Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-16 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «РОСВЕН ІНВЕСТ Україна», треті особи: приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Вольф Тетяна Леонідівна, приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу м. Києва Колейчик Володимир Вікторович, Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, в якому просила визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 2416 від 16 липня 2019 року, вчинений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області, Колейчиком В.В. про стягнення з [PERSON] заборгованості не виплаченої в строк за кредитним договором від 20 січня 2014 року № 007-04534-200114, укладеним з ПАТ «Дельта Банк» на користь ТОВ «Росвен Інвест Україна» за період з 26 січня 2018 року по 03 липня 2019 року в сумі 21 812,43 гривень, а також витрати за вчинення виконавчого напису у сумі 500,00 гривень. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що у вересні 2019 року позивач дізналась, що приватним нотаріусом Колейчиком В.В. вчинено виконавчий напис № 2416 від 16 липня 2019 року. В подальшому, приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Вольф Т.Л. за місцем роботи позивача, була надіслана постанова про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. Однак позивач вважає даний виконавчий напис № 2416 від 16 липня 2019 року таким, що не підлягає виконанню з наступних підстав. По-перше, кредитний договір № 007-04534-200114 від 20 січня 2014 року був укладений між позивачем та ПАТ «Дельта Банк». Про передачу права вимоги за кредитом ТОВ «Росвен Інвест Україна» позивач не була повідомлена, як і не отримувала жодної претензії або вимоги про сплату заборгованості за кредитом. У зв`язку з чим, остання не ає можливості перевірити правильність розрахунку суми заборгованості за кредитом та правомірність вимоги відповідача до позивача. По-друге, як вбачається зі змісту виконавчого напису, період, за який провадиться стягнення - з 26 січня 2018 року по 03 липня 2019 року. Однак позивач зазначає, що заборгованість з`явилася ще в серпні-вересні 2014 року, коли на території Донецької та Луганської областях розпочалася антитерористична операція, позивач припинила сплату за кредитом та більше платежів не здійснювала. Крім того, відповідно до умов кредитного договору , строк дії ліміту кредитної лінії становить 364 календарних дні з моменту укладення договору, тобто з 20 січня 2014 року, тому строк примусового стягнення виник у відповідача з січня 2015 року. Таким чином, нотаріус, здійснив виконавчий напис поза межами встановленого трирічного строку. Позивач в судове засідання не з`явилась, подала заяву про слухання справи у її відсутність. На задоволенні позовних вимог наполягала і повному обсязі та просила її задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився. Повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Третя особа-1 в судове засідання не з`явилась. Повідомлялася належним чином. Про причини неявки суд не повідомила. Третя особа-2 в судове засідання не з`явився. Подав клопотання про розгляд справи у його відсутність. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 03 грудня 2019 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 09 січня 2020 року цивільну справу направлено за територіальною підсудністю до Дніпровського районного суду м. Києва. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12 лютого 2020 року клопотання позивача [PERSON] про відстрочення сплати судового збору задоволено. Відстрочено сплату позивачем судового збору за подання до суду позовної заяви до ухвалення рішення по справі. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06 березня 2020 року клопотання позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції було задоволено. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 24 квітня 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача після відкриття провадження з будь-якими клопотаннями до суду не звертався. Відповідач відзив на позов до суду не подав, та з будь-якими клопотаннями до суду не звертався. Третя особа пояснення на позов та/або будь-які клопотання до суду не подавав. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Отже зміст положень зазначених норм цивільного та цивільного процесуального права свідчить про те, що підставою для судового захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання. З матеріалів справи вбачається, що між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] було підписано заяву № 007-04534-200114 за умовами якої [PERSON] отримала кредитний ліміт в сумі 25 000,00 гривень строком на 364 календарні дні. 16 липня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колейчиком В.В. було вчинено виконавчий напис № 2416 відповідно до якого запропоновано стягнути з [PERSON] , яка є боржником за кредитним договором № 007-04534-200114 від 20 січня 2014 року, укладеним із ПАТ «Дельта Банк», право вимоги за яким перейшло до ТОВ «Росвен Інвест Україна» на користь ТОВ «Росвен Інвест Україна». Стягнення заборгованості проводилося за період з 26 січня 2018 року по 03 липня 2019 року. Сума заборгованості складає 21 812,43 гривень в тому числі: прострочена заборгованість за сумою кредиту становить 15 654,40 гривень, прострочена заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом становить - 6 158,03 гривень. А також, 500 гривень за вчинення виконавчого напису. Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Вольф Т.