Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, який в ході розгляду справи уточнила, вказавши, що працювала на АТ «НДПІ «Механобрчормет» з 03.12.2007 р. по [NUMBER] , та звільнилась з посади інженера ІІІ категорії інформаційно-архівного відділу на підставі пункту першого статті 38 КЗпПУ за угодою сторін. Станом на дату звільнення сума заборгованості по заробітній платі становила 4898,01 грн., 30 жовтня 2018 р. їй виплачено борг в сумі 4211,91 грн., залишок складає 686,10 грн., який стягнуто рішенням суду від 29.11.2018 р., як і суму середнього заробітку за період з 17.01.2017 р. по 24.09.2018 р. включно. Період затримки повного розрахунку з нею при звільненні з 25.09.2018 р. по 03.06.2019 р. становить 172 робочих дні та складає суму в розмірі 26582,60 грн., яку вона просить стягнути з відповідача. Ухвалою суду від 19 березня 2019 р. прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження відповідно до пункту другого частини першої статті 274 ЦПК України, без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою суду від 04 червня 2019 року відмовлено АТ «НДПІ «Механобрчормет» у задоволенні клопотання про зупинення провадження по справі. В судове засідання сторони не з`явилися, про дату слухання були повідомлені своєчасно та належним чином в порядку, передбаченому статтею 128 ЦПК України. Позивач [PERSON] надала заяву про розгляд справи за її відсутності, вимоги позову підтримала з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач відзиву на позов не надав. Згідно вимог статті 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання, не надав суду належних доказів на підтвердження причини неявки, не подав відзив, представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. Як встановлено судом, [PERSON] з 03 грудня 2007 року по 16 січня 2017 року працювала в Акціонерному товаристві «Науково-дослідний та проектний інститут по збагаченню та агломерації руд чорних металів «Механобрчормет», на посаді інженера ІІІ категорії інформаційно-архівного відділу, звільнена за угодою сторін за пунктом 1 статті 38 КЗпПУ (а.с. 9-14 - копія трудової книжки). Положеннями статті 21 КЗпП України встановлено, що трудовий договір ? це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим, зокрема при укладенні трудового договору з фізичною особою. Згідно частини 3 статті 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 листопада 2018 року, стягнуто з Акціонерного товариства «Науково-дослідний та проектний інститут по збагаченню та агломерації руд чорних металів «Механобрчормет» на користь [PERSON] заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в сумі 686,10 грн., та середній заробіток за період з 17.01.2017 р. по 24.09.2018 р. в сумі 67229,25 грн. (а.с. 23- копія виконавчого листа). Станом на дату винесення рішення, відомостей про повну сплату вказаних сум позивачу за судовим рішенням, суду не надано. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Враховуючи викладене та період, за який з відповідача на користь позивача вже стягнуто середній заробіток, про що свідчать надана копія судового рішення, суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 25 вересня 2018 року по 03 червня 2019 року включно (постанова Верховного Суду від 21 лютого 2019 рокуу справі № 225/4384/16-ц). Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про плату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету міністрів України від 08 лютого 1995 № 100 (далі - Порядок). Так, абзацом третім пункту 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана ця виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати) Згідно наданих розрахункових листів (а.с. 17), середньоденний заробіток позивача складає 154,55 грн. (154,55 грн. (листопад 2016 р.) + 154,55 грн. (грудень 2016 р.) / 2 (кількість відпрацьованих днів). Період затримки розрахунку при звільненні, з врахуванням наданого судового рішення складає з 25 вересня 2018 р. по 03 червня 2019 р. включно та становить 172 робочих днів: 4 дні вересня 2018 року, 22 дні жовтня 2018 року, 22 дні листопада 2018 р., 20 днів грудня 2018 р., 21 день січня 2019 р., 20 днів січня 2019 р., 20 днів березня 2019 р., 20 днів квітня 2019 року (з врахуванням 30.04.2019 р. вихідного дня) 22 дні травня 2019 р. (з врахуванням 11.05.2019 р. робочого дня), 1 день червня 2019 р. (03.06.2019 р.). Середньомісячний заробіток позивача виходячи з викладеного складає 154,55 грн. * 172 днів = 26582,60 грн. Вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача Оскільки належним чином повідомлений про дату слухання справи відповідач відзиву на позов та доказів на його підтвердження, суду не надав, враховуючи, що цивільне судочинство згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, так як відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд розглядає справу на підставі наявних у справі доказів. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову та вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток в сумі 26582,60 грн. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат: судового збору в сумі 768,40 грн., сплачений нею при подачі позову (а.с. 29), тому оскільки позов підлягає задоволенню в повному обсязі, суд з врахуванням положень ст. 141 ЦПК України вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати, стягнувши їх з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved