Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-30 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому, просить суд: стягнути з [PERSON] аліменти на її утримання в розмірі 1 000 гривень до досягнення дитиною трьох років; стягнути з [PERSON] аліменти на утримання дочки [PERSON] в розмірі 4 000 гривень до досягнення дитиною повноліття. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що шлюб між нею та відповідачем був зареєстрований 14.07.2017 року в Центральному відділі державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1410. Від шлюбу народилась дитина - [PERSON] [INFO] . З відповідачем в справі вони проживають окремо, дитина проживає з нею та знаходиться повністю на її утриманні, відповідач фінансово зовсім їм не допомагає, крім того з часу встановлення карантину відповідач жодного разу не навідався до дитини, жодного разу не привіз продуктів харчування та засобів гігієни. У зв`язку з тим, що на даний час вона ще знаходиться у декретній відпустці, їй фінансово допомагає тільки її мати. На даний час в провадженні Дніпровського районного суду м. Києва (справа № 755/3524/20) знаходиться цивільна справа за її позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Також відповідно до Договору про поділ майна подружжя від 02.03.2020 р. завірений приватним нотаріусом Мельник Л.С, їх спільне майно розділено таким чином: автомобіль марки «КІА» модель soul, 2015 р.в., автомобіль марки «КІА» модель гіо, 2013 р.в., автомобіль марки «MERCEDES-BENZ» модель С250, 2013 р.в., належить на праві особистої приватної власності відповідачу; телевізор Samsung LED 22Н5610АК, належить на праві особистої приватної власності їй. Враховуючи те, що вона знаходиться в декретній відпустці та не отримує доходу, а відповідач працює, не має на утриманні інших осіб, вважає, що він має можливість платити аліменти в розмірі 5 000 гривень, на її утримання до досягнення дитиною трьох років та на утримання їх доньки до досягнення дитиною повноліття. 04 травня 2020 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін. 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України від 30 березня 2020 року №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким розділ ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України доповнено пунктом 3 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину». 10 липня 2020 року до суду надійшов відзив відповідача, в якому останні просить суд у задоволенні позову в частині стягнення з [PERSON] аліментів на утримання [PERSON] відмовити, встановити аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Свої заперечення щодо позовних вимог відповідач обґрунтовує тим, що з позивачкою проживають окремо, не ведуть спільне господарство з січня 2020 року та знаходяться на стадії розлучення. Весь цей час відповідач по мірі можливості фінансово допомагає дитині та дружині, сплачує добровільні аліменти про що свідчать банківські виписки по картковому рахунку. У період карантину відповідачем неодноразово завозилися продукти харчування та засоби гігієни. 29 квітня 2020 року відповідач з подарунками та грошовими коштами вітав доньку з Днем народження. Таким чином, зазначена позивачкою у позовній заяві інформація не відповідає дійсності. Питання поділу майна не відноситься до даної справи та позивачкою добровільно підписано договір про поділ майна подружжя від 02.03.2020 року, який завірено нотаріально. Поділ майна відбувся за домовленістю, оскільки грошова сума внесена відповідачем у купівлю житла позивачкою не повертається. Автомобілі, зазначені у вказаному договорі, знаходяться у розбитому стані та не підлягають ремонту, таким чином отримання будь-якого доходу шляхом їх використання не вбачається можливим. З 30 жовтня 2019 року відповідач офіційно не працює, підприємницька діяльність, як фізичної особи-підприємця, припинено та триває процедура зняття з обліку у Центрі обслуговування платників податків за місцем реєстрації. Щодо аліментів на дружину, то зазначає, що позивачка є особою працездатного віку, має неофіційний дохід від своєї професійної діяльності, таким чином має змогу забезпечити себе особисто. Відповідач на даний час є безробітним, не має свого житла, інших матеріальних благ тощо, таким чином не має змоги надавати матеріальну допомогу колишній дружині. Щодо стягнення аліментів на дитину, то відповідач від утримання дитини не ухиляється та при будь-якому можливому заробітку допомагає. Позивачці було запропоновано вирішити дане питання у досудовому порядку шляхом укладання нотаріально завіреного договору про сплату аліментів на дитину, на що була отримана відмова. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Зважаючи на матеріальний стан відповідача, та інші зазначені вище докази, вважає за доцільне встановити мінімальний гарантований розмір аліментів не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 17 липня 2020 року набрав чинності Закон України від 18 червня 2020 року №731-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого пункт 3 розділу XII «Прикінцеві положення» Цивільного процесуального кодексу України викладено в такій редакції: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.» Відповідно до прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу X «Прикінцеві положення» Господарського процесуального кодексу України, пункту 3 розділу XII «Прикінцеві положення» Цивільного процесуального кодексу України, пункту 3 розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом. Позивачем відповіді на відзив подано не було, як і клопотань про продовження, поновлення процесуальних строків до суду не надходило. 04 серпня 2020 року позивачем подана до суду заява про збільшення позовних вимог. Статтею 49 Цивільного процесуального кодексу України визначаються процесуальні права та обов`язки сторін. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 49 Цивільного процесуального кодексу України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. За приписами ч. 5 ст. 49 Цивільного процесуального кодексу України у разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої та частинами третьою і четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у рішенні суду. Всупереч вимогам вказаної вище норми закону позивачем не надано суду належних доказів направлення копії заяви про збільшення позовних вимог відповідачу, що є підставою для відмови у прийнятті до розгляду вказаної заяви, яке підлягає поверненню позивачу. Інших заяв по суті справи не надходило. Таким чином, суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як убачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] 14 липня 2017 року зареєстрували шлюб, про що Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у місті Києві зроблено відповідний актовий запис №1410. [INFO] народилася [PERSON] , батьками якої є [PERSON] та [PERSON] . Судом встановлено, що сторони проживають окремо, малолітня дитина проживає разом із матір`ю. Згідно виписки по рахункам відкритих у АТ КБ «ПРИВАТБАНК», [PERSON] у період з березня 2020 року здійснював періодичні перекази грошових коштів у якості аліментів на ім`я [PERSON] , у розмірі по 500 гривень. Відповідно до відомостей трудової книжки [PERSON] звільнений 30.10.2019 з посади адміністратора ФОП [PERSON] за власним бажанням. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 9 статті 7 СК України визначено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно з вимогами ст. 181 Сімейного кодексу України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Статтею 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 184 Сімейного кодексу України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», установлено прожитковий мінімум дітей віком від до 6 років: з 1 січня 2020 року - 1779 гривень, з 1 липня - 1859 гривень, з 1 грудня - 1921 гривня. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З матеріалів справи вбачається, що позивач проживає разом з малолітньою дитиною, відповідач періодично надає позивачу допомогу в утриманні дитини. При цьому, відповідач є особою працездатного віку, законодавчо на останнього покладено обов`язок забезпечення утримання та виховання власної дитини. При цьому, законодавством таким обов`язок в рівній мірі покладається і на позивача. Позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини у розмірі 4000 гривень. В той же час, така сума позивачем у позові не обґрунтована, доказів понесення позивачем витрат на дитину, який би у своїй сукупності свідчив про необхідність саме заявленої позивачем суми аліментів, до позовної заяви не долучено. Таким чином, враховуючи вимоги ст. 182 Сімейного кодексу України, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення аліментів на утримання дитини, та вважає за необхідне стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітньої дитини у розмірі 2000 гривень, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, з подальшою індексацією відповідно до закону, і до досягнення дитиною повноліття, що буде необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та відповідатиме принципам розумності та справедливості. Частиною 9 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. За положеннями ч. 2 ст. 75 Сімейного кодексу України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Згідно із ч. 1 ст. 80 цього Сімейного кодексу України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Частиною 2 статті 84 Сімейного кодексу України визначено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. У відповідності до норм ч. 4 ст. 84 Сімейного кодексу України дружина з якою проживає дитина має право на утримання незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе позовні вимоги в частині стягнення аліментів на утримання позивача, у зв`язку з проживанням останньої із малолітньою дитиною, задовольнити частково та стягнути з відповідача аліменти на утримання позивача до досягнення дитиною трирічного віку у розмірі по 500 гривень, щомісячно, оскільки відповідачем, як особою працездатного віку не доведено перед судом неможливості надання матеріальної допомоги позивачу. Відповідно до ч. 1 ст. 79 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Згідно ч.1 ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: approved