Л. від 27 серпня 2019 року було звернуто стягнення на дохід, який боржник отримує у ТОВ «Перша міська компанія» у розмірі 20% із заробітної плати боржника після відрахування податків до виплати загальної суми боргу (25 043,67 гривень). В обґрунтування позовних вимог було зазначено про те, що приватним нотаріусом було вчинено виконавчий напис із порушенням вимог закону, а саме, що позивач не була повідомлена про передачу права вимоги ТОВ «Росвен Інвест Україна» та не отримувала від відповідача жодної претензії або вимоги щодо сплати заборгованості за кредитом, що підлягають стягненню та не було дотримано строків позовної давності в три роки. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, суд вважає за необхідне зазначити про те, що за загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому, відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із частиною першої ст. 1 Закону України «Про нотаріат», нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється ЗУ «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі в тексті - Порядок). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку. Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). У відповідності з наведеними нормами, вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов договору застави здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачом та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою КМУ від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачом. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису. Однак, характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачом документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачом документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачом. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачом відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного, тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису, а тому суд при вирішенні спору не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачом документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачом, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі №6-887цс17. Таким чином, обов`язок доводити суду наявність спору з приводу наявності чи відсутності заборгованості за кредитним договором покладено саме на боржника, який в даному випадку є позивачем по справі. Водночас контекстний аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку, що безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, яка виключає можливість спору з боку боржника щодо її розміру, строку, за який вона нарахована, тощо, а відтак, і документи, які підтверджують її безспірність і на підставі яких нотаріуси здійснюють виконавчі написи, мають бути однозначними, беззаперечними та стовідсотково підтверджувати наявність у боржника заборгованості перед кредитором саме в такому розмірі. Суд звертає увагу на те, що позивач, звертаючись до суду з даною позовною заявою про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню в тому числі і з підстав його вчинення у відсутності обов`язкових документів, передбачених законом, не надав суду відповідних доказів на підтвердження викладеного. Крім того, будь-яких клопотань про витребування необхідних доказів на підтвердження позовних вимог, стороною позивача ані при пред`явленні позову, ані після відкриття провадження у справі, - заявлено не було. Слід зазначити про те, що згідно із ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною 5 наведеної статті, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Крім того, відповідно до частини 7 наведеної статті суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи і згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України це не є обов`язком суду. Сторона позивача не надала суду жодних доказів на обґрунтування позовних вимог, обмежившись лише твердженнями в позові про незаконність спірного виконавчого напису. Крім того, будь-яких клопотань про витребування документів, на підставі яких, зокрема, приватним нотаріусом було вчинено виконавчий напис, до суду не надходило, а тому суд об`єктивно був позбавлений можливості перевірити, викладені в позовній заяві доводи та обґрунтування. При цьому, суд зазначає про те, що відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Враховуючи вищенаведене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, суд приходить до висновку, що стороною позивача не доведено обґрунтованість позовних вимог, а відтак в задоволенні позову слід відмовити. Щодо розподілу судових витрат, то слід зазначити наступне. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12 лютого 2020 року клопотання позивач про відстрочку сплати судового збору було задоволено та відстрочено сплату до ухвалення рішення по даній справі. Як вбачається з матеріалів справи, станом на сьогодні позивачем судовий збір в розмірі 840 гривень 80 копійок сплачено не було. Відповідно до ч. 2 ст. 136 ЦПК України, якщо у встановлений судом строк судові витрати не будуть сплачені, заява відповідно до статті 257 цього Кодексу залишається без розгляду, або витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли сплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення. Таким чином, суд приходить до висновку, про стягнення судових витрат у вигляді судового збору з позивача у розмірі 840 гривень 80 копійок на розрахунковий рахунок Дніпровського районного суду м. Києва. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати у справі слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

Outcome: approved