Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми авансу за попереднім договором про укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна. Мотивуючи свої позовні вимоги, тим що 28.01.2014 року вона та [PERSON] домовилися про укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна за адресою: Дніпропетровська область, Криворізький район, с. Лозуватка, пров. Толстого, 14, за ціною 98400 гривень, що еквівалентно 12000,00 доларів США, та в результаті досягнутої домовленості між ними 28.01.2014 року був укладений письмовий попередній договір про укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна. Для гарантії виконання в майбутньому основного договору в строк до 01.04.2014 року, вона сплатила відповідачу суму авансу ( завдатку ) в розмірі 40000,00 гривень, що є еквівалентом 5000,00 доларів США, в рахунок майбутніх платежів за договором купівлі-продажу, який вони повинні були укласти у майбутньому. З моменту оплати авансу вона переїхала у вище зазначений будинок, стала доглядати за будинком та присадибною ділянкою, сплачувати комунальні послуги. У звязку з тим, що з нею не розрахувалися покупці за її квартиру за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Бутлерова, 4/20, вона не змогла в строк до 01.04.2014 року внести відповідачу залишок суми вартості будинку, як було обумовлено попереднім договором. Просила суд стягнути з відповідача на її користь грошові кошти, передані в якості авансу у розмірі 135900,00 гривень та судовий збір. Ухвалою Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29.12.2017 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми авансу за попереднім договором про укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна. 14.02.2018 року до суду подано відзив представника позивача адвоката [PERSON], відповідно до якого позовні вимоги не визнають в повному обсязі, мотивуючи тим, що попередній договір про укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна від 28.01.2014 року, не може бути визнано судом належним та допустимим доказом оскільки вищезазначений договір, який було укладено з ініціативи позивача, не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки не посвідчений нотаріально. Також позивачем не надано жодного доказу передачі будь-яких коштів. Позивач відмовилась сплатити кошти та юридично оформити договір купівлі-продажу вище зазначено будинку, відповідач знайшла іншого покупця. Крім того, позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом. Документів, що підтверджують поважність пропуску строку звернення до суду не надала, питання про поновлення строку не ставить. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі ( а.с. 51-53). 20.03.2018 року позивач [PERSON] подала відповідь на відзив, та зазначила, що вважає, що відзив безпідставний, необґрунтований ( а.с. 66-64). 21.05.2018 року у судове засідання сторони не зявилися. Позивач [PERSON] до суду подала заяву про розгляд справи у її відсутність, на позовних вимогах наполягає ( а.с. 70). Представник відповідача [PERSON] до суду подала заяву про розгляд справи у її відсутність, та у відсутність відповідача, проти позовних заперечують, позов не визнають в повному обсязі. Просили врахувати, що позивачем пропущено строк для звернення до суду , питання про поновлення пропущеного строку не ставиться ( а.с. 69). Суд дослідивши матеріали справи, встановивши обставини і перевіривши їх доказами, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Між позивачем та відповідачем 28.01.2014 року укладено попередній договір купівлі-продажу, за умовами якого сторони зобовязались у строк до 01 квітня 2014 року укласти та нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, Криворізька область, с. Лозуватка, провулок Толстого, 14 ( а.с. 3 копія попереднього договору). За змістом п. 5 попереднього договору [PERSON] передала [PERSON] 40000,00 гривень, що за курсом НБУ складає 5000 доларів США, як попередню оплату за житловий будинок. При цьому сторони домовились про повну вартість житлового будинку у розмірі 98400,00 гривень, що еквівалентно 12000,00 доларів США. Відповідно до ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобовязуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, у письмовій формі. За приписами ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Підписаний сторонами договір нотаріально посвідчений не був, однак на його виконання позивачем були сплачені грошові кошти у розмірі 5000,00 доларів США. Згідно зі ст. 220 ЦК України встановлено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно із п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може предявлятися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобовязанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Згідно правової позиції Верховного Суду України, яка викладена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 23 березня 2016 р. у справі № 6-2978цс15, за змістом частини 1 ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобовязання повернути майно потерпілому. Якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобовязання, то у разі виникнення між ними спору щодо повернення майна, яке знаходиться у набувача, на спірні правовідносини поширюються положення ст. 1212 ЦК України. Така ж правова позиція висловлена Верховним Судом України і в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14. В цій постанові Верховний Суд України також зазначив, що правила ст. 1212 ЦК України застосовуються тоді, коли майно передано на виконання юридично ще не укладеного договору. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що відповідачка [PERSON] отримала від позивача 5000,00 доларів США за нікчемним попереднім договором, а тому вони отримані без достатньої правової підстави й підлягають поверненню як безпідставно набуте майно, але у грошовій одиниці гривні. Жодних правових підстав вважати, що між сторонами виникли зобовязання, що забезпечені завдатком, у суду немає. Передані грошові кошти не мають забезпечувальної функції та, відповідно, не є завдатком. За таких обставин, не має значення з чиєї вини не укладено договір купівлі-продажу житлового будинку. У поданому відзиві на позовну заяву представник відповідача наполягала на застосуванні строку позовної давності. Відповідно до ч. 1 ст. 251, ч. 1 ст. 252 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення і визначається він роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а не посилається на подію, яка має настати. Вказівкою на подію, яка має неминуче настати, визначається термін - певний момент у часі, з настанням якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч. 2 ст. 251, ч. 2 ст. 252 ЦК України). За ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобовязанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Зобовязання, строк виконання якого визначається вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Згідно ч. 2 цієї статті, якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Судом враховано, що зобовязанням за попереднім договором, що укладено між сторонами 28.01.2014 року, є укладення договору купівлі-продажу будинку. Повернення авансу не є зобовязанням за цим договором, а є наслідком припинення зобовязання через неможливість його виконання. Отже немає підстав розцінювати відсутність в попередньому договорі посилання на конкретний строк повернення авансу як не встановлення строку виконання зобовязання. В попередньому договорі чітко визначено строк виконання зобовязання до 01.04.2014 року. [PERSON] після настання цього строку позивач дізнався або повинен був дізнатися, що зобовязання про укладення договору купівлі-продажу відповідачем не виконано і у позивача настало право вимоги щодо виконання зобовязань за попереднім договором, в тому числі й право повернення авансу. Таким чином, перебіг позовної давності в даному випадку розпочався з 02.04.2014 року. Позивач звернувся до суду 04.12.2017 року, тобто з пропуском встановленого законом трирічного строку. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частинами 4, 5 ст.267 ЦК України, передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до п. 11постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не задоволено, що є самостійною підставою для цього. Разом з тим, як вбачається з роз'яснень пленуму Верховного Суду України, наданих у п.11Постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «дізнався» та «повинна була довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знала про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернулася за його захистом до суду, недостатньо. Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Доказів того, що позовна давність пропущена позивачем з поважних причин, або того, що позовна давність переривалася, позивачем не надано. Крім того, позивач не ставить питання про поновлення пропущеного строку для звернення до суду. Враховуючи, що позов подано з порушенням строків позовної давності, обставини, через які позовна давність пропущена позивачем не наведені та не доведені, суд не вбачає підстав для захисту порушеного права позивача, а тому позов задоволенню не підлягає. Згідно ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed