Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про визнання недійсними свідоцтва про право власності та договору купівлі-продажу, мотивуючи свої вимоги тим, що позивач являється рідною дочкою [PERSON], який помер 07.12.2011 року. [PERSON] після розірвання шлюбу та розподілу спільного майна з матірю позивача [PERSON] відповідно до рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 05.12.1978 року у справі №2-96-1978 р. на підставі права власності належало 39/100 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами №178 по вул. Свердлова в м. Вінниці. Батько позивача [PERSON] був інвалідом І групи Великої Вітчизняної війни, престарілим, хворим, з поганим загальним станом здоровя, так як мав вади слуху та зору, та проживав в належній йому частці будинку разом зі своїм сином, а братом позивача [PERSON], який помер 07.11.2007 року. За кошти позивача, її батька та брата та спільними зусиллями до вищезазначеного будинку було здійснено прибудову, поновлено покрівлю, облаштовано у будинку усі зручності, тощо. Однак, у звязку з певними обєктивними обставинами зазначені перебудови не були введені в експлуатацію, а відтак вважались самочинними. Після смерті батька позивач, як спадкоємець за законом першої черги, звернулась із відповідною заявою про прийняття спадщини до Першої вінницької державної нотаріальної контори. Однак, при оформленні документів на спадок було виявлено, що 39/100 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами №178 по вул. Свердлова в м. Вінниці належать не померлому батькові [PERSON], а іншій особі. На підставі інформації, наданої Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві, позивачу стало відомо, що 39/100 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами №178 по вул. Свердлова в м. Вінниці належали відповідачу [PERSON] на підставі рішення третейського суду для вирішення конкретного спору від 21.02.2008 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання дійсним договору дарування від 14.02.2008 року 39/100 часток житлового будинку №178 по вул. Свердлова в м. Вінниці та визнання за нею права власності на вищевказану спірну частку будинковолодіння, державна реєстрація права власності зареєстрована КП «ВМБТІ» за №7927 в книзі №93, реєстраційний №35992129 від 13.02.2012 року в Реєстрі прав власності на нерухоме майно. Також, відповідачем [PERSON] було введено в експлуатацію самочинно збудовані будівлі (прибудови) до даного житлового будинку та в подальшому отримано свідоцтво про право власності на нерухоме майно №19387021 від 21.03.2014 року, видане державним реєстратором Реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції Вінницької області [PERSON] В послідуючому, відповідач [PERSON] здійснила відчуження 39/100 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами №178 по вул. Свердлова в м. Вінниці відповідачу [PERSON] за договором купівлі-продажу від 31.03.2014 року, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі за №425, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №12037603 від 31.03.2014 року. Позивач вважає, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно №19387021 від 21.03.2014 року, видане державним реєстратором Реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції Вінницької області [PERSON]В, про право власності відповідача [PERSON] на 39/100 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами №178 по вул. Свердлова в м. Вінниці, підлягає визнанню недійсним, оскільки останнє видано незаконно, без законних підстав виникнення права власності за відповідачем [PERSON], так як рішення третейського суду м. Вінниці від 21.02.2008 року є незаконним, оскільки на момент винесення останнього до повноважень третейського суду спір щодо визнання права власності на нерухоме майно був не підвідомчим. І, як наслідок, відповідач, заволодівши незаконно вищезазначеним нерухомими майном, відповідно не мала законних підстав для відчуження останнього відповідачу [PERSON], а тому договір купівлі-продажу від 31.03.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №425 також підлягає визнанню недійсним. Таким чином, вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові. Представники відповідачів за довіреностями [PERSON], [PERSON] позовні вимоги не визнали та просили в задоволенні останніх відмовити у звязку з безпідставністю. Заслухавши пояснення сторін, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, копії матеріалів спадкової справи Першої вінницької державної нотаріальної контори №272/2012 до майна померлого [PERSON], матеріалів інвентаризаційної справи №8649 щодо обєкта нерухомого майна будинку №178 по вул. Свердлова в м. Вінниці, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що згідно свідоцтва про смерть серії І-АМ №226037, виданого повторно В ДРАЦС Вінницького МУЮ Вінницької області 21.03.2012 року, [PERSON] помер 07.12.2011 року у віці 88 років в м. Вінниці, про що в Книзі реєстрації смертей 08.12.2011 року зроблено відповідний актовий запис за №3087 (а.с.98). Відповідно до рішення народного суду Замостянського району м. Вінниці від 05.12.1978 року у справі №2-98/1980 р. за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, поділ майна, [PERSON] належало право власності на 39/100 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудам №178 по вул. Свердлова в м. Вінниці, що складалось із: кімната 1-3, кімната 1-4, сарай літ.Б, погріб літ.п/Б, вбиральня літ.У (а.с.11), державна реєстрація права власності за яким проведена КП «ВООБТІ» 01.02.2008 року, про що записано в реєстрову книгу за №7927 книга №93, відповідно до копії реєстраційного посвідчення КП «ВООБТІ» від 01.02.2008 року (а.с.12). Рішенням третейського суду для вирішення конкретного спору від 21.02.2008 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання дійсним договору дарування та визнання права власності, позов задоволено, визнано дійсним договір дарування 39/100 часток будинковолодіння №178 по вул. Свердлова в м. Вінниці, укладений 14.02.2008 року у письмовій формі між [PERSON] та [PERSON]; визнано за [PERSON] право власності на 39/100 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами №178 по вул. Свердлова в м. Вінниці, у постійне користування якої переходять кімнати 2-1, 2-2, житловою площею 20,3 кв.м. (а.с.122). Згідно рішення про державну реєстрацію прав КП «ВМБТІ» від 13.02.2012 року №205 прийнято рішення про державну реєстрацію права приватної спільної часткової власності на 39/100 часток житлового будинку, що розташований по вул. Свердлова, 178 в м. Вінниці з присвоєнням реєстраційного номера 35992129 за [PERSON] (а.с.124), про що також свідчить [PERSON] про державну реєстрацію прав КП «ВМБТІ» №33152424 від 13.02.2012 року (а.с.123). Згідно копії матеріалів реєстраційних справ на обєкт нерухомого майна, що розташований за адресою: м. Вінниця, вул. Свердлова, 178, відповідачу [PERSON] державним реєстратором Реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції Вінницької області видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно №19387021 від 21.03.2014 року, а саме на 39/100 часток житлового будинку з прибудовою та спорудами, що розташований за адресою: Вінницька обл., м. Вінниця, вул. Свердлова, 178, загальною площею 79,3 кв.м., житловою площею 40,6 кв.м. (а.с.207). Як вбачається з [PERSON] з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №36261404 від 14.04.2015 року, наданого Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві, відповідач [PERSON] здійснила відчуження 39/100 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами №178 по вул. Свердлова в м. Вінниці відповідачу [PERSON] за договором купівлі-продажу від 31.03.2014 року, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі за №425, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №12037603 від 31.03.2014 року (а.с.16-21). За положеннями ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України яка регулює право особи на звернення до суду за захистом, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За змістом ст.ст.11, 15 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють визначені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Стаття 16 ЦК України містить перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів, серед яких, зокрема, є визнання правочину недійсним. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно з узагальненнями Верховного Суду України від 24.11.2008 року «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за правилами недійсності правочинів не можна визнавати недійсними документи, які за своїм змістом не є правочинами. Вбачається, що до таких документів слід відносити, наприклад, рішення органів державної влади; свідоцтва (про право власності на житло, про право на спадщину, про придбання майна з публічних торгів, державний акт на земельну ділянку, ордер, тощо); рішення, записи про реєстрацію (реєстрація домоволодіння, актів громадянського стану); протоколи загальних зборів господарських товариств, рішення загальних зборів громадських обєднань, розпорядження про реєстрацію за місцем проживання фізичної особи та багато інших документів (акт приймання-передачі, товарний чек). Таким чином, свідоцтво про право власності не можна визнати недійсним, оскільки останнє не є правочином. Окрім того, посилання позивача на те, що рішення третейського суду для вирішення конкретного спору від 21.02.2008 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання дійсним договору дарування та визнання права власності, яке стало підставою для державної реєстрації права власності на нерухоме майно за відповідачем [PERSON], є недійсним, оскільки на момент винесення останнього до повноважень третейського суду спір щодо визнання права власності на нерухоме майно був не підвідомчим, є безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди» (в редакції від 10.01.2008 року, яка була чинною на момент ухвалення третейським судом рішення від 21.02.2008 року), третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які спори, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком: 1) справ у спорах про визнання недійсними нормативно-правових актів; 2) справ у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов'язаних із задоволенням державних потреб; 3) справ, пов'язаних з державною таємницею; 4) справ у спорах, що виникають із сімейних правовідносин, крім справ у спорах, що виникають із шлюбних контрактів (договорів); 5) справ про відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом; 6) справ, однією із сторін в яких є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, державна установа чи організація, казенне підприємство; 7) інших справ, які відповідно до закону підлягають вирішенню виключно судами загальної юрисдикції або Конституційним Судом України; 8) справ, коли хоча б одна із сторін спору є нерезидентом України. Таким чином, вищевикладене свідчить, що на момент прийняття третейським судом рішення від 21.08.2008 року, останній був наділений відповідними повноваженнями щодо розгляду даної категорії справ. До того ж, рішеннятретейського суду для вирішення конкретного спору від 21.02.2008 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання дійсним договору дарування та визнання права власності, яке стало підставою для державної реєстрації права власності на нерухоме майно за відповідачем [PERSON], є чинним та ніким не скасовано на момент розгляду справи, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про протилежне. А відтак, позовні вимоги в частині визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно №19387021 від 21.03.2014 року, виданого державним реєстратором Реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції Вінницької області [PERSON]В, про право власності за [PERSON] на 39/100 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами №178 по вул. Свердлова в м. Вінниці, не підлягають задоволенню у звязку з безпідставністю. Що ж стосується позовних вимог позивача в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 31.03.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №425, у звязку з тим, що відповідач [PERSON] не мала законних підстав відчужувати відповідачу [PERSON] 39/100 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами №178 по вул. Свердлова в м. Вінниці, то суд вважає, що останні також не підлягають задоволенню з наступних міркувань. Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Натомість, підстави, передбачені статтею 203 ЦК України, які б слугували для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 31.03.2014 року, укладеного між сторонами, відсутні. Окрім того, за змістом ч.1 ст.15 ЦК України, ч.1 ст.3 ЦПК України звернення особи до суду за захистом має бути зумовлене порушенням, невизнанням або оспорюванням її права, свободи чи інтересу, у протилежному випадку, за відсутності такого порушення судовий захист чинним законодавством України не передбачений. А тому, незважаючи на те, що позивач являється спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON], під час укладення оспорюваного правочину власником 39/100 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами №178 по вул. Свердлова в м. Вінниці являлась відповідач [PERSON], право позивача ніяким чином не порушено, а відтак останнє не підлягає судовому захисту. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed