Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Територіальної громади Київської районної у м. Донецьку ради, [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування. В судовому засіданні представники позивача підтримали доводи викладені у позові та надали пояснення, що 27.12.12р. [PERSON] прийняв у дарунок квартиру [ADDRESS] на підставі договору дарування, посвідчений 27 грудня 2012 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий номер 4493. Даний договір він не зареєстрував в БТІ, оскільки з 25.12.12р. БТІ не приймало документ на реєстрацію, у віділі державної реєстрації прав не нерухоме майно реєстраційної служби Ворошолиловського районного управління юстиції зареєструвати не встиг. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилась спадщина на квартиру за адресою [ADDRESS]. Спадкоємцем за законом відносно даної квартири за заповітом є [PERSON], дружина померлого. У встановлений законом строк вона звернулася із заявою про прийняття спадщини. Але нотаріус відмовив у оформленні свідоцтва, оскільки договір дарування не зареєстрований у відлілу державної реєстрації прав не нерухоме майно реєстраційної служби Ворошолиловського районного управління юстиції м.Донецька. Просили визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті чоловіка [PERSON] Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання договору дарування недійсним надали заперечення та пояснили, що вважають їх необгрунтованими оскільки, укладаючи договір дарування [PERSON] перебувала в дієздатному стані , про що нотаріусом зазначено в договорі, і вона добре розуміла свої дії. Зі змісту договору вбачається , що сторони домовилися , що під передачею квартири за цим договором вважається символічна передача речей. Прийняття обдаровуваним документів, які підтверджують право власності на квартиру , технічної документації на неї, інших документів, які підтверджують належність йому предмета договору та ключів-є прийняттям подарунка. Вони також підтвердили, що під час нотаріального посвідчення договору, [PERSON] передала [PERSON] ключі від квартири, технічний паспорт на квартиру , єдину розрахункову книжку, і усвідомлюють що цим актом підтверджена передача квартири обдаровуваному і прийняття обдаровуваним дарунку. Крім того посилання відповідача [PERSON] на визнання правочину фіктивним не підлягає задоволенню, оскільки не доведено наявність умислу всіх сторін правочину. Також обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, що також не доведено. Відповідач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа приватний нотаріус Донецького міського нотаріального округу [PERSON] про визнання договору дарування квартири недійсним, мотивуючи свої вимоги наступним, їй на праві власності належить однокімнатна квартира [ADDRESS], згідно договору купівлі-продажу від 04.04.1996 р.. Місце проживання (прописка) у квартирі зареєстровано з травня 1996 року. Дана квартира являється її єдиним житлом і окрім неї там ніхто не зареєстрований. Інших об'єктів житлової нерухомості у її власності не перебуває, крім того у неї є свій рідний син, навіть якому вона не переоформлювала квартиру і котрий у відповідний час має тільки спадкувати за нею майно. Вона увесь час забезпечує господарське утримання квартири і сплачує відповідні комунальні платежі. Також зазначила, що у неї на руках знаходяться ключі від квартири, технічний паспорт БТІ на квартиру та єдина книжка на оплату комунальних послуг. В період часу між груднем 2012 р. і жовтнем 2013 р. їй було не відомо про існування будь-яких осіб, котрі б мали права власності на зазначену квартиру і вчинили які-небудь дії з приводу його належної державної реєстрації. 04 лютого 2014 року виявилася наявність договору дарування даної квартири, за яким вона нібито подарувала цю квартиру [PERSON], який був її племінником . Рідний син [PERSON] в даний час проживає в Республіці Казахстан, але оскільки він вже є пенсіонером, то намагається повернутися на Україну для постійного проживання і поселитися у матері в Донецьку для догляду за нею. Вона тривалий час доглядала за своєю хворою старшою сестрою [PERSON], яка була лежачою. [PERSON] був сином саме цієї старшої сестри. Оскільки їй, через похилий вік було досить важко кожен день ходити до сестри і повертатися до свого місця мешкання, то вона періодично залишалася в квартирі у сестри. З цього приводу виникла потреба у періодичному пригляді за її власною квартирою. Вона попросила свого племінника [PERSON] приглядати за її квартирою, поки вона доглядає його матір. [PERSON] погодився допомогти у догляді за квартирою та запропонував їй оформити необхідні документи, які б посвідчували його повноваження щодо утримання квартири та зайнявся оформленням документів. Підписуючи в грудні 2012 року у нотаріуса документи на ім'я [PERSON] вона діяла у переконанні, що надає йому повноваження щодо догляду та утриманням її квартири за чимось подібним довіреності, залишаючи поза її свідомою увагою формальне значення правового статусу документу, і не усвідомлювала правових наслідків вчинюваного нею. Тим паче, що мови про відчуження квартири шляхом дарування не було. Так укладаючи договір у грудні 2012 року вона сумлінно помилялася щодо правової природи вчинюваних нею дій, підписуваних документів і правових наслідків за ними. Така помилка сталася з тієї причини, що [PERSON] не повідомив її про свої дійсні наміри і щодо сутності плануємих до укладання документів чи то через своє небажання зайвий раз навантажувати увагу літньої людини, чи то з якогось іншого мотиву, який залишається невідомим, але - фактично ввів її в оману, сказавши, що він знає, що робить, нічого їй в це вникати і що для неї не буде ніякої шкоди і все буде гаразд. Після укладення договору дарування [PERSON] ніяких дій з приводу володіння і користування квартирою не вчинив, на своє ім'я право власності у реєстрі прав на нерухоме майно не зареєстрував, в квітні 2013 року поїхав на роботу до Російської Федерації де і помер [INFO]. Просила суд визнати договір дарування недійсним, оскільки він був вчинений під впливом помилки, оману та фіктивним правочин. Представник відповідача в судовому засіданні підтримав доводи викладені у позовній заяві та зауважив, що укладений 27.12.2012 р. між [PERSON] та [PERSON] договір дарування квартири не був спрямований на реальне настання дійсних правових наслідків. [PERSON] не мала наміру (внутрішньої волі) на відчуження квартири, а тим паче - шляхом дарування через ті обставини, що це її єдине житло і в неї є власний рідний син, щодо користі якого вона перш за все піклується. Вважає що [PERSON] діяла під впливом помилки щодо правової природи вчинюваних нею дій і підписуваних документів та з цієї причини не усвідомлювала правових наслідків за ними, фактичні дії [PERSON] свідчать про відсутність у неї наміру на відмову від свого права власності на квартиру, що саме у неї залишилися в наявності оригінал власного правовстановлюючого документу (договору купівлі-продажу квартири) і вона свідомо в жовтні 2013 року повторила реєстрацію свого права власності в чинному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. [PERSON] не зареєстрував на своє ім'я право власності на квартиру у реєстрі прав на нерухоме майно, не вступив у володіння квартирою і не користувався нею. При укладенні договору дарування від 27.12.2012 р. [PERSON] ніяким чином (шляхом передання ключів, технічного паспорту БТІ і єдиної книжки на оплату комунальних послуг) не передавала [PERSON] як новому власнику, квартиру у власність і в користування. Все це свідчать про те, що оспорюваний договір дарування квартири від 27.12.2012 р. укладався між [PERSON] та [PERSON] в якості правочину без наміру створення дійсних правових наслідків, які у будь-якому разі супроводжують фактичний перехід права власності на нерухоме майно, а тому - повністю підпадає під визначення фіктивного правочину у відповідності до ст. 234 Цивільного кодексу України. Просив суд визнати недійсним договір дарування квартири. Представник Територіальної громади Київської районної у м. Донецьку ради в судове засідання не з'явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилась надіславши заяву по розгляд справи за її відсутності . Суд вислухавши пояснення сторін, об'єктивно та безпосередньо оцінивши наявні у справі докази, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], третя особа приватний нотаріус Донецького міського нотаріального округу [PERSON] про визнання договору дарування квартири недійсним підлягають задоволенню, а у позові [PERSON] до [PERSON] необхідно відмовити з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, згідно договору купівлі-продажу від 04.04.1996р. право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] та зареєстровано 24.10.2013 р. в чинному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, ведення якого з 01.01.2013 р. здійснює через свої підрозділи Державна реєстраційна служба України (а.с. 6-7). 27.12.2012р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири, яка розташована за адресою : [ADDRESS], та посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий номер 4493. (а.с. 9). 17.09.2013р. помер [PERSON], що підтверджено копією свідоцтва про смерть, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у м. Донецьку (а.с. 12). Згідно заповіту від 27.12.12р. [PERSON] заповів все своє майно [PERSON] (а.с.8) Згідно техничного паспорту на квартиру [ADDRESS] право власності зареєстровано за [PERSON] (а.с.10-11). Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов»язується передати у майбутньому другій стороні ( обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Так, відповідно до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.ч. 3, 5 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною 1 статті 229 Цивільного кодексу України щодо правових наслідків правочину, вчиненого під впливом помилки встановлено: 1) якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним; 2) істотне значення, зокрема, - має помилка щодо природи правочину. Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною за угодою предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна вважати, що угода не була б укладена. Помилка повинна мати суттєве значення, зачіпати природу угоди або такі якості її предмета, які значно знижують можливість його використання за призначенням. Помилка в мотивах угоди, а також неправильна уява про норму права не підпадають під ознаки угод, укладених внаслідок помилки У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз»яснено, що відповідно до ч.1ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, а саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв»язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину ( статті 205-210,640 ЦК України тощо). Згідно до змісту вимог ч.2,3 ст.640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення іншої дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню є укладеним з дня такого посвідчення. Звертаючись до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним [PERSON] посилалась на те, що вона помилялася щодо правової природи вчинюваних нею дій, підписуванних документів та правових наслідків за ними. Оскільки внаслідок помилки, вона невірно сприймала угоду та її істотні умови. Підписуючи договір вона гадала що надає [PERSON] довіреність на утримання та догляд за її квартирою, оскільки вона тривалий час доглядала за хворою сестрою, матір»ю [PERSON], тому не мала змоги постійно, через свій похилий вік, повертатися до місця свого мешкання, тому періодично залишалася у сестри ночувати, а він, скориставшись тим, що вона є літньою людиною, необізнана - не повідомив свої дійсні наміри щодо розпорядження її єдиним житлом, тим самим ввів її в оману . Вказані обставини у сукупності свідчать про те, що [PERSON] при укладанні договору дарування через похилий вік, стан здоров»я, правову необізнаність з урахуванням попередньої домовленості з [PERSON], що надає йому довіреність на утримання та догляд за квартирою, об»єктивно помилялася щодо правової природи правочину. Крім того укладений 27.12.2012р. договір дарування між [PERSON] та [PERSON] не був спрямований на реальне настання дійсних правових наслідків. Ці обставини були встановлені в судовому засіданні та підтверджуються матеріалами справи, а саме, наданими квитанціями про сплату комунальних платежів саме [PERSON] (т.1 а.с. 104-113), довідкою з місця реєстраціє про те що [PERSON] була постійно зареєстрована та мешкає за адресою : [ADDRESS] у складі родини 1 особа (т. 2а.с 9-10) та іншого жила не має, наявністю саме у неї на руках оригіналу технічного паспорту на квартиру, ключів та розрахункової книжки.(т.1 а.с.102-103). Крім того вона 16.12.2013р. склала заповіт та заповіла [PERSON], який є її рідним та єдиним сином, вищевказану квартиру (т.1 а.с.122-124). Також заслуговують до уваги і ті обставини, що згідно п. 9 договору дарування (т.1 а.с.9) зазначено, що прийняття обдарованим документів, які підтверджують право власності на квартиру, технічної документації на неї, інших документів, які посвідчують право власності на квартиру, ключів - є прийняттям дарунка , чого як було також встановлено в судовому засіданні сторонами фактично передано не було. Все це свідчить про те, що [PERSON] після укладання договору дарування ніяких дій з приводу володіння та користування квартирою не вчиняв, право власності на своє ім»я не оформив та виїхав у квітні 2013р., як було встановлено в судовому засіданні до Росії. Тому доводи представника [PERSON], про те що за життя [PERSON] мав намір зареєструвати право власності, але у зв»язку з тим що з 01.01.13р. набрав чинності Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і він не встиг оформити право власності на квартиру, суд не приймає до уваги, оскільки з 01.01.13 р. і до часу його виїзду до Російської Федерації він мав можливість скористатися своїм правом та зареєструвати відповідний договір у відповідних органах. . Суд вважає, що така поведінка та дії сторін свідчать про відсутність бажання [PERSON] відмовлятися при житті від належної їй квартири та ще раз підтверджують те що [PERSON] не мала наміру (внутрішньої волі) на відчуження квартири, а тим паче шляхом дарування та діяла під впливом помилки щодо правової природи вчинюваних нею дій, а тому існують підстави для висновку про визнання угоди недійсною з підстав ст. 229 ЦК України. Щодо визнання правочину фіктивним та вчиненим під впливом оману то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Таким чином у зв»язку з тим, що суд дійшов висновку про задоволення вимог [PERSON] до [PERSON], третя особа приватний нотаріус [PERSON] про визнання договору дарування квартири [ADDRESS] недійсним то позовні вимоги [PERSON] до Територіальної громади Київської районної у м. Донецьку ради, [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування залишає без задоволення, оскільки вказана квартира не ввійшла до спадкової маси у зв»язку із визнанням договору дарування квартири недійсним.

Outcome: approved