Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів (аліментів) на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі у розмірі 300 (триста) грн. щомісяця. В позовній заяві вказала, що від шлюбу із відповідачем [PERSON] мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO], яка проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач проживає окремо, дитині не допомагає, хоча має таку можливість, тому просила свій позов задовольнити. В судове засіданні сторони не прибули, надавши заяви про розгляд справи без них. Позивач свій позов підтримала та просила його задовольнити. Відповідач позов визнав. У зв'язку з цим, у відповідності з вимогами ч.2 ст.158 та ч.2 ст.197 ЦПК України суд вважає можливим розглянути зазначену цивільну справу без участі сторін та без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши надані сторонами письмові докази, суд вважає можливим позов задовольнити. Так, відповідно до п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Стаття 51 Конституції України та ст.ст.150 і 180 СК України встановлюють для батьків обов'язок виховувати та утримувати своїх неповнолітніх дітей до їх повноліття. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками неповнолітньої [PERSON], [INFO] (копія свідоцтва про народження дитини серії [ADDRESS], повторно видана 16 серпня 2016 року Кодимським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області). В даний час сторони проживають окремо, шлюб між ними розірвано, дитина перебуває на утриманні позивача. Отже, відповідач [PERSON] законодавчо зобов'язаний утримувати свою неповнолітню дитину до її повноліття, проте свій обов'язок належним чином не виконує, що було встановлено в судовому засіданні. У статті 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до ст.9 Конституції України є складовою національного законодавства, вказано, що держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобов'язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від неналежного піклування з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Одним із способів захисту прав неповнолітніх дітей при ухиленні батьків від обов'язку їх утримувати є законодавчо передбачена можливість стягнення коштів на їх утримання в судовому порядку. Так, згідно зі ст.181 Сімейного кодексу України по рішенню суду кошти на утримання неповнолітньої дитини (аліменти) можуть бути присуджені в частині від доходу (заробітку) платника аліментів, або в твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст.184 СК України аліменти у твердій грошовій сумі визначаються, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають важливе значення. Відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дітей, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника інших дітей, непрацездатних осіб, інші обставини, що мають істотне значення. Позивач, заявлений позов визнав у повному обсязі, тому суд вважає можливим стягувати з відповідача аліменти у заявленому позивачем розмірі. На підставі викладеного,

Outcome: approved