Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду 11.04.2016 року з вищезгаданим позовом, в якому просить визнати поважними причину пропуску та поновити строк позовної давності при звернення до суду з вказаним позовом;визнати договір дарування 1/2 частини квартири [ADDRESS], укладений 02 жовтня 2007 року між нею та [PERSON] - недійсним;визнати за нею право власності на 1/2 частину зазначеної квартири. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що їй та її сину [PERSON], який помер [INFO], на праві приватної спільної сумісної власності належала квартира [ADDRESS]. В нотаріальній конторі 14.09.2007 року була змінена форма власності на приватну спільну часткову власність ( 1/2 частці квартири кожному) та 02.10.2007 року між нею і сином , як вона вважала, оформлено договір довічного утримання, яким передбачено перехід 1/2 частки спірної квартири, що належала їй, після її смерті у власність сина. Однак, після смерті сина з'ясувалося, що між ними було укладено договір дарування і квартира, яка є єдиним місцем її проживання, їй не належить. Оскільки, на час укладення договору вона була людиною похилого віку, погано чула прочитане, підписала договір, довіряючи сину, вважає, що договір має бути визнаний недійсним, тому що її волевиявлення було направлене не на укладення договору дарування, а - договору довічного утримання. Також, вважає, що перебіг строку позовної давності слід починати з дня смерті сина - [INFO], так як до цього часу вона не мала можливості ознайомитися уважно з договором, який знаходився у сина. В судовому засіданні позивач підтвердила обставини, викладені в позовній заяві, пояснила, що була впевнена в тому, що між нею та сином укладено договір довічного утримання. Оскільки, вона не мала наміру дарувати свою частку квартири сину, просить визнати договір дарування не дійсним та визнати за нею право власності на 1/2 частку спірної квартири. Представник позивача - [PERSON] ( договір на надання правової допомоги від 01.01.2016 року , дійсний до 31.12.2017 року) /а.а.19/ в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, обґрунтовуючи обставинами, викладеними в позовній заяві, просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні не була присутньою , про час та місце розгляду справи повідомлена за зареєстрованою в установленому порядку адресою, надіслала заяву про розгляд справи за її відсутності, проти позову заперечувала. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти позову, пояснила, що [PERSON] - її чоловік, за життя між ним та його матір'ю укладено договір дарування, про що матір знала. Її чоловік за життя доглядав матір, допомагав їй, а після його смерті виник спір між спадкоємцями та позивач стала стверджувати, що не знала про укладення договору дарування, а вважала його договором довічного утримання. Просила у задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи - Третьої криворізької державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений. Державний нотаріус Третьої криворізької державної нотаріальної контори Ситнік О.О. просила розглядати справу за її відсутності, надала заперечення проти позову, в якому зазначила, що відповідно до Закону України «Про нотаріат» нотаріус при вчиненні нотаріальної дії обов'язково встановлює особу та визначає обсяг цивільної дієздатності, у разі , якщо особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноруч підписати документ та прочитати його - це робить інша особи, про що зазначається у посвідчувальному написі. Цивільна дієздатність позивача у неї сумніву не викликала. Позивач [PERSON] підписувала договір власноручно, отже, і самостійно прочитала його. Вислухавши сторони, представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. В силу ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень. Так, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності належала квартира [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло №Дз-439 від 21.03.2000 року, виданим Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської Ради народних депутатів та зареєстроване в Криворізькому міському бюро технічної інвентаризації за №194П-71-71( а.с.6) Згідно угоди про поділ часток у квартирі, що є спільною сумісною власністю від 14.09.2007 року, укладеною між [PERSON] та [PERSON], посвідченою державним нотаріусом Третьої криворізької державної нотаріальної контори Ситнік О.О. - змінена форма власності на приватну спільну часткову власність - визначено по 1/2 частці квартири кожному ( а.с.9). Угода підписана [PERSON] власноруч, примірник угоди відповідно до п.11 Угоди видано сторонам. Потім, 02.10.2007 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування 1/2 частини квартири, який посвідчено державним нотаріусом Третьої криворізької державної нотаріальної контори Ситнік О.О. ( а.с.10). Договір дарування підписано [PERSON] власноруч, примірник угоди відповідно до п.21 Договору видано обдарованому. [PERSON] помер [INFO], що вбачається з свідоцтва про смерть (а.с.5). Позивач зазначає, що про укладення договору дарування дізналася після смерті сина, під час укладення договору не мала наміру на відчуження своєї частки квартири на користь сина, оскільки не має іншого житла, а вважала, що укладає договір довічного утримання. Згідно ч.ч. 3,5 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частиною 1 ст.229 ЦК України встановлено, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Однак, суд не може погодитися з тим, що позивач на момент укладення договору дарування помилялася щодо обставин, які мають істотне значення. Так, відповідно до ст. 44 Закону України «Про нотаріат» під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. У разі потреби нотаріусу надається довідка про те, що особа не страждає на психічний розлад, який може вплинути на її здатність усвідомлювати свої дії та (або) керувати ними. У разі наявності сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус зобов'язаний звернутися до органу опіки та піклування за місцем проживання відповідної фізичної особи для встановлення факту відсутності опіки або піклування над такою фізичною особою. Нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Як зазначено нотаріусом у запереченнях проти позову, цивільна дієздатність [PERSON] у неї сумніву не викликала, нею встановлено дійсні наміри сторін правочину, при посвідченні договору роз'яснено зміст і наслідки договору. При посвідченні правочинів і вчиненні інших нотаріальних дій у випадках, передбачених законодавством, нотаріусом перевіряється справжність підписів учасників правочинів та інших осіб, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії. Нотаріально посвідчувані правочини, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса. Якщо фізична особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено ( ч.1,3 ст. 45 Закону України «Про нотаріат» ). Договір дарувальником підписано власноруч, отже і самостійно прочитано, тобто позивач була ознайомлена з договором дарування 02.10.2007 року і з цього часу слід починати перебіг строку позовної давності. До окремих видів вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, встановлено спеціальну позовну давність (частини третя, четверта статті 258 ЦК ( 435-15 )). Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК ( 435-15 ) - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. ЦК встановлено винятки з цього правила щодо окремих вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними (частини друга, третя статті 261 ЦК) (Постанова Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними », п.28). Однак, вимоги встановлені ч.ч.2,3 ст.261 ЦК України не розповсюджуються на позови про визнання договору недійсним, вчиненого під впливом помилки. Таким чином, суд не знаходить підстав для поновлення позивачу строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», роз'яснено, що суд зазначає у рішенні про відмову у позові з підстав пропуску без поважних причин строку для звернення з позовом, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», Відповідно до статей 229 - 233 ЦК ( 435-15 ) правочин,вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК ( 435-15 )), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Отже, суд вважає, що позивачем з урахуванням вимог ст.60 ЦПК України не доведено, що договір дарування укладений нею під впливом помилки, оскільки договір дарування позивачем був прочитаний та підписаний власноруч, нотаріусом роз'яснено зміст правочину та його наслідки. Вчинення нотаріусом нотаріальної дії виключає сумніви, що позивач не усвідомлювала значення, змісту, правових наслідків цієї дії. Доказів, які б спростовували дані обставини позивачем не надано. Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними », судам роз'яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом статті 216 ЦК ( 435-15 ) та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК ( 1618-15 ). Позивач в позовній заяві просить, як наслідок визнання договору недійсним, повернути у її власність 1/2 частку спірної квартири, шляхом визнання за нею права власності не неї. Але, відповідно ч.2 ст.229 ЦК України у разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Таким чином, оскільки суд відмовляє у визнанні договору дарування недійсним, отже, і підстави для визнання за позивачем права власності на 1/2 квартири відсутні, зазначена вимога є похідною. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити за недоведеністю. Позивача при зверненні до суду на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору в сумі 551,20 грн., тому судові витрати відповідно до ст. 88 ЦПК України слід компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed