Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання її власником автомобіля марки «Peugeot 206», 2003 року випуску, номер шасі [NUMBER], д.н.з. [NUMBER] на підставі договору купівлі-продажу автомобіля від 02.08.2008р.укладеного із [PERSON] В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 02.08.2008р. уклала з відповідачем договір купівлі-продажу транспортного засобу марки «Peugeot 206», 2003 року випуску, номер шасі [NUMBER], д.н.з. [NUMBER], після чого останній оформив на її ім'я генеральну довіреність щодо володіння, користування та розпорядження таким майном. З цього часу користується таким автомобілем та несе витрати по його утриманню та ремонту. Наприкінці 2015 року звернулась до державних органів з приводу перереєстрації вказаного автомобіля на своє ім'я, однак працівники поліції повідомили, що для вчинення такої дії необхідно особисто з'явитись відповідачу, позаяк довіреність, що видавалась останнім на її ім'я закінчилась у 2011 році. З'явитись з відповідачем не має можливості, оскільки всі контакти з ним втрачено. Відомий їй контактний номер телефону не відповідає, а за адресою, вказаною у договорі купівлі-продажу відповідач не проживає. Чинне законодавство вказує, що купівля-продаж транспортного засобу здійснюється шляхом укладення письмового договору, без обов'язкового нотаріального посвідчення та реєстрації такого договору. Оскільки, будучи власником майна на підставі чинного договору, позбавлена можливості здійснювати дії щодо розпорядження, просить в судовому порядку визнати за нею право власності. У судове засідання позивач та її повноважний представник не з'явились. Останній, заявою до суду просить справу слухати без його участі, позовні вимоги підтримує повністю, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився повторно, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Зі згоди представника позивача та на підставі наявних у справі доказів суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані в ній докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. Судом встановлено, що 02.08.2008р. між сторонами укладено договір купівлі-продажу (а.с.4), за яким відповідач продав, а позивач придбала автомобіль марки «Peugeot 206», 2003 року випуску, номер шасі [NUMBER], д.н.з. [NUMBER]. Згідно з ч. 1 ст. 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші. Підстави набуття права власності закріплені в ст. 328 ЦК України, згідно з якою, воно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків Приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно вимог ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. При цьому, закон не вимагає обов'язкового нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу транспортного засобу. Верховний Суд України під час розгляду цивільної справи № 6-100цс15 в своїй постанові від 03.06.2015р. на основі аналізу положень частини першої, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. ч. 1, 2 ст. 205, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 1212 ЦК України зазначив, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України. Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Згідно вимог ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Під час розгляду іншої справи № 6-1851цс15 Верховний Суд України в своїй постанові від 30.03.2016р. зазначив, що норми ст. 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Таким чином, суд не вбачає перешкод для задоволення позовних вимог, оскільки спірний автомобіль набутий позивачем у власність не забороненим законом способом шляхом укладення договору купівлі-продажу, який згідно чинного на момент укладення законодавства вважається дійсним, а в судовому порядку таке право, набуте на законних підставах, лише підтверджується. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 940,21 грн., сплата якого підтверджується відповідними квитанціями (а.с.1, 16). На підставі наведеного та

Outcome: approved