Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з місця реєстрації, посилаючись на те, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] був зареєстрований 03 лютого 1992 року, але з 2003 року в ньому не мешкає, тобто, тривалий час безперервно у вказаному житловому будинку не проживає, його місцезнаходження не відоме. Крім того, знятися з реєстрації з попереднього місця проживання [PERSON] відмовляється. Враховуючи викладене, позивач просить суд визнати [PERSON], [INFO], таким що втратив право на користування жилим приміщенням та зняття з місця реєстрації. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала з підстав, викладених в позовній заяві, та просила їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомлені. За таких обставин, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, в порядку статей 280, 281 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що позивачу [PERSON], відповідачу [PERSON], та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого комісією по приватизації державного житлового фонду, що знаходиться у кооперативному управлінні Михайлівської філії фірми « Запоріжнафтопродукт» від 17 червня 1993 року, на праві спільної сумісної власності належить житловий будинок [ADDRESS] (а.с.7). Відповідно до акту депутата Пришибської селищної ради від 02.08.2018 року за адресою: [ADDRESS], зареєстрований але фактично не проживає з 2003 року син позивача [PERSON] - [PERSON] [INFO]. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні підтвердили факт не проживання відповідача за місцем реєстрації більше десяти років. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження майном. Гарантуючи захист права власності, передбачене ст. 41 Конституції України, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира, інше житлове приміщення, призначені та придатні для проживання в них(ст.ст. 379, 380 ЦК ). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатись своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до роз'яснень, викладених в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Згідно положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Загальні засади здійснення права власності визначені Цивільним кодексом України. Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх інших співвласників. Відповідно до ч. 1 ст.319, ч. 2 ст.321 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Судом встановлено, що [PERSON] є співвласником спірного будинкуна підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого комісією по приватизації державного житлового фонду, що знаходиться у кооперативному управлінні Михайлівської філії фірми « Запоріжнафтопродукт» від 17 червня 1993 року. Сама по собі відсутність власника за місцезнаходженням належного його майна не є встановленою законом підставою для позбавлення його права користування житлом. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає правоволодіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (ст. 41 Конституції України,ст.ст.316-319 ЦК), то власник на підставі ст. 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням. При цьому, реалізація права одним із співвласників не повинна утискати інтереси інших співвласників, що передбачає заборону обмеження прав одних учасників за рахунок других. Отже, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, власник майна не може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням, зокрема, з підстав передбачених ст. 405 ЦК України, так як це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72,109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР. За такого, відсутні правові підстави для визнання [PERSON] таким, що втратив право користування вищевказаною квартирою. При цьому, посилання позивача на те, що відповідач в будинку не проживає, витрати по утриманню нерухомого майна не несе, а його реєстрація створює позивачу незручності, не заслуговують на увагу, оскільки зазначені обставини не можуть бути визнані обґрунтованою підставою для позбавлення власника права на володіння та користування належним йому майном. В силу ст. 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню й судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду.

Outcome: dismissed