Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] та просила суд постановити рішення, яким розірвати шлюб зареєстрований між нею та відповідачем 27 травня 2010 р. в Лівобережному відділі реєстрації шлюбів м.Києва з Державним центром розвитку сім'ї про що зроблено актовий запис № 661, також просила стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання дитини [PERSON] [INFO] р. н. в розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно починаючи з 03 серпня 2017 р. і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування заявлених вимог вказуючи на те, що 27 травня 2010 р. зареєстровано шлюб між нею та відповідачем, від даного шлюбу [INFO] р. народилась донька [PERSON], вказувала, що останнім часом відносини між нею та чоловіком погіршились, в родині почали виникати сварки та скандали, що призвело до того, що вони почали проживати окремо, донька проживає разом з нею. Враховуючи наведене та посилаючись на ст.ст. 10, 112, 182, 184, 185 СК України просила заявлені вимоги задовольнити. Позивач в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, направила до суду свого представника з належним чином оформленими повноваженнями, тому суд вважає можливим розглянути справу в її відсутності. Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини справи викладені в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явився, надав суду заяву в якій визнав заявлені позовні вимоги щодо розірвання шлюбу, щодо вимог про стягнення аліментів вказував на те, що згоден сплачувати аліменти на утримання дитини в розмірі 250 євро на місяць, справу просив розглянути в його відсутності, що суд з врахуванням думки представника позивача вважає за можливе. Оцінивши усі докази зібрані в справі у їх сукупності, виходячи з обставин, встановлених під час судового розгляду справи, враховуючи норми діючого законодавства, яким врегульовані встановлені судом правовідносини, суд прийшов до таких висновків. Як вбачається з матеріалів справи, 27 травня 2010 р. в Лівобережному відділі реєстрації шлюбів м.Києва з Державним центром розвитку сім'ї про що зроблено актовий запис № 661, зареєстровано шлюб між позивачем та відповідачем (а.с. 7). Від даного шлюбу [INFO] р. народилась донька [PERSON], (а.с. 9) Як встановлено в судовому засіданні неповнолітня [PERSON] проживає разом з матір'ю в [ADDRESS]. Відповідно до заявлених позовних вимог позивач просить постановити рішення про стягнення аліментів з відповідача на її користь у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку ( доходу) відповідача щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Відповідач в своїй заяві до суду вказує на те, що вимоги щодо стягнення з нього аліментів на утримання дитини саме в розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку ним заперечуються, оскільки він погоджується сплачувати аліменти на утримання дитини в розмірі 250 євро на місяць. В судовому засіданні представником позивача з огляду на заперечення відповідача надано суду довідку про курс валют НБУ на час розгляду справи оскільки позивачем не заперечується щодо стягнення з відповідача аліментів в твердій грошовій сумі. Згідно ст. 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції; нормативно-правовий акт № 475/97-ВР від 17.07.1997 Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Виходячи з положень ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р., передбачено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відображене і в національному законодавстві. Так, відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Таким чином, системний аналіз норм законодавства, дає підстави стверджувати, що як матір, так і батько зобов'язані неухильно дотримуватися свого обов'язку щодо утримання та виховання дитини. Відповідно, невиконання зазначеного обов'язку тягне за собою встановлену законом відповідальність. Відповідно до ст.181 СК України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою ( ч.1 ст. 141 СК України). Згідно із частиною третьою статті 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (стаття 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (стаття 184 цього Кодексу) і виплачуються щомісячно. За частинами першою, другою статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у частині другій статті 182 СК України. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до частини третьої статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості у разі стягнення аліментів - 50 % заробітної плати боржника. Враховуючи наведене, суд вважає за можливе стягнути з відповідача аліменти на користь позивача на утримання дитини в розмірі 250 євро що відповідно до курсу НБУ на 27.09.2017 складає ( 1 євро - 3109.8185) 7750 грн. За приписами ч. 2 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, тому в даному випадку суд вважає доцільним стягнути аліменти з дня пред'явлення позову, а саме з 03 серпня 2017 р. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір на користь держави в розмірі 640 грн. Щодо вимог про розірвання шлюбу слід зазначити наступне. У відповідності до вимог ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається . Відповідно до частини 3 статті 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. За правилами, встановленими ч. 2 ст.112> СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі з травня 2017 р. проживають окремо, спільного господарства не ведуть, сімейно-шлюбних відносин не підтримують, Подальше спільне життя та збереження сім'ї, на думку як позивача так і відповідача не можливе. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім обставин, передбачених ст. 61 ЦПК України. Враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу, суд вважає встановленим, що між сторонами втрачено взаєморозуміння, збереження сім'ї та поновлення шлюбних відносин неможливо, заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті права сторін, а тому є доцільним задоволення зустрічного позову про розірвання шлюбу.

Outcome: partial