Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області про визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування позову позивач зазначила наступне. [INFO] помер її чоловік [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина на: земельну ділянку № [NUMBER] площею 1,75 га, кадастровий номер 2322184900:02:001:0120, яка знаходиться на території Лисогірської сільської ради Запорізького району Запорізької області та житловий будинок [ADDRESS] . Позивач, як спадкоємець за законом першої черги, прийняла спадщину, звернувшись до Запорізької районної державної нотаріальної контори, в зв`язку з чим була відкрита спадкова справа. Інші спадкоємці за законом першої черги сини спадкодавця [PERSON] та [PERSON] відмовились від прийняття належної їм частки в спадковому майні. На частину спадкового майна, а саме на земельну ділянку № 463 площею 1,75 га, кадастровий номер 2322184900:02:001:0120 позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом. Після звернення до нотаріуса з`ясувалось, що на спадковий житловий будинок відсутні документи, що підтверджують право власності спадкодавця, тому 02.08.2018 нотаріусом Запорізької районної державної нотаріальної контори було винесено Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. В зв`язку з тим, що оформити свої спадкові права на спадковий житловий будинок в нотаріальному порядку позивач не має змоги, вони вимушена була звернутися до суду з цим позовом. У судове засідання позивач не з`явилась, представник позивача надав заяву про розгляд справи без його участі, позовну заяву підтримав в повному обсязі, просив задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надав відзив, відповідно до якого позовні вимоги визнав в повному обсязі та просить розглянути справу без його участі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За приписами ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши надані докази, суд встановив наступне. Факт смерті [PERSON] [INFO] підтверджено Свідоцтвом про смерть Серія [NUMBER] , виданого 17.11.2014 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького районного управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 884. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на земельну ділянку № [NUMBER] площею 1,75 га, кадастровий номер 2322184900:02:001:0120, яка знаходиться на території Лисогірської сільської ради Запорізького району Запорізької області та житлового будинку [ADDRESS] . Факт шлюбних відносин між позивачем [PERSON] та [PERSON] , померлим [INFO] , підтверджено копією Свідоцтва про укладення шлюбу Серія [NUMBER] , виданого 10.08.1973 Орджонікідзевським р/б ЗАГСом м. Запоріжжя, актовий запис № 602. Спадкова справа № 171/2015 до майна померлого [INFO] [PERSON] була почата 15.05.2015 Запорізькою районною державною нотаріальною конторою. Позивачка є спадкоємцем за законом першої черги, як дружина померлого. Спадщину, відкриту після смерті чоловіка, позивачка прийняла у встановленому законодавством порядку, а саме: на протязі шестимісячного строку з дня відкриття спадщини шляхом звернення із відповідною заявою до нотаріальної контори. 11.10.2016 [PERSON] видано Свідоцтво про право на спадщину за законом після померлого [PERSON] на земельну ділянку № [NUMBER] площею 1,75 га, кадастровий номер 2322184900:02:001:0120, яка знаходиться на території Лисогірської сільської ради Запорізького району Запорізької області, зареєстровано в реєстрі за № 1353. Відповідно до Постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 02.08.2018, державним нотаріусом Запорізької районної державної нотаріальної контори відмовлено [PERSON] В.О. у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS] після померлого [INFO] [PERSON] , оскільки відсутній документ, що посвідчує право власності спадкодавця на вищевказаний житловий будинок та відсутній документ, що підтверджує державну реєстрацію права власності згідно чинного законодавства. Відповідно до п. 23 Постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З відповіді № 6684 виданої 18.07.2018 ТОВ ЗМБТІ, вбачається, що в матеріалах інвентаризаційної справи на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , наявний акт передачі житлового будинку переселенцю від 21.02.1975, затверджений виконкомом Запорізької районної ради; висновок про реєстрацію від 13.10.1993. Як вбачається з Акту від 21.02.1975 переселенцю [PERSON] передано будинок. 09.04.1993 секретарем виконкому Лисогірської сільської ради проведено реєстрацію та зареєстровано в реєстрі за № 52. Відповідно до Висновку про реєстрацію будинку (домоволодіння), виданого 13.10.1993 ОП ЗМБТІ, зазначено, що домоволодіння в [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] . Згідно довідки № 569, виданої 16.10.1991 радгоспом «60-річчя Великої Жовтневої соціалістичної революції» вбачається, що [PERSON] суму за дім переселенця виплатив повністю. Відповідно до довідки № 2152/15-10, виданої 11.09.2019 виконавчим комітетом Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області, [PERSON] був зареєстрований та постійно проживав за адресою: [ADDRESS] по день смерті 15.11.2014. Разом з ним були зареєстровані: дружина [PERSON] , син [PERSON] . Крім того, як вбачається з погосподарської книги на житловий будинок [ADDRESS] , головою домогосподарства зазначено [PERSON] . Згідно технічного паспорту, складеного на 30.12.1987 МБТІ на житловий будинок [ADDRESS] , власником будинку зазначено [PERSON] Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01.07.2004 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону, права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалась Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 № 56, Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 № 7/8 і зареєстроване в Мін`юсті 18.02.2002 за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 01.07.2004 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». На час виникнення права власності спадкодавця на житловий будинок [ADDRESS] діяло законодавство, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків. Крім того, вищевказана інструкція передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п.4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у по господарських книгах (п.20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнаються в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухоме майно потребують державної реєстрації. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», правовстановлюючими документами, на підставі яких проводиться реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна, є рішення суду про визнання права власності на об`єкти нерухомого майна. Згідно з ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщина) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкоємство здійснюється за заповітом чи за законом. Згідно з ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Вищезазначене приводить суд до висновку про обґрунтованість позовних вимог та, відповідно, про наявність підстав для їх задоволення. При цьому суд констатує, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, наявні законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову у підготовчому засіданні, а тому суд приймає визнання позову відповідачем. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Разом з цим, відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved