Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] у якому, з урахуванням виділення позовної вимоги про розірвання шлюбу в окреме провадження, просила поділити спільне майно подружжя, а саме: визнати за нею [PERSON] право власності на 1/2 частину банківського вкладу з нарахованими та не виплаченими відсотками, розміщеного на банківському рахунку на підставі договору №19464914018 на вклад «Мій прогресивний депозит» на ім`я фізичної особи від 24.05.2019 року, укладеного між ПАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] , а також виділити автомобіль марки NISSAN X-Trail, 2.0 Diesel, Wagon, 2011 року випуску, сірого кольору, кузов № [NUMBER] у власність відповідача [PERSON] та присудити позивачці [PERSON] грошову компенсацію взамін належної їй Ѕ частки в праві власності на даний автомобіль в розмірі 125000, 00 гривень та стягнути з відповідача розмір такої грошової компенсації в її користь. В обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що за час шлюбу сторони набули в спільну власність за рахунок спільних коштів та спільної праці автомобіль марки NISSAN X-TRAIL та накопичили готівкові кошти на депозитних рахунках в банках. Добровільно вирішити питання про поділ спільного майна сторони не можуть, тому виникла потреба вирішити питання про поділ спільного сумісного майна в судовому порядку. Від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву про поділ майна подружжя, в якому він просить позовні вимоги щодо банківського вкладу відхилити за безпідставністю посилаючись на наступне. Відповідач визнає, що автомобіль марки NISSAN X-Trail, 2.0 Diesel, Wagon, 2011 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] є їхньою спільною сумісною власністю. Проте вказує, що позивачка зазначає надмірно завищену ціну на цей автомобіль. Що стосується безпосередньо заявленої у позові вимоги щодо поділу грошового вкладу у сумі 28 000 доларів США розміщеного на банківському рахунку в ПАТ «Державний ощадний банк України» формально на ім`я [PERSON] , то його слід позивачу самостійно виключити з переліку майна, що підлягає поділу та/або суду у задоволенні такої вимоги відмовити за безпідставністю. Вище наведений в банку на ім`я [PERSON] вклад у сумі 28 000 доларів США не є набутим майном подружжя. Джерелом походження цього грошового вкладу є сума його особистої позики грошових коштів у [PERSON] для придбання окремого житла для проживання його непрацездатної мами [PERSON] . Позивачка [PERSON] подала відповідь на вище вказаний відзив, в якому просила суд задовольнити її позовні вимоги, зазначивши, що відповідач [PERSON] зацікавлений в тому аби вартість транспортного засобу була як найнижчою, тому він буде наводити свої міркування з метою зниження дійсної вартості транспортного засобу, з чим вона не погоджується. Також на думку [PERSON] доводи відповідача щодо позики коштів у його сестри для придбання квартири для їх матері є неправдивими. Мати відповідача забезпечена житлом, жодних доказів на підтвердження того, що вона потребує додаткового або іншого житла не надано. При тому вони з відповідачем не мали власного житла, тому й накопичували кошти для його придбання або на ремонт квартири, у разі її надання за місцем роботи (відповідач [PERSON] перебуває на житловій черзі за місцем роботи). Також позивачка [PERSON] зауважила, що приєднана до відзиву копія розписки не містить істотних умов договору позики, як то дата отримання коштів в позику та дата повернення таких коштів. Серед іншого, з матеріалів справи слідує, що оригінал розписки знаходиться у відповідача, оскільки він власноручно засвідчив її копію та приєднав до відзиву. До суду також надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю та поділ майна подружжя, в якій [PERSON] просить визнати його особистою приватною власністю банківський вклад з нарахованими та не виплаченими відсотками, розміщеними на банківському рахунку на підставі договору №19464914018 на вклад «Мій прогресивний депозит» на ім`я фізичної особи від 24.05.2019 року, укладеного між ПАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] , виключивши його зі складу спільного сумісного майна подружжя, що підлягає поділу та поділити спільне майно подружжя у вигляді вкладу [PERSON] , розміщеного на банківському рахунку в ПАТ «Державний ощадний банк України» визнавши за ним право власності на Ѕ його частину з нарахованими та не виплаченими відсотками. У відзиві поданому [PERSON] на зустрічну позовну заяву [PERSON] до неї, позивачка просить відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог щодо визнання майна особистою приватною власністю, оскільки вважає, що кошти, які 24.05.2019 року були розміщені [PERSON] у ПАТ «Державний ощадний банк України» є їх спільною сумісною власністю. Від третьої особи [PERSON] у розглядуваній справі подана позовна заява до відповідача [PERSON] та позивачки [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, в якому вона просить стягнути з відповідачів на її користь солідарно борг за договором позики в сумі 28 000 доларів США. [PERSON] в позовній заяві посилається на те, що 07 квітня 2019 року між нею та її братом [PERSON] укладений договір позики, відповідно до якого вона позичила йому 28 000 доларів США для придбання житла в м. Вараш для проживання їхньої матері [PERSON] в окремій квартирі, на підтвердження чого ним була складена розписка. Згідно із розпискою, [PERSON] зобов`язався до кінця літа 2019 року підібрати та нотаріально оформити купівлю-продаж квартири для окремого проживання їхньої мами, а в разі не придбання квартири у зазначений термін [PERSON] зобов`язувався повернути їй зазначені кошти без затримки. У зв`язку з тим, що відповідач [PERSON] мав їхати для проходження реабілітації як ветеран АТО в санаторії у с. Клевань та м. Трускавець, у травні 2019 року він звернувся до [PERSON] для отримання згоди для розміщення позичених коштів на депозитному рахунку в ПАТ «Державний ощадний банк України», проти чого вона не заперечувала. Квартиру для матері з того часу [PERSON] так і не придбав, однак і грошові кошти у визначений термін до кінця літа 2019 року їй не повернув. В кінці серпня 2019 року [PERSON] повідомив їй про те, що в провадженні Кузнецовського міського суду перебуває справа [PERSON] до нього про поділ майна. Оскільки позика була надана [PERSON] в період шлюбу відповідачів і на цей час позичені кошти є предметом поділу як спільне майно подружжя, порушення зобов`язання повернути позику змушує її звернутися до суду з позовом про стягнення боргу з договором позики з відповідачів, як солідарних боржників. Від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву третьої особи, що заявила самостійну вимогу на предмет спору в якому він просить суд задовольнити позовну заяву [PERSON] за рахунок банківського вкладу з нарахованими та не виплаченими відсотками, розміщеними на банківському рахунку на підставі договору №19464914018 на вклад «Мій прогресивний депозит» на ім`я фізичної особи від 24.05.2019 року, укладеного між ПАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] . Відповідач [PERSON] вказує у відзиві, що не зміг віддати [PERSON] позичені кошти в сумі 28 000 доларів США з незалежних від нього причин, оскільки спір про поділ вкладу виник до моменту настання обов`язку повернути ці кошти. До того ж від позивачки [PERSON] також поданий відзив на позовну заяву третьої особи [PERSON] про стягнення боргу в якому вона просить відмовити повністю у задоволенні позовних вимог третьої особи [PERSON] . Позивачка [PERSON] вважає, що доводи третьої особи [PERSON] щодо позики коштів братом у сестри для придбання квартири для їх матері є неправдивим, а розписка недійсною. При тому розписка не містить істотних умов договору позики, як то дата отримання коштів в позику та дата повернення таких коштів. Зі змісту розписки не слідує, що позика отримана саме в дату складання розписки. До того ж жодних належних доказів на підтвердження того, що [PERSON] уповноважувала свого сина [PERSON] на придбання для неї квартири в місті Вараш. Право на отримання позики для третьої особи законодавством не передбачено. Також [PERSON] не підтверджено джерело походження коштів, які вона, за її словами, передала в позику для брата. Окрім того, до суду не надано доказів того, що кошти, які розміщені на банківському вкладі, які є предметом спору про їх поділ, мають відношення до коштів, які визначені в розписці. Відповідач [PERSON] не визнає обставину того, що кошти по розписці є спільною сумісною власністю подружжя. Від позивачки [PERSON] до суду надійшла зустрічна позовна заява до [PERSON] та [PERSON] у якій вона просить визнати недійсним договір позики, складений у формі розписки від 07 квітня 2019 року та підписаний [PERSON] . В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] заперечує дійсність розписки від 07.04.2019 року складеної у письмовій формі за підписом [PERSON] , вказуючи на те, що вона була складена без наміру створити правові наслідки, що обумовлені нею. На думку позивачки розписка є надуманою. В такий спосіб відповідач [PERSON] намагається у будь-який спосіб (використовуючи родинні відносини та родинну підтримку) позбавити [PERSON] права на поділ спільного майна подружжя, зокрема, спільних коштів. Позивач вважає, що доводи відповідачів щодо позики коштів братом у сестри для придбання квартири для їх матері є неправдивими, а розписка недійсною. [PERSON] подала до суду відзив на зустрічну позовну заяву [PERSON] та просила у задоволенні зустрічної позовної заяви відмовити посилаючись на таке. З твердженнями [PERSON] щодо фіктивності правочину [PERSON] не погоджується, адже між нею та [PERSON] укладено реальний договір позики, на підтвердження чого була ним надана письмова розписка від 07 квітня 2019 року. В той же день [PERSON] нею було позичено кошти на придбання квартири їхній матері - [PERSON] . Про реальність договору позики свідчить також мета його укладення, адже вказані позичені гроші [PERSON] виділила з сімейного бюджету саме для придбання квартири їхній матері, бо у її квартирі проживали [PERSON] із сім`єю, з якими вона не могла проживати внаслідок конфліктних ситуацій. У зв`язку з цим мама ще в 2013 році переїхала з власної квартири з м. Вараш і до цього часу проживає в м. Рівному. Більше того, квартира матері за період проживання у ній сім`ї брата з дружиною і сином приведена в жахливий стан. В зв`язку з вищевикладеними триваючими обставинами, у квітні 2019 року, порадившись з сім`єю, [PERSON] вирішила позичити кошти на придбання квартири для матері у сумі достатній для здійснення такої покупки. Факт перебування у власності [PERSON] квартири жодним чином не стосується договору позики та не впливає на його дійсність. Таким чином, доводи [PERSON] у зустрічній позовній заяві щодо відсутності істотних умов договору не відповідають дійсності. В судове засідання позивач [PERSON] , будучи належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, не з`явилась, про причини неявки не повідомила. Представник позивача [PERSON] просила задовольнити позовні вимоги первісного позову та зустрічного позову [PERSON] з підстав викладених у позовах. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] та третьої особи [PERSON] просила відмовити за безпідставністю, посилаючись на обставини, викладені і відзивах на ці позови. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні визнав, що автомобіль марки NISSAN X-Trail, 2011 року випуску, з приводу поділу якого позивач звернулась до суду є спільною сумісною власністю його та позивачки [PERSON] та просив визнати за ним право власності на цей автомобіль та як компенсацію частки позивачки у цьому автомобілі стягнути з нього на користь позивачки Ѕ частину вартості автомобіля, яка буде визначена автотоварознавчою експертизою. Щодо коштів розміщених на депозитному рахунку ПАТ «Ощадбанк» у сумі 28 000 доларів США пояснив, що між позивачкою [PERSON] та його матір`ю [PERSON] склались неприязні відносини, у зв`язку з чим матір проживала окремо від них. З метою забезпечити матір окремим житлом його сестра [PERSON] вирішила купити квартиру матері у м. Вараш, Рівненської області. Оскільки він також проживає у м. Вараш, сестра 07.04.2019 року передала йому гроші у позику на придбання квартири матері у сумі 28 000 доларів США. На прохання сестри написав розписку про отримання у неї коштів у позику. Вона просила підібрати матері двох або трьох кімнатну квартиру в межах вказаної суми та оплатити нотаріальні послуги під час переоформлення квартири на ім`я матері. Оскільки у травні 2019 року йому потрібно було їхати на лікування він зателефонував сестрі та повідомив про те, що має їхати і запропонував покласти гроші на місяць на депозит у банку. Вона погодилась і він зробив депозитний вклад в Ощадбанку. Письмову згоду на розміщення депозиту сестра не давала. Свою дружину [PERSON] відповідач не повідомляв про отримання позики. Відповідаючи на поставлені питання додав, що працює на ВП «РАЕС» на різних посадах з 1993 року до цього часу у постійно отримував заробітну плату. Накопичував гроші спочатку на рахунку в Укрінбанку. Станом на 2014 рік було зібрано приблизно 170-180 тис. грн, які були переведені у Приватбанк. Під час перебування в АТО кошти отримував в банку Аваль. Весною 2017 року зняв кошти з депозитного рахунку та обміняв їх на 10 800 доларів США і саме така сума була у них станом на грудень 2018 року. З позивачкою [PERSON] спільного цінного майна, крім автомобіля, не придбавали. Проживали у квартирі, яка належала його матері. Матір не вимагала від них, щоб вони виселялись. Просив відмовити у задоволенні позову [PERSON] в частині поділу коштів, які перебувають на