Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернулася до Дергачівського районного суду Харківської області з позовом, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що їй на підставі свідоцтва про право приватної власності, виданого 20.12.1985 Виконавчим комітетом Вільшанської селищної ради народних депутатів, на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] . Право власності на вказаний будинок зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Згідно довідки про склад сім`ї №63 від 24.03.2021 виданої Солоницівською селищною радою, в будинку [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] та [PERSON] . [INFO] . Однак, [PERSON] з січня 2020 року без поважних причин не проживає в будинку за вказаною адресою. В січні 2020 року відповідач добровільно виїхав з вищезазначеного будинку та забрав з нього всі свої речі. Позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд про їх задоволення. Відповідач в судовому засіданні пояснив, що дійсно в будинку [ADDRESS] він не проживав з січня 2020, крім того вказав, що наданий час проживає за іншою адресою. Однак про задоволення позовних вимог заперечував. Суд, оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, позивачу, [PERSON] на підставі свідоцтва про право приватної власності, виданого 20.12.1985 Виконавчим комітетом Вільшанської селищної ради народних депутатів, на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] . Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.03.2021 №248915110, вказаний будинок [ADDRESS] зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Як вказує позивач у вищезазначеному будинку зареєстрований відповідач, [PERSON] , проте з січня 2020 року і по теперішній час за вказаною адресою він не проживає, що підтверджується актом депутата Солоницівської селищної ради від 09.03.2021. Крім того, даний факт підтвердив сам відповідач, [PERSON] . Таким чином суд вважає, що відсутність відповідача свідчить про те, що він добровільно залишив спірне житлове приміщення. Крім того, згідно довідки Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області від 15.01.2021 №205/08 [PERSON] 22.08.2020 здійснив купівлю нерухомого майна у смт Вільшани. Відповідно до ч.1 ст.316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст. 317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст.319 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Конституцією України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до Закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Так, відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 Цивільного кодексу України, яка передбачає право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Так, відповідно до вимог Цивільного кодексу України право на проживання відповідача в належному позивачу житловому приміщенні залежить від права самого власника і є похідним від нього. Згідно зі ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідач за місцем своєї реєстрації не проживає, житловою площею будинку не користується, житлово-комунальні послуги та витрати на утримання будинку не сплачує, домовленості з позивачем про збереження користування житлом понад строк укладено не було, а тому правових підстав для подальшої його реєстрації у будинку позивача наразі немає, внаслідок чого відповідача необхідно визнати таким, що втратив право користування вищевказаним будинком. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, суд прийшов до висновку, що вказаний позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved