Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності. Свої вимоги мотивує тим, що вона на підставі договору дарування є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . В будинку зареєстрований її колишній чоловік відповідач [PERSON] . На теперішній час, позивач має намір проживати в будинку з можливістю подальшого його продажу. Зазначає, що відповідач всупереч її волі продовжує проживати в її будинку. Факт реєстрації відповідача в будинку, що належить [PERSON] , порушує її право власності та позбавляє в повній мірі його використовувати, у зв`язку з чим вона була вимушена звернутись до суду. Відповідач [PERSON] подав відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимоги [PERSON] . В обґрунтування зазначив, що у будинку за адресою: [ADDRESS] , він проживає з самого народження. Даний будинок придав його батько [PERSON] на підставі договору дарування. Після смерті батька відповідач відмовився від частки спадщини на користь своєї матері [PERSON] . З 15.10.1983 року він перебував у шлюбі з позивачем. З 23.09.1987 року вони почали спільно проживати у будинку батька позивача за адресою: [ADDRESS] , який зараз належить [PERSON] . Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] , який проживав й проживає на даний час за вищевказаною адресою. 26.07.2000 року шлюб між сторонам розірвано, відповідач повернувся проживати до батьківського будинку разом із матір`ю, яка [INFO] померла. Оскільки на момент смерті матері відповідач проживав та був зареєстрований разом з нею, то він вважав, що фактично прийняв спадщину. Проте, після отримання даної позовної заяви, йому стало відомо, що нібито 31.01.2014 року його мати продала будинок онуку, сину відповідача - [PERSON] , який подарував його своїй матері, колишній дружині відповідача - [PERSON] . Вказує, що його мати ніколи нікому не продавала свій будинок, ти паче своєму онукові, ніяких коштів за продаж не отримувала, у зв`язку з чим [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання правочинів недійсними, де просить визнати недійсними договір купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] від 31.01.2014 року та договір дарування між [PERSON] та [PERSON] від 28.07.2017 року (справа №653/3842/19, суддя - Берлімова Ю.Г.). Відповідач наголошує, що спірний будинок - єдине його житло, в якому він народився і проживав більше частину свого життя, в той час, коли позивач вже має власне житло, а до спірного будинку не має ніякого відношення. Таким чином, задоволення вимог позивача може зробити відповідача безхатченком. До судового засідання позивач [PERSON] не прибула, до суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позову наполягає. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вказав, що у спірному будинку він із самого народження проживав зі своїми батьками. Також, зазначив, що іншого житла він не має, а як йому відомо позивач є власником двох житлових будинків. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на його безпідставність та не обґрунтованість. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, до суду надав заяву про розгляд справи без його участі, за наявними матеріалами. Суд на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, з урахуванням думки відповідача, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивач [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування від 28.07.2017 року, копією технічного паспорту від 23.08.2017 року. У вищевказаному житловому будинку зареєстрований її колишній чоловік відповідач [PERSON] , що підтверджується копією довідки в.о. начальника відділу ведення реєстру територіальної громади міста №3861 від 03.12.2018 року. Відповідно до Акту обстеження матеріально-побутових умов, складеного депутатом Генічеської міської ради Волвенком О.І., від 21.08.2018 року - [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але фактично мешкає за адресою: [ADDRESS] . Також, за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований [PERSON] , [INFO] . Позивач посилається на те, що вона є власником спірного будинку, відповідач є її колишнім чоловіком, тому відповідач втратив право користуватись будинком. Крім того, відповідач перешкоджає їй як власнику користуватись майном, тому просить усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком та зняти його з реєстраційного обліку. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті). У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення. Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. При розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ч.2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Одночасно, як засіб відновлення свого права власнику майна надано право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У своїй постанові від 15.01.2020 року справа №754/613/18-ц провадження №61-1634св19 Верховний суд вказав, що, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Згідно пояснень відповідача - спірний будинок є будинком його померлих батьків, в якому він народився і прожив більшу частину свого життя, на підтвердження чого надав копію домової книги для прописки громадян, проживаючих в будинку [ADDRESS] , відповідно до якої [PERSON] зареєстрований за даною адресою з 26.12.2003 року, а його мати [PERSON] з 16.06.1964 року. Так, після смерті батька відповідача [PERSON] спадщину прийняла мати [PERSON] , що підтверджується копією Свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.08.1988 року. Згідно з копією Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] - [PERSON] померла [INFO] . Як зазначає відповідач, оскільки він проживав та був зареєстрований на день смерті матері разом із нею, то вважав себе таким, що фактично прийняв спадщину. Однак, коли йому стало відомо про те, що його померла мати нібито продала будинок своєму онуку, сину сторін [PERSON] , який згодом подарував його позивачу, [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання правочинів недійсними, де просить визнати недійсними договір купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] від 31.01.2014 року та договір дарування між [PERSON] та [PERSON] від 28.07.2017 року (справа №653/3842/19, суддя - Берлімова Ю.Г.). Таким чином, наявність в провадженні судді Генічеського районного суду Херсонської області Берлімової Ю.Г. справи за позовом відповідача до позивача про визнання правочинів недійсними, ставить під сумнів законність набуття [PERSON] права власності на спірний житловий будинок. Окрім цього, суд приймає до уваги, що позивач має ще одне житло по [ADDRESS] , в якому постійно фактично проживає, а в у спірному будинку вона лише зареєстрована, ніколи не проживала й не виявляла наміру проживати, в той час коли відповідач з 2003 року по теперішній час в ньому зареєстрований правомірно. Позивачем не надано належного обґрунтування неможливості проживання відповідача у належному їй будинку. Разом з тим, права відповідача підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Відтак, позивач [PERSON] , прийнявши будинок у дар, тобто безоплатно набувши у власність нерухоме майно, достовірно знала про реєстрацію та проживання в ньому відповідача [PERSON] , який не має іншого житла, тому її право на це майно не може бути захищено шляхом визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житлом, який внаслідок цього стане безхатченком, що є несправедливим з врахуванням усіх обставин справи. Крім того, отриманий позивачем у дарунок житловий будинок не є єдиним можливим місцем її проживання. Таким чином суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] за наведених підстав задоволенню не підлягають. У відповідності до ст. 141 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір поверненню не підлягає, у зв`язку із відсутністю підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed