Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом виселення з квартири. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 17.09.1987 року їй та членам її сім`ї (син - [PERSON] , невістка [PERSON] ) на підставі ордеру № 1264 було надано у користування квартиру [ADDRESS] . На даний час у квартирі проживає вона (позивач) та відповідач. 29.06.2006 року шлюб між [PERSON] та відповідачем [PERSON] було розірвано. Після розірвання шлюбу й надалі відповідач продовжує проживати у спірній квартирі. Як зазначає позивач, протягом останніх 6 років вона не може в повному обсязі користуватись та розпоряджатись квартирою в зв`язку з негативною поведінкою відповідача, яка веде аморальний спосіб життя, зловживає алкогольними напоями та систематично вчиняє сварки, наносячи їй побої, чим принижує її гідність. Вона неодноразово зверталась до відповідача з проханням надати можливість без перешкод здійснювати свої права та розпоряджатись своїм майном, але відповідач не реагує, продовжу й надалі знущатись, примушуючи її покинути квартиру. Антиморальна поведінка відповідача підтверджується неодноразовими зверненнями до поліції. 30.09.2017 року Деснянським УП ГУНП у м.Києві було порушено кримінальне провадження відносно відповідача за фактом кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України за нанесення легкого тілесного ушкодження. Але притягнення відповідача до кримінальної відповідальності не вплинули на неї, вона і надалі продовжує свої знущання та погрози фізичної розправи. Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що відповідач в добровільному порядку не виконує вимоги щодо усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, позивач просить задовольнити її вимоги та виселити відповідача з квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 01.02.2019 року відкрито провадження у справі за даним позовом в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 20.03.2019 року до суду надійшов відзив представник відповідача [PERSON] на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, вказуючи на те, що квартира надавалась сім`ї з трьох осіб, в тому числі і на відповідача. На даний час у квартирі зареєстровано 6 осіб, з яких два онуки позивача та її правнучка. Відповідач за власний кошт за допомогою своїх синів зробила ремонт у спірній квартирі, замінила водопровідні крани, розетки, встановила лічильники води, газу, електроенергії, поставила металеві вхідні двері, замінила меблі в кухні та коридорі. Позивач протягом тривалого часу не сплачує жодних комунальних платежів на утримання квартири і відмовляється їх сплачувати в майбутньому. Крім того, позивач постійно звинувачує відповідача в крадіжках, а також висуває інші безпідставні звинувачення. Твердження позивача у позовній заяві про те, що відповідач веде аморальний спосіб життя, зловживає алкогольними напоями не підтверджені жодними доказами і мають на меті введення суд в оману. Також, матеріали справи не містять жодних доказів того, що відповідач перешкоджає позивачу здійснювати свої права та розпоряджатись своїм майном. Посилаючись на викладене, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 22.05.2019 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду в загальному порядку. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила про їх задоволення. Відповідач та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, з наступних підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, на підставі ордеру № 1264 серії А від 17.09.1987 року позивачу [PERSON] було надано право на зайняття квартири [ADDRESS] на сім`ю з трьох осіб: позивача її сина [PERSON] та відповідача [PERSON] (а.с.6). Позивач та відповідач зареєстровані у вказаній квартирі з 17.11.1987 року (а.с.5, 19). Як вбачається з акту ЖЕД-310 від 11.07.2018 року, у спірній квартирі також зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які не проживають у даній квартирі з 2008 року (а.с.7). За змістом ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону або за рішенням суду. Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У відповідності зі статтею 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або у судовому порядку. Згідно зі статті 156 ЖК України, припинення сімейних відносин з власником не позбавляє колишніх членів сім`ї права користування займаним приміщенням. Крім того, статтею 157 ЖК України передбачено, що членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. У відповідності до ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року, при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Тобто, законодавцем передбачено, що в даному випадку маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Виходячи зі змісту даної статті, виселення - це крайня міра, яка застосовується тільки до винних осіб, які систематично порушують правила спільного проживання і роблять неможливим сумісне проживання. Під системністю слід зрозуміти вчинення двох і більш таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження або громадського впливу. Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з вищенаведених правових норм, суд приходить до висновку, що позивач мала довести суду, що останні 6 років відповідач своїми неправомірними діями робить неможливим сумісне проживання з нею. Крім того, позивач мала надати докази, що застосовані до відповідача заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Однак, матеріали справи не мають жодного доказу неправомірних дій відповідача щодо систематичного руйнування чи псування ним жилого приміщення, або використання його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття, яке б робили неможливим для інших проживання із ним в одній квартирі, а застосовані заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Позивачем не доведено і фактів асоціальної поведінки відповідача та зловживання нею алкогольними напоями. Відсутність зазначених доказів робить неможливим виселення відповідача на вимогу позивача без надання іншого жилого приміщення на підставі ч.1 ст. 116 ЖК України. Що стосується посилання позивача на її неодноразові звернення до правоохоронних органів (а.с.9, 10, 11, 12, 13), то вони підстав для задоволення позову не дають, оскільки не свідчать про антисоціальну поведінку відповідача та систематичне порушення з її боку правил співжиття, яке б робили неможливим для інших проживання із нею в одній квартирі. Так, надана копія заяви від 09.02.2006 року не є належним доказом, оскільки відсутні будь-які дані щодо результатів розгляду цієї заяви. Подальше звернення позивача було здійснено лише 17.12.2012 року, тобто через 6 років. За висновком дільничного інспектора Деснянського РУ ГУМВС України в м.Києві від 19.12.2012 року вбачається, що претензіями позивача до відповідача було те, що остання замикає на ключ двері своєї кімнати та замінила плиту старого зразка на нову, що створює їй незручності. Позивач посилалась і на те, що 30.09.2017 року Деснянським УП ГУНП у м.Києві було порушено кримінальне провадження відносно відповідача за фактом кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України за нанесення легкого тілесного ушкодження. Але притягнення відповідача до кримінальної відповідальності не вплинули на неї, вона і надалі продовжує свої знущання та погрози фізичної розправи. Проте, вказані твердження не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. Так, дійсно, як вбачається з витягу з ЄДРДР від 07.03.2018 року, 30.09.2017 року Деснянським УП зареєстровано заяву позивача про те, що 14.09.2017 року її невістка спричинила їй легкі тілесні ушкодження (а.с.9). Однак, вказаний витяг не містить жодних даних щодо особи, якій повідомлено про підозру. Позивачем не надано суд копію вироку суду відносно відповідача за даним фактом, відтак, її твердження про те, що відповідача було притягнуто до кримінальної відповідальності не відповідають дійсності. Також, звернення позивача щодо протиправних дій відповідача відбулось через 5 років після минулого звернення. Оцінюючи вказані документи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що між сторонами періодично виникають конфлікти щодо користування житлом, що не є підставою для застосування вимог ст.116 ЖК України. Крім того, суд враховує і періодичність таких звернень позивача (6 років, 5 років), що не свідчить про систематичність. При цьому суд враховує і те, що рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 11.02.2002 року відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про зміну умов договору найму житлового приміщення (а.с.14). У відповідності до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вищевказаним судовим рішенням, яке набрало законної сили, також було встановлено, що з 2002 року між сторонами існує конфлікт щодо користування житлом, що також підтверджує вищенаведені висновки суду. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про те, що позивачем не надано належних доказів в обґрунтування її вимог, а тому відмовляє в задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed