Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , третя особа - Магдалинівська селищна рада Магдалинівського району, Дніпропетровської області (опікунсьа рада) про стягнення аліментів в розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) та про визначення місця проживання неповнолітньої дитини. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачка [PERSON] , перебувала з 15 листопада 2014 року шлюбі з [PERSON] .. Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області шлюб між ними розірвано. Від шлюбу народився син [PERSON] , [INFO] . Син проживає разом з позивачкою та знаходиться на її утриманні. Відповідач ухиляється від покладеного на нього у відповідності до ст. 180 Сімейного кодексу України обов`язку утримувати свою дитину. Це, зокрема, виявилося у тому, що відповідач не піклується про сина, не підтримує їх матеріально. На підставі чого позивач вважає, що у неї виникла необхідність у визначенні місця проживання сина. Зараз дитина мешкає разом з позивачкою за адресою: [ADDRESS] . Вона виховує дитину самостійно. Посилаючись на вищенаведені обставини, [PERSON] просить суд стягнути з [PERSON] , на її користь аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] ; визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] за місцем проживання матері [PERSON] за адресою: с. Новопетрівка, Магдалинівський район Дніпропетровська область. Ухвалою Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 27.10.2020 року відкрито провадження по справі, та ухвалено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Позивач [PERSON] та її представник в судове засідання не з?явились, надали заяву, в якій позов підтримують в повному обсязі, просять задовольнити його, розглянувши справу в їх відсутність. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій позовні вимоги підтримує, заперечень не маю. Представник третьої особи опікунської ради Магдалинівської селищної ради надала суду заяву про розгляд справи без їх участі. Суд вивчивши надані письмові докази, дійшов такого висновку. Підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, інших членів сім`ї та родичів визначений СК України. Зокрема, особисті немайнові права і обов`язки батьків та дітей визначені главою 13 СК України. Згідно ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» , кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. В статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» закріплено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї. У п. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 163 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам. Згідно зі ст. 257 СК України баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків. Якщо такі перешкоди чиняться, баба, дід, прабаба, прадід мають право на звернення до суду з позовом про їх усунення. Положеннями ч.ч. 7,8,9 ст. 7 СК України визначено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до принципу ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХЩ789-12) від 27.02.1991 року та набула чинності 27 вересня 1991 року, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування(пункт 1 статті 18 цієї Конвенції. У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і у всякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, малолітня дитини, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. Відповідно до ч. 1,2 ст. 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки та інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Отже, з урахуванням положень Конвенції про права дитини пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток, встановлює основні засади державної політики у цій сфері є Закон України «Про охорону дитинства». За змістом статей 15,18 вказаного Закону кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Дитина, яка проживає окремо від батьків, або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Статтею 14 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Аналізуючи вищезазначені норми чинного законодавства України, суд дійшов висновку про те, що будь-кто з батьків не наділений пріоритетним правом на проживання з дитиною. З аналізу вищезазначених норм та з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, в рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків. Згідно ч. 4, 5 ст. 19 СК України передбачена обов`язкова участь органу опіки та піклування при розгляді спору щодо місця проживання дитини. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] батьками [PERSON] , [INFO] , записані [PERSON] та [PERSON] (а.с. 11). 21 березня 2019 року Магдалинівським районним судом Дніпропетровської області між батьками дитини шлюб розірвано. Відповідно до довідки від 10.09.2020 року виданої старостинським округом № 5 Магдалинівської селищної ради позивачка [PERSON] зареєстрована на території старостинського округу № 5 за адресою: [ADDRESS] та має склад сім?ї мати [PERSON] ; батько [PERSON] ; та син [PERSON] .. З часу розірвання шлюбу та по теперішній час, малолітній знаходиться за адресою проживання своєї матері [PERSON] .. Судом встановлено, що протоколом № 11 від 08.10.2020 року опікунська рада при виконкомі Магдалинівської селищної ради про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , дійшла висновку про доцільне проживання малолітнього в сім?ї матері [PERSON] , [INFO] (а.с. 13-14). Суд вважає зазначений висновок обґрунтованим та таким, що не суперечить інтересам дитини. Згідно частини 1 статті 95 Цивільного процесуального кодексу України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3)показаннями свідків. Згідно статті 77 Цивільного процесуального кодексу України,належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідач відзиву на позовну заяву та зустрічного позову не надав до суду не надавав. Враховуючи вищезазначене та інтереси дитини, приймаючи до уваги встановлені судом обставини а саме, що мати виховує та утримує сина належним чином, а також враховуючи позицію органу опіки та піклування, який дійшов висновку про доцільність проживання дитини з матір`ю, запереченя від батька дитини не надходили, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] щодо визначення місця проживання малолітньої дитини підлягає задоволенню. Згідно ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. На підставі ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 статті 181 СК України Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1)\~стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2)\~стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3)\~наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4)\~інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У відповідності до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Враховуючи вищенаведене, а також встановлені судом обставини справи, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] .. Суд, визначаючи час з якого слід присудити аліменти на дитину, приймає до уваги, що позовна заява подана до суду 22 жовтня 2020 року, а відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що позивач звільнена від сплати судового збору. При подачі позову до суду [PERSON] заявила дві позовні вимоги, а тому у порядку\~ст. 141 ЦПК України\~маю підстави стягнути із відповідача на користь позивача та у дохід держави судовий збір у сумі 840,80 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved