Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася 15.06.2017 р. до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою, в якій, з урахуванням уточненого позову, просить визнати [PERSON] такою, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою №72 по вул. Деревянко 46 в м. Харкові, зі зняттям її з реєстраційного обліку за вказаною адресою. В обґрунтування заявленого позову зазначає, що разом із дружиною [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] є донькою позивача та зареєстрована у вказаній квартирі з 26.08.2016р., проте з 2016р. в ній не проживає, участі у витратах на утримання квартири не приймає та нею не цікавиться.Точна адреса її проживання позивачу невідома, стосунки вони не підтримують. Реєстрація відповідача у вказаній квартирі створює для нього, як для власника, перешкоди у користуванні та розпорядженні належним йому майном, він вимушений нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг та підтримувати жиле приміщення у належному стані. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав доводи викладені у позовній заяві, просив задовольнити позовні вимоги та пояснив, що відповідач з моменту реєстрації і до теперішнього часу жодного дня в квартирі не проживала, де на даний час проживає [PERSON] йому не відомо. Він та його дружина [PERSON] є безробітними та отримують у центрі зайнятості соціальні виплати, при цьому змушені нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, причину неявки суду не повідомила, про час та місце розгляду справи був повідомлена своєчасно та належним чином. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] зареєстрована у вказаній квартирі з 2016р. однак ніколи в ній не проживала, участі у сплаті комунальних послуг не здійснювала, ніяких особистих речей відповідача в квартирі не має та місце проживання [PERSON] їй невідомо. Зі згоди позивача суд приймає рішення про заочний розгляд справи та ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ч. 1\~ст. 224 ЦПК України. Суд, вислухавши позивача та третю особу, дослідивши наявні докази у матеріалах справи вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст. ст.\~11,\~60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 01.11.2005р., посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 1009, [PERSON] та його дружіні [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] (реєстрація в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 16.11.2005р.). Відповідач [PERSON] є донькою позивача [PERSON], тобто членом його сім'ї. Згідно довідки КП «Жилкомсервіс» дільниця №2 від 07.02.2017р. в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: з 28.12.2005р. [PERSON], [INFO] та його дочка [PERSON], [INFO], з 26.08.2016р. З акту комісії від 07.07.2017р., який засвідчено начальником дільниці №2 КП «Жилкомсервіс» [PERSON], вбачається, що [PERSON] зареєстрована з 26.08.2016р. в квартирі [ADDRESS] та з моменту реєстрації у вказаній квартирі не проживає, особисті речі [PERSON] в квартирі відсутні. Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 317 ЦК України, передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На підставі ч.1 ст.319 ЦК України власник майна володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно\~ст. 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до\~Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи та безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Проте відповідно до вимог ч.4 та ч.5 ст.9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно ч.1 ст.71 Житлового кодексу УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення лише протягом шести місяців Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла. Відповідно до норм ст.72 Житлового кодексу УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Таким чином, судом встановлено, що позивач є співвласником квартири [ADDRESS], відповідач, яка є членом сімї позивача, зареєстрована, однак не проживає у вказаній квартирі з 26.08.2016р. Оскільки відповідач не проживає у вказаній квартирі більше року, участі у витратах на утримання квартири не приймає, що в сою чергу змушує позивача сплачувати зайві кошти за комунальні послуги та є перешкодою у повній мірі здійснювати право власності, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги та визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання. Тобто відсутні підстави для вирішення у судовому порядку питання про зняття відповідача з реєстрації, у звязку з чим суд відмовляє у задоволенні вказаних вимог. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що позивачем при подачі позову до суду було сплачено судові витрати, а саме: судовий збір в розмірі 640,00 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, оскільки, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 317, 319, 391, 405 ЦК України, ст.9, ч.1 ст.71, ст.72 ЖК УРСРта

Outcome: partial