Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-09 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: вселити її у квартиру [ADDRESS], заборонивши [PERSON] чинити їй перешкоди у проживанні в квартирі [ADDRESS]. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що її місце проживання зареєстровано у квартирі [ADDRESS], яка раніше належала їй на праві власності, потім була подарована нею своїй онуці, яка відразу подарувала цю квартиру сторонній особі [PERSON], за якою на цей час зареєстровано право власності. Вона є старою жінкою і не має у власності нерухомого майна. Єдиним житлом, в якому вона має житлові права, є квартира [ADDRESS]. [PERSON], ставши власницею квартири, почала чинити їй перешкоди у проживанні за зареєстрованим місцем проживання, через що вона змушена була часто тікати зі свого житла і жити якийсь час у знайомих, скитаючись по чужим квартирам, позбавлена власного житла. 30 квітня 2017 року [PERSON] счинила їй такий фізичний опір, перешкоджаючи потрапити їй до свого житла, що інші особи, ставши свідками такої поведінки [PERSON], викликали наряд поліції. Було отримано медичне освідчення тілесних ушкоджень, які [PERSON] їй завдала, однак поліція не відновила її житлові права за зареєстрованим місцем проживання. Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві, просила позов задовольнити. Зазначила, що позивач була вимушена близько десяти років проживати у знайомих та родичів. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позову, з підстав викладених у письмових запереченнях на позовну заяву, в яких просила відмовити у позові. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного. Як встановлено судом, 06 жовтня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири, за умовами якого [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру [ADDRESS]. В подальшому, 13 листопада 2006 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири, за умовами якого [PERSON] передала безоплатно [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Відповідно до довідки про місце проживання та склад сім'ї № 3257 від 30 вересня 2016 року, виданої Центром комунального сервісу, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 05 червня 1962 року, [PERSON] - з 16 січня 2007 року. Як вбачається з матеріалів справи, у квітні 2016 року позивач звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування спірної квартири, укладений між нею та [PERSON] недійсним, який рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 червня 2016 року був задоволений та визнано недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] від 06 жовтня 2006 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анісковою Н.А., зареєстрований у реєстрі за № 4380. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2016 року, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 червня 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення наступного змісту. Відмовлено у позові [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування удаваним. Вказаним рішенням суду було встановлено, що позивач [PERSON] не проживає у квартирі [ADDRESS]. За нормою частини третьої ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно витягу з кримінального провадження від 22 березня 2017 року, заява [PERSON] від 30 березня 2016 року була внесена до ЄРДР за ч. 1 ст. 125 КК України. Фабула: 30 березня 2016 року за адресою: [ADDRESS] [PERSON] не пускаючи гр. [PERSON] за місцем реєстрації в оселю, при цьому [PERSON] нанесла їй тілесні ушкодження, чим заподіяла їй фізичного болю. Провадження за даною заявою. було закрито на підставі ч. 1 ст. 284 КПК України (а.с.4). Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Таким чином, реєстрація фіксує офіційне місце проживання особи, за цією адресою особа має право проживати, на неї надсилаються усі офіційні документи, відповідно до даних про реєстрацію нараховуються усі комунальні послуги. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. З огляду на вищевикладене, враховуючи, що позивач зареєстрована за адресою спірної квартири, остання має право користуватися даним житлом, безперешкодно проживаючи в даній квартирі. При цьому, судом встановлено, що позивач наразі у спірній квартирі не проживає, між позивачем та відповідачем склалися неприязні стосунки та виникають сварки, непорозуміння з приводу питання проживання позивача у квартирі. Стороною ж відповідача в судовому засіданні не заперечувався факт того, що відповідач не надавала позивачу доступу до квартири, оскільки вважає, що остання втратила право власності на дану квартиру та не має права там проживати. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності до ч. 3 ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. За вимог ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлено, що відповідач набувши право власності на спірну квартиру, своїм правом звернення до суду про зняття позивача з реєстраційного обліку за адресою спірної квартири, визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням не зверталась. Статтею 9 Житлового кодексу УРСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про заборону чинити перешкоди проживанню та примусове вселення до житла. Враховуючи наведене та

Outcome: approved