Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом до відповідача [PERSON], мотивуючи свої позовні вимоги тим, що рішенням суду від 31 липня 2013 року з відповідача стягнуто аліменти на утримання їх сина [PERSON], [INFO], у розмірі 800,00 грн. щомісячно. Однак з моменту винесення рішення значно підвищилися ціни в країні, змінилося законодавство в частині стягнення аліментів та збільшився розмір заробітної плати порівняно з 2013 р., син став хворіти, що потребує щомісячних додаткових витрат на його лікування та спеціальне харчування, у зв'язку з чим стягуваний розмір аліментів не забезпечує в повній мірі потреби дитини та необхідний рівень життя, тому погіршилося матеріальне становище дитини. Просить збільшити розмір аліментів з 800,00 грн. до 3000,00 грн., починаючи з дати подачі позовної заяви та до досягнення дитиною повноліття. Стягнути судові витрати. Ухвалою суду від 27 квітня 2018 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання сторони не з'явилися, звернулися до суду з заявами про розгляд справи за їх відсутності. представник позивача [PERSON] наполягав на збільшенні розміру аліментів до суми 2150,00 грн., представник відповідача [PERSON] позов визнав частково в сумі 2150,00 грн. з підстав, викладених у відзиві на позов. В обґрунтування відзиву на позов зазначено, що розмір аліментів. визначений рішенням суду від 31 липня 2013 року, підлягає індексації, тому позивачу було б доцільно звернутися до державного виконавця з заявою про проведення індексації. Рішенням суду від 31 липня 2013 року встановлено наявність хвороб у сина та з врахуванням цього визначено розмір аліментів, при цьому позивач відмовилася від додаткових витрат в зв'язку з добровільною сплатою їх відповідачем, з чого слід зробити висновок, що відповідач приймає участь у витратах на дитину, однак позивач не бажає вирішувати такі питання у позасудовому порядку та надавати докази фактичних додаткових витрат відповідачу. Посилання на отримання відповідачем доходу в розмірі 8000,00 доларів є безпідставними, оскільки відповідач дійсно інколи виїжджає за кордон на заробітки, однак не має там постійної роботи, вона має мінливий, не постійний характер. Аліменти на утримання дитини ним сплачуються, заборгованості відповідач не допускає, натомість позивачка не вказує, скільки фактично вона отримує від відповідача. Тому оскільки відповідач фактично сплачує кошти на утримання сина в розмірі, що перевищує розмір аліментів, встановлений рішенням, вимоги визнає частково. Враховуючи вимоги ч.1 ст.223 ЦПК України та надані учасниками справи заяви, суд вважає можливим розглянути справу у їх відсутність на підставі наявних у справі доказів, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Суд, дослідивши матеріали справи і інші докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO] (а.с. 6 - копія свідоцтва про народження, а.с. 9 - копія свідоцтва про шлюб [PERSON].). Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 липня 2013 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], аліменти у твердій грошовій сумі 800,00 грн., щомісяця, починаючи стягнення з 27.06.2013 року до повноліття дитини (а.с. 8 - копія рішення). Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі статтею 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частинами 1-3 статті 181 Сімейного Кодексу України передбачено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Статтею 182 СК України, передбачено обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів: при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частина 1 статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв'язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Відповідно до статті 183 та статті 184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ч.ч. 1,4 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючи наявність в матеріалах справи заяви представника відповідача про часткове визнання позову, яка не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси як відповідача так і інших осіб, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову в частині збільшення розміру аліментів. Крім того, позивач просить збільшити розмір аліментів відповідно до ст. 191 СК України - від дня пред'явлення позову. Главою 15 Сімейного кодексу України передбачено обов'язок матері, батька утримувати дитину до його виконання, де ст. 191 СК України передбачено час, з якого присуджуються аліменти на дитину - від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, предметом позову є не стягнення аліментів на утримання дитини, а збільшення розміру аліментів, вже стягнутих судом на утримання дитини. Таким чином, часом, з якого присуджуються збільшення аліментів на дитину слід вважати дату набрання судовим рішенням законної сили, тому вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат: судового збору в сумі 704,80 грн., сплачений нею при подачі позову (а.с.1), тому оскільки позов підлягає задоволенню в повному обсязі, суд з врахуванням положень ст. 141 ЦПК України вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати, стягнувши їх з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial