Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-24 00:00:00

позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, який неодноразово уточнювала і остаточно просить визнати нечинним договір довічного утримання від 26.06.2014, укладений між її бабцею - [PERSON] та [PERSON] у відповідності до ст.233 ЦК України як такого, що вчинений особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкарай невигідних умовах. Обгрунтовує уточнені позовні вимоги тим, що вона є спадкоємицею по представленю 1 черги за [PERSON] , яка померла [INFO] . Спадкове майно складається з квартири [ADDRESS] та речей домашнього вжитку. Зазначає, що вона та її мати [PERSON] доглядали за бабцею [PERSON] , яка важко хворіла, догляд здійнснювали як в квартирі, так і в лікарні, годували за власні кошти, купували необхідні ліки, здійснювали оплату комунальних платежів. Вказує, що [PERSON] при житті завжди висловлювалась про наміри залишити квартиру позивачу. Останні два роки, починаючи з 2012р стан [PERSON] погішршився, яка періодично знаходилась на стаціонарному лікуванні, біля бабці завжди знаходилась вона та її мати, вони купували продукти та потрібні ліки. Тим самим, до дня смерті [PERSON] тільки позивач та її мати піклувалися про неї. Крім цього, зазначає, що при житті у її бабці були сильні головні болі, запаморочення, вона не впізнавала близьких, через психічні розлади вона не розуміла значення своїх дій та не могла ними керувати. Вказала, що займалась похованням [PERSON] , виконала всі похоронні ритуали. Просить позов задовольнити. У провадження судді Чорна С.З. справа надійшла 23.11.2017. Ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 21.12.2017 об`єднано в одне провадження позов [PERSON] до [PERSON] про визнання договору довічного утримання недійсним із позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права володіння та користування квартирою [ADDRESS] шляхом виселення відповідача без наданння іншого житла. 24.01.2018 представником відповідача [PERSON] подано відзив на черговий раз уточнену позовну заяву [PERSON] (визнання правочину фіктивним), в якому категорично заперечує наведені підстави уточненого позову. Вказує, після укладення договору 26.06.2014 право власності на квартиру [ADDRESS] переоформлене на [PERSON] Остання, згідно умов договору, щомісяця перераховувала визначену з [PERSON] суму грошових ресурсів. Сторонни домовилися, що [PERSON] самостійно забезпечуватиме себе харчуванням, одягом, лікарськими засобами, по мірі виникнення потрібними послугами та всім необхідним для повноцінного життя. [PERSON] щомісяця сплачувала комунальні послуги, що надавалися квартирі [ADDRESS] у терміни, встановлені відповідними договорами про надання таких послуг. Вказав, що [PERSON] відповідно до прописаної у договорі умови намаглася компенсувати вартість ритуальних послуг особі, яка здійснила поховання [PERSON] . Зазначає, що відповідач за первісним позовом за спільною згодою з [PERSON] передала останній одноразове грошове утримання в сумі 40 000 гривень. Вважає, що наявними належними доказами повністю спростовуються доводи позивача про фіктивність правочину. Відповідач категорично заперечує, що оспорюваний договір довічного утримання від 26.06.2014, укладений між [PERSON] та [PERSON] , є удаваним, спрямованим на досягнення інших правових наслідків і приховує іншу волю його учасників. 21.06.2018 приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Міхнов О.В. подав заяву про розгляд справи у його відсутності та при вирішенні спору покладається на розсуд суду. Позивач [PERSON] 24.09.2018 подала суду заяву про зміну підстав позову, оскільки договір довічного утримання слід визнати нечинним у відповідності до ст.233 ЦК України, оскільки правочин вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалась. Ухвалою суду від 27.09.2018 закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Ухвалою від 27.09.2018 витребувано у приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Міхнова О.В. документи до договору довічного утримання між [PERSON] та [PERSON] від 26.06.2014. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, надала пояснення, аналогічні змісту позовної заяви, просить задоволити. Вказала, що проживає у квартирі своєї бабці, яку доглядала, поховала за власні кошти. В задоволенні позову [PERSON] до неї про усунення перешкод у користуванні та виселення з квартири просить відмовити за безпідставністю, оскільки її бабця при своєму житті бажала залишити квартиру лише їй. Представники позивача [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали, категорично заперечили позов [PERSON] . Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов [PERSON] заперечила, надала пояснення, які за змістом відповідають поданому відзиву на позов. Позов [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та виселення з квартири підтримує в повному обсязі та просить таку задовольнити. Представник третьої особи Сихівської районної адміністрації, як орган опіки та піклування Петришин О.І. в судовому засіданні просить позов [PERSON] про визнання правочину недійсним - задовольнити, а в задоволені позову [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та виселення з квартири - відмовити. Заслухавши вступні слова учасників процесу, показання свідків, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову [PERSON] про визнання правочину недійсним - слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 26.06.2014 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Міхновим О.В. Відповідно до умов вказаного договору [PERSON] , передала у власність [PERSON] належну їй квартиру [ADDRESS] , взамін чого [PERSON] , зобов`язується забезпечувати [PERSON] утриманням довічно на умовах цього Договору. Із копії договору вбачається, що нотаріусом особу [PERSON] встановлено та дієздатність перевірено. ( т.4 а.с.46-47). Із змісту оспорюваного договору вбачається, що при його посвідченні нотаріусом роз`яснено сторонам всі умови укладення договору (ст.ст.203, 214,229-235, 334, 744-757 Цивільного кодексу) момент набуття права власності на предмет договору (п.15). Згідно свідоцтва про смерть [PERSON] померла [INFO] , що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (т.1 а.с. 11). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] ствердила, що знала покійну [PERSON] , з 2012 вона хворіла, мати позивача [PERSON] навідувала [PERSON] , яка почала хворіти на початку 2014 року і її стан погіршився влітку 2014 року. Вона позичила [PERSON] . 10 000 тис. гривень на лікування. Покійна повідомила їй, що знайшла гроші у липні-червні 2014 року. Їй відомо, що покійна [PERSON] хворіла онкологічним захворюванням. У жовтні [PERSON] знаходилась на стаціонарному лікуванні у зв`язку із переломом ноги, через 3 дні після лікарні вона померла. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] ствердив, що в жовтні 2014 року він з [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні разом у 8 лікарні. Вказав, що [PERSON] доглядали позивач та її мати. Інших осіб він не бачив. Допитана в судовому засіданні [PERSON] показала, що покійна [PERSON] являється матір`ю її покійного чоловіка. Оскільки остання почала важко хворіти, тому у жовтні - листопаді 2012 року вона переїхала жити до бабці з метою догляду. Вона не була обізнана про укладений договір довічого утримання, їй відомо лише про позику коштів. Вказала, що [PERSON] при житті висловлювалась про намір передати квартиру у власність онуці [PERSON] . Після поховання покійної через два тижні передзвонила [PERSON] та запропонувала повернути кошти за поховання. Допитана в судовому засіданні позивач [PERSON] в якості свідка ствердила, що у 2012 році погіршився стан здоров`я у її бабці [PERSON] Вказала, що у лікарні доглядала за нею тільки вона та її матір. Після смерті [PERSON] вона вселилась у квартиру, де і знайшла договір довічного утримання. Стверджує, що [PERSON] сприймала договір довічного утримання як договір позики. Із висновку судово-психіатричного експерта №736 від 18.11.2016 (т.2 а.с.76-78) вбачається, що [PERSON] на період укладення договору довічного утримання 26.06.2014 не виявляла ознак психічного розладу, могла усвідомлювати значення своїх дій, керувати ними та передбачати їх наслідки. Дані про її перебування на час укладення договору довічного утримання в емоційному стані який би суттєво впливав на її дії відсутні. Судом враховується, що статтею 16 ЦК не передбачено такого способу захисту цивільних прав та інтересів як визнання правочину нечинним. Як вбачається з первісної позовної заяви та всіх заяв про зміну позовних вимог, зміну підстав позову - позивач [PERSON] не вказує, які її права порушено укладенням договору довічного утримання. Нею не подано суду доказів на підтвердження права на заявлення вимоги про визнання недійсним договору довічного утримання. Адже, [PERSON] не надано суду доказів, що вона зверталась із заявою про прийняття спадщини у встановленому законом порядку. Позивачкою [PERSON]. не доведено жодними належними та допустимими доказами недійсність («нечинність») договору довічного утримання на підставі ст. 233 ЦК України, тобто як такого що вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим інша сторона скористалась, з огляду на таке. Згідно з ч.ч.1 - 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст.ст. 744, 745 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Виходячи зі змісту ст.ст.203, 744 ЦК договір довічного утримання вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Згідно п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Посилаючись на ст. 233 ЦК України, позивач зазначає, що [PERSON] уклала договір під впливом тяжких обставин, а саме необхідності отримання 50 000 грн. для оплати обстеження та лікування онкологічного захворювання в Ізраїлі. За змістом ст.ст.203, 233, 744 КПК України при укладенні договору довічного утримання волевиявлення відчужувача має бути спрямоване на добровільне, без будь-яких примусів або впливу сторонніх осіб передання належного йому майна на користь набувача. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Отже, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася, при цьому для визнання такого правочину недійсним позивач повинен надати суду належні та допустимі докази, які свідчать про те, що: у особи, яка вчинила правочин, були наявні, тяжкі обставини; правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Необхідним критерієм для визнання правочину недійсним, з підстав передбачених вище, є доведення нерозривного причино - наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин. Аналізуючи матеріали справи суд надає належну оцінку тим обставинам, що позивач [PERSON] , користуючись правами, передбаченими ст.31ЦПК України почергово заявила фактично всі, передбачені ЦК України, підстави для визнання договору недійсним, вигадуючи все нові обставини і саме про це свідчать письмові докази, зібрані в матеріалах справи. Доводи позивача [PERSON] про вчинення [PERSON] правочину під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася документально спростовуються наявними у матеріалах справи доказами. Так, в первинній позовній заяві від 11.11.14 - позивач [PERSON] не вказує про онкологічне захворювання своєї бабусі та про необхідність її обстеження і лікування за кордоном (т. 1 ст. 2-3). Лише після ознайомлення із висновком судово - медичної експертизи трупа [PERSON] , яку було закінчено 21.11.2014 і в якій вказано причину смерті поперлої - онкологічне захворювання, позивач [PERSON] подає позовну заяву (в порядку ст. 31 ЦПК) від 28.01.2015, в якій вже зазначає про 50 тис. грн, які ніби то були потрібні для лікування онкологічного захворювання бабусі. Як вбачається із відповіді начальника Сихівського РВ від 15.05.2015 року (арк. 24), саме за заявою [PERSON] до Сихівського РВ проведено судово-медичну експертизу виявленого трупа [PERSON] для встановлення причин смерті. Наведене дає суду підстави прийти до висновку, що ні позивач, ні її матір не були проінформовані і обізнані про онкологічне захворювання [PERSON] та не контактували з останньою певний час до її смерті У медичних документах (медичних книжках) [PERSON] , наданих позивачем відсутнє згадування про наявність онкології. У виписці стаціонарного хворого № 10917 від 30.10.2014, яка передувала за 2 дні до смерті [PERSON] зазначено основні та супутні захворювання: ЦВХ на ґрунті церебросклерозу і гіпертонічної хвороби 2 ст. в стадії субкомпенсації, постгерпетична неврологія, гіпертонічна хвороба 2 ст., хронічний пієлонефрит, вірусний кон`юктивіт, перелом шийки правої стегнової кістки. Крім того, діагностичний висновок МРТ вказує, що 27.10.2014, тобто за 4 дні до смерті, обстежували голову [PERSON] , тоді як із висновку судово-медичного експерта вбачається, що [PERSON] померла від раку печінки. Крім письмових доказів, які на переконання суду спростовують доводи позивачки про те, що [PERSON] була змушена укласти оспорюваний договір під впливом тяжких обставин, покази свідка [PERSON] (колишньої невістки померлої, матері позивачки [PERSON] ) також їх спростовують. Так, свідок [PERSON] , відповідаючи на питання представника відповідача за позовом [PERSON] , двічі підтвердила, що [PERSON] не знала про своє онкологічне захворювання. Більше того, свідок вказала, що [PERSON] не знала про те, яку суму коштів необхідно для лікування. Також [PERSON] вказала, що [PERSON] в онкологічному диспансері на обліку не перебувала. За останній рік життя [PERSON] двічі була на стаціонарному лікуванні - у Львівському шкірно-венерологічному диспансері та в неврологічному відділенні 8-мої лікарні м. Львова. В Постанові ВСУ у справі № 6-551 цс від 16.04.2016 зазначено, що необхідним критерієм для визнання правочину недійсним є доведення в судовому процесі нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та зменшення тяжких обставин. Позивач [PERSON] не довела належними і допустимими доказами, що саме онкологічне захворювання призвело до вчинення правочину [PERSON] для отримання 50 тис. грн на лікування в Ізраїлі. При цьому, дослідивши письмові докази, суд переконаний, що [PERSON] , як особа, що укладала правочин, не знала про свій діагноз та укладала його саме для усунення несприятливих обставин. Суд надає належну оцінку тому, що жодних доказів з цього приводу позивачем [PERSON] представлено суду не було: ні медичного документу з детальним описом перебігу захворювання та фіксуванням подібного діагнозу, ні підтвердження звернення за консультацією до клініки в Ізраїлі з представленням таких документів. Натомість, суд враховує, що єдиний медичний документ, де зазначено «неуточнене онкологічне захворювання», в якому вказувалась можлива причина смерті [PERSON] , складений після настання смерті останньої. Натомість, твердження відповідачки за первісним позовом [PERSON] про те, що договір довічного утримання не був укладений під впливом тяжких обставин підтверджується відгуком та письмовими поясненнями приватного нотаріуса ЛМНО Міхнова Олега Володимировича, який посвідчував оспорюваний договір, а також поясненням менеджера ТОВ «Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів» [PERSON] , заявою співзасновника цього центру [PERSON] та показами свідка позивачки [PERSON] , а саме її матері і невістки померлої, [PERSON] . Чинним законодавством не вимагається щоб вартість переданого відчужувачем за договором довічного утримання майна була еквівалентною вартості послуг, які повинні бути надані набувачем за договором, у вартості першого та другого можуть бути досить істотні розбіжності, що залежить від домовленості сторін, а також від тривалості життя відчужувача, яку неможливо передбачити. Відтак, така обставина як «правочин укладений на вкрай невигідних умовах» також не доведена. Стаття 204 ЦК встановлює презумпцію правомірності правочину. Тобто, саме на позивачі лежить тягар доведення протилежного. Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Проте, всупереч вказаному, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження обставин, на які він посилається як на підтвердження свої позовних вимог. А відтак, в задоволені позову слід відмовити. Що стосується позову [PERSON] до [PERSON] , суд приходить до висновку про задоволення цих позовних вимог про усунення перешкод у здійсненні права володіння та користування належним чином квартирою [ADDRESS] шляхом виселення відповідача [PERSON] без надання іншого житла, оскільки 26.06.2014 між [PERSON] та [PERSON] укладений договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Міхновим О.В. Відповідно до умов вказаного договору, [PERSON] передала у власність [PERSON] належну їй квартиру [ADDRESS] . Після укладеного договору квартира [ADDRESS] була переоформлена на [PERSON] . [INFO] померла [PERSON] , у зв`язку із настання юридичного факту [PERSON] стала повноправною власницею квартири. Зважаючи на те, що [PERSON] проживає в спірній квартирі з 2014 року, в якої відсутні будь-які правові підстави відвідувати, користуватися, проживати, зберігати свої речі у квартирі [ADDRESS] , суд приходить до висновку, що слід усунути перешкоди у здійсненні права володіння та користування належним майном [PERSON] - квартирою [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житла. Крім того, вирішуючи питання стягнення судових витрат, відповідно до ст.141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з відповідача [PERSON] в користь позивача [PERSON] підлягають стягненню понесені останньою витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 280 грн., що підтверджені відповідною квитанцією. На підставі ст.ст. 203, 204, 215, 225, 317, 319, 321, 391 Цивільного кодексу України та

Outcome: approved