частка (пай) - це частка в спільній (колективній) частковій власності на землі колишнього сільськогосподарського підприємства члена цього підприємства, право на яку підтверджується сертифікатом. З огляду на викладене, окреме розпорядження у заповіті на користь позивача [PERSON] , складеному 02 серпня 2004 року, спадкодавець [PERSON] зробила саме щодо своєї земельної частки (паю) в спільній частковій власності, оскільки виділених в натурі (на місцевості) земельних ділянок на той час не існувало, як і державних актів на право власності на землю. Разом з тим, після виділу частки (паю) в натурі (на місцевості), спадкодавець [PERSON] припинила бути співвласником земель колишнього сільськогосподарського підприємства, оскільки зазначена спільна власність разом з часткою (паєм) припинила існування, а сертифікат на право на земельну частку (пай) став недійсним, та набула права власності на індивідуально визначену земельну ділянку площею 3,2300 га, кадастровий номер 5324585100:00:005:0344 з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Оболонської сільської ради Семенівського району Полтавської області, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку (а.с.21). На підставі викладеного, з урахуванням того, що спадкодавець [PERSON] не робила у заповіті окремого розпорядження щодо належної їй земельної ділянки на користь позивача [PERSON] , право власності на яку спадкодавець набула на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку лише 07.04.2005 року, тобто вже після посвідчення заповіту, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав вважати, що позивач набула право на спадкування за заповітом саме земельної ділянки площею 3,2300 га, у зв'язку з чим позов про визнання за позивачем права власності на дану земельну ділянку не підлягає до задоволення. Зазначений висновок суду відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі №587/591/16-ц та відповідно до положень ч.4 ст.263 ЦПК України має враховуватись судом при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного, з урахуванням того, що судовими витратами при розгляді даної справи є сплачений позивачем [PERSON] судовий збір у розмірі 1317 грн. 71 коп. за пред'явлення до суду позовної вимоги майнового характеру, і в задоволенні позову відмовлено, суд приходить до висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача обов'язку відшкодувати на користь позивача вказану суму судових витрат.

Outcome: dismissed