Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю\~ «[PERSON] Трейд» про визнання договору недійсним та стягнення коштів. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що у серпні 2015 року по рекламному оголошенню вона звернулась до ТОВ [PERSON] Трейд, офіс якого був розташований по вул. Плеханівській, 63, кімната 307А в місті Харкові, у звязку з тим, що хотіла придбати на умовах лізингу автомобіль «Рено Дастер». В офісі знаходилось декілька співробітників, які запевнили позивача в тому, що їх фірма поставить їй автомобіль, вартість якого в сумі 280000 гривень можна сплатити за договором частинами. Перед підписанням договору [PERSON] ставила співробітникам фірми багато запитань про авто, його якість, про графік платежів, і їй було повідомлено, що фірма не є офіційним дилером даної торгівельної марки авто, однак вони планують укласти такий договір, що в разі здійснення позивачем передплати в сумі 25200 грн, через тиждень їй доставлять авто, і так як у відповідача немає майданчика, то позивач повинна буде забрати автомобіль не пізніше 22 серпня, попередньо оглянувши машину і протестувавши її, і якщо позивачеві все сподобається, то сторони повинні були підписати якісь додаткові документи. Повіривши цій інформації, 12 серпня 2015 року [PERSON] уклала з менеджером [PERSON], який діяв від імені ТОВ [PERSON] Трейд, договір фінансового лізингу на покупку автомобіля, а також здійснила платіж в сумі 25200 грн. Після цього позивач очікувала до 18 серпня, так як по завірянням співробітників фірми, саме в цей день її автомобіль буде доставлено до міста Харкова. Однак, коли позивач зателефонувала 18.08.2015 відповідачеві, то на її телефонний дзвінок співробітники відповіли, що автомобіль не доставлено, проте його буде доставлено наступного вівторка і вони самі зателефонують позивачеві. У наступний вівторок позивачеві повідомили, що автомобіля немає у звязку з митними процедурами, наступного вівторка у звязку з передпродажною підготовкою, ще наступного вівторка внаслідок формування автовоза. Аналізом таких дій позивач зрозуміла, що її вводять в оману, тому звернулась до офісу відповідача і попросила розірвати договір та повернути їй кошти, однак позивачеві порекомендували звернутись до центрального офісу, який розташований у м. Києві. При зверненні до центрального офісу [PERSON] повідомили, що вона повинна додатково доплатити до 50% вартості авто, тоді їй доставлять автомобіль, а якщо вона хоче розірвати договір, то сплачена нею сума поверненню не підлягає, так як вважається платою за складання договору фінансового лізингу, хоча при укладенні договору позивач ставила співробітникам ТОВ «[PERSON] Трейд» запитання щодо можливості повернення їй сплачених коштів, і її запевнили, що повернути кошти буде можливим. На письмову заяву позивача від 18.09.2015 щодо розірвання договору фінансового лізингу № 00064 від 12.08.2015 та повернення коштів [PERSON] отримала відповідь про те, що договір розірвано та згідно п. 12.1 ст. 12 Договору сплачений позивачем платіж в сумі 25200 гривень за оформлення договору поверненню не підлягає. Проаналізувавши умови договору лізингу від 12.08.2015, відповідно до якого товариство зобовязалось придбати у свою власність та передати позивачеві у користування автомобіль «[PERSON] Привиледж 1,50», а позивач зобовязалась періодично сплачувати за користування автомобілем лізингові платежі, [PERSON] вважає, що умови договору фінансового лізингу не відповідають діючому законодавству та порушують її права як споживача. Так, за умовами вищезазначеного договору до отримання автомобіля [PERSON] мала сплатити товариству більше половини його вартості, зокрема, платіж за оформлення договору у розмірі 9% від вартості автомобіля, авансовий платіж у розмірі не менше 50% вартості предмета лізингу, відшкодування зміни вартості предмета лізингу, платіж за передачу предмета лізингу, витрати за реєстрацію та страхування предмета лізингу. Такі умови позивач вважає несправедливими, а обовязок сплатити 50% вартості автомобіля у вигляді авансу є фактичним залученням коштів для його придбання, що потребує ліцензії як для залучення фінансових активів від фізичних осіб, яка у ТОВ «[PERSON] Трейд» відсутня. Також позивач вважаю, що вказаний договір лізингу є нікчемним, тому що в силу Закону України «Про захист прав споживачів», відповідач застосував нечесну підприємницьку практику. Окрім того, договір не було посвідчено нотаріально. У звязку з наведеним, позивач вважає, що необхідно застосувати наслідки нікчемного та недійсного правочину і стягнути з ТОВ [PERSON] Трейд на її користь сплачений за договором лізингу платіж в розмірі 25200 грн. На підставі вищевикладеного позивач була змушена звернутися до суду за захистом своїх цивільних прав. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини зазначені в позові. Відповідач в судове засідання не зявився , хоча відповідно до ч. 3 ст. 74 ЦПК України повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи, однак судові повістки , що направлялись за місцем реєстрації відповідача, за фактичним місцем його знаходження , зазначеним в договорі неодноразово повернулися до суду за закінченням терміну зберігання. Крім того, судом відповідно до вимог, передбачених ч.6 ст. 74 ЦПК України, судова повістка про виклик відповідача у судове засідання , призначене на 27.01.2017 року, була направлена на електронну пошту відповідача , вказану в договорі фінансового лізингу, яка була отримана адресатом ( а.с. 79). Однак, в порушення вимог ч2 ст. 77 ЦПК України відповідач не повідомив про причини неявки. Відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обовязки. У звязку з чим суд вважає за необхідне розглянути справу без участі відповідача , виходячи з вимог ст. 74 ЦПК України та рішення Конституційного суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011, згідно яких в разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема, позовна заява), вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Згідно статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд зі згоди представника позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Розглянувши цивільну справу в межах заявлених вимог, вислухавши пояснення позивача, повно і всебічно дослідивши матеріали справи , наявні в них докази, суд приходить до наступного. Відповідно до вимог ч. 1\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з\~ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до \~ст. 57 ЦПК України\~доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. Згідно до вимог ч.ч. 1, 4\~ст. 60 ЦПК України, кожна із сторін зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 12.08.2015 між сторонами укладено договір № 00064 фінансового лізингу, відповідно до умов якого лізингодавець зобовязується придбати у продавця предмет лізингу, а саме: транспортний засіб Reno Daster, Privilege, 1,50, та передати даний предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на умовах, визначених даним договором. Укладаючи даний договір сторони погодилися, що вартість предмета лізингу на момент його укладання становить 280000 грн (а.с. 9-13, 14). 12.08.2015 позивачем сплачено платіж фінансового лізингу згідно договору № 00064 від 12.08.2015 в сумі 25200 грн (а.с. 15, 16). Позивач звернулася до відповідача з письмовою заявою щодо розірвання договору лізингу № 00064 від 12.08.2015 та повернення коштів, на яку ТОВ «[PERSON] Трейд» надав позивачеві письмову відповідь про те, що вказаний договір розірвано та згідно п. 12.1 ст. 12 Договору сплачений позивачем платіж в сумі 25200 гривень за оформлення договору поверненню не підлягає (а.с. 17). 19.11.2015 позивач звернулася з письмовим зверненням до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг щодо врегулювання взаємовідносин між нею та ТОВ «[PERSON] Трейд», на яке Нацкомфінпослуг 12.04.2016 за № 2140/16-12 розяснила [PERSON] наслідки недійсності правочину та її право на звернення до суду за захистом своїх прав (а.с. 24-25). Статтею 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, щор відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Згідно положень чч. 1, 2 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір фінансового лізингу № 00064 є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», договір фінансового лізингу має бути укладений у письмовій формі. Статтею 799 ЦК України передбачено, що \~договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Підпунктом 3.12 п. 3 глави 5 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Мінюсту України № 296/5 від 22.02.2012, визначено, що договори лізингу транспортних засобів за участю фізичної особи посвідчуються нотаріусами з дотриманням загальних правил посвідчення договорів найму (оренди) та з урахуванням особливостей, установлених ЦК України та ЗУ «Про фінансовий лізинг». Відповідно до чч. 1, 2 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п'ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно з ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Частиною 1 ст. 216 ЦК України зазначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до Постанови судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 16.12.2015 та правовії позиції Верховного Суду України у справі № 6-2766цс15, договір фінансового лізингу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 360-7 ЦПК України, визначено, що висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Як вбачається з договору № 00064 фінансового лізингу від 12.08.2015, його укладено з порушеннями норм чинного законодавства України, оскільки зазначений договір нотаріально не посвідчений (а.с. 9-13). Таким чином, цей договір є нікчемним, оскільки його недійсність встановлена законом. Виходячи з наведеного, суд відмовляє позивачеві в задоволенні вимоги щодо визнання недійсним договору фінансового лізингу № 00064 від 12.08.2015, укладеного між [PERSON] та ТОВ «[PERSON] Трейд», адже недійсність даного правочину встановлена законом та не потребує окремого визнання такого нікчемного правочину недійсним судом. [PERSON] сплатила платіж за оформлення договору у розмірі 25200 грн, який у разі розірвання договору лізингу лізингоодержувачем за власним бажанням поверненню не підлягає, що передбачено вказаним договором (а.с. 9-13). Проте, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь [PERSON] сплаченої нею за договором лізингу № 00064 від 12.08.2015 суми платежу у розмірі 25200 грн підлягають задоволенню, оскільки ЦК України передбачено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Тому, оскільки договір лізингу № 00064 від 12.08.2015 є нікчемним, то підлягає поверненню сплачена позивачем грошова сума за оформлення договору у розмірі 25200 грн. Підсумовуючи вищевикладене, суд вважає, що порушені відповідачем законні права та інтереси позивача за нікчемним договором мають бути поновлені шляхом стягнення з відповідача на користь [PERSON] вказаних вище 25200 грн. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в розмірі 551,20 грн.

Outcome: partial