його рахунку в Ощадбанку та у зустрічному позові [PERSON] про визнання договору позики недійсним. Решта вимог первісного позову, його зустрічного позову та позову третьої особи підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача [PERSON] підтримала позицію свого довірителя та у вступному слові послалась на обставини, викладені у зустрічній позовній заяві та відзивах відповідача. Третя особа із самостійними вимогами щодо предмету позову [PERSON] свій позов підтримала у повному обсязі та допитана як свідок показала, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] , який є її братом, постійно проживали у квартирі, яка належала їх матері [PERSON] . Оскільки між матір`ю та позивачем склались неприязні відносини, її матір змушена була проживати у неї у м. Рівному. Проте постійно хотіла жити у м. Вараш, Рівненської області, де знаходяться її друзі. У зв`язку з цим вона особисто порадившись зі своїм чоловіком вирішили придбати окрему квартиру матері у м. Вараш. Оскільки зі слів брата [PERSON] узнала, що двох кімнатна квартира у м. Вараш коштує приблизно від 25 до 30 тис. доларів США, вирішила передати брату 28 тис. доларів США у позику на придбання квартири матері. 07.04.2019 року , після того як завезла матір з м. Рівного у с. Мульчиці, Володимирецького району, заїхала у м. Вараш до своєї знайомої та зателефонувала, щоб брат [PERSON] підійшов до неї, оскільки не хотіла бачитись з позивачкою [PERSON] , з якою перебуває у неприязних відносинах. Відповідач під`їхав на своєму автомобілі марки Ніссан і вона на задньому сидінні передала йому гроші у сумі 28 тис. доларів США. На прохання свого чоловіка попросила, щоб брат написав розписку про отримання коштів у позику, що він і зробив. Після цього у травні 2019 року її брат [PERSON] зателефонував їй і повідомив, що повинен їхати на лікування та запитав, що робити з грошима. Вона погодилась, щоб він поклав їх на депозит. Проте у серпні 2019 року довідалась, що кошти арештовані і вирішила подати позов про їх стягнення. Відповідаючи на питання пояснила, що кошти брату [PERSON] передавала з метою придбати квартиру матері у м. Вараш. Якби він не купив би квартири до 31.08.2019 року до за її дзвінком повинен був би повернути усі передані гроші. Якби він купив квартиру матері, то гроші не повертав би. Вирішила дати гроші наперед з метою забезпечення швидкого розрахунку з продавцями у випадку появи вигідної пропозиції. У інакшому випадку вигідна пропозиція могла б бути забрана іншими особами. Доводячи можливість надання у позику такої суми коштів пояснила, що дохід її чоловіка, який є підприємцем, за 2019 рік становить близько 924 тис. грн, а за 2018 рік - 898 190 грн., а її дохід складає близько 5 000 грн на місяць. Представник третьої особи [PERSON] підтримала позовні вимоги своєї довірительки та заперечувала проти зустрічного позову [PERSON] про визнання недійсним договору позики. Вказала, що строк за борговою розпискою сплинув і настав обов`язок відповідачів повернути кошти 31.08.2019 року. Вказала на те, що позивачка не є позичальником, а отже не має право оспорити договір позики в силу вимог ст. 1051 ЦК України. Також зазначила, що позивачем не доведені обставини фіктивного правочину, передбачені ст. 234 ЦК України. Вказала, що дата передання коштів відповідає даті написання розписки. Визнають кошти спільною сумісною власністю, оскільки зв`язані позицією позивача. Заслухавши учасників справи, їх представників, допитавши свідка та дослідивши письмові докази судом встановлено наступне. Копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Кузнецовського міського управління юстиції 29.04.2003 року підтверджується, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] зареєстрували шлюб 29.04.2003 року. Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 18.12.2019 року у справі № 565/2024/19, яке набрало законної сили 18.01.2020 року, шлюб між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] розірваний. Отже, позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у шлюбі з 29.04.2003 року до 18.01.2020 року. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ч.1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Копією договору № 46 купівлі-продажу транспортного засобу від 30.01.2011 року, укладеного між ТОВ «Автомобільний центр Голосіївський» та [PERSON] , копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] підтверджується, що за [PERSON] 20.08.2011 року зареєстрований на праві власності автомобіль марки NISSAN, моделі X-TRAIL, номер шасі [NUMBER] , 2011 року випуску, сірого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] . Оскільки у судовому засіданні встановлено, що вказаний вище автомобіль придбаний відповідачем [PERSON] у період шлюбу, суд на підставі ст. 60, ч.1 ст. 61, ч.1 ст. 68 ЦК України, доходить висновку про те, що цей автомобіль є спільною сумісною власністю позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON] . Крім того, сторони добровільно визнають обставину придбання за спільні сімейні кошти автомобіля марки NISSAN, моделі X-TRAIL, номер шасі [NUMBER] , 2011 року випуску, сірого кольору, та перебування його у їхній спільній сумісній власності. Відповідно до висновку автотоварознавчої експертизи № 141СЕ від 20.02.2020 року, ринкова вартість вище вказаного автомобіля, з приводу поділу якого виник спір, становить 197 036,96 грн. Ст. 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом, згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України. З аналізу викладених норм випливає, що позивачці [PERSON] та відповідачу [PERSON] належить по Ѕ частці у праві спільної сумісної власності на автомобіль марки NISSAN, моделі X-TRAIL, номер шасі [NUMBER] , 2011 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Підстав для зменшення або збільшення розміру частки на користь позивача чи відповідача судом не встановлено. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 07.11.2018 року у справі № 405/2391/15-ц, тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2 ст. 364 ЦК України). У постанові від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц, оцінивши положення частини п`ятої ст. 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, Верховний Суд зробив висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач. В судовому засіданні відповідач [PERSON] повідомив, що не має можливості внести кошти на депозитний рахунок суду у розмірі, що відповідає частці позивача у автомобілі, з приводу поділу якого виник спір, проте погодився, щоб суд стягнув з нього на користь позивача кошти як компенсацію частки позивача у спірному автомобілі. Оскільки з вимогою про стягнення з відповідача компенсації звернулась позивач, суд з урахуванням викладеної позиції Верховного Суду доходить висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] грошової компенсації замість її частки автомобіля у сумі 98 518,48 грн. Згідно з ч. 3 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Отже, необхідно припинити право власності позивачки [PERSON] на Ѕ частку у праві спільної часткової власності на автомобіль марки NISSAN, моделі X-TRAIL, номер шасі [NUMBER] , 2011 року випуску. Вирішуючи позовну вимогу позивачки [PERSON] щодо поділу банківського вкладу та нарахованих але невиплачених відсотків, розміщеного на депозитному рахунку на підставі договору № 19464914018 від 24.05.2019 року та визнання за нею права власності на Ѕ частку вкладу та нарахованих але не виплачених відсотків, суд бере до уваги наступне. У ст.60 СК закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст.368 ЦК України. У ч.1 ст.70 СК України встановлено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 27.02.2019 року у справі №755/4757/16-ц, зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Спростовуючи презумпцію спільності права власності на вклад та нараховані відсотки, відповідач подав зустрічний позов, у якому просив визнати вказаний вклад його особистою приватною власністю. Свою позицію обґрунтовує тим, що кошти у сумі 28 000 доларів США отримав у позику від своєї сестри [PERSON] для придбання житла матері [PERSON] . На підтвердження своїх доводів подав копію розписки від 07.04.2019 року. Оскільки їхав на лікування на тривалий період, за погодженням із сестрою поклав вказані гроші на депозитний рахунок у ПАТ «Ощадбанк» відповідно до договору від 24.05.2019 року. Вважає ці кошти такими, що є його особистою приватною власністю, оскільки кошти отримані ним за договором позики від сестри він не використовував в інтересах сім`ї. Зазначені доводи відповідача суд визнає необґрунтованими з наступних підстав. До суду не подано жодного доказу того, що саме ті кошти, які начебто отримав відповідач [PERSON] від своєї сестри за розпискою 07.04.2019 року покладені ним на депозитний рахунок у ПАТ «Ощадбанк» 24.05.2019 року. Сумнів посилюється і тим, що відповідач [PERSON] визнає обставину, що він та позивач постійно отримували дохід у виді заробітної плати, за рахунок якої накопичували заощадження з метою придбати квартиру. Він лише стверджує, що заощадження були у меншому розмірі, а саме у сумі близько 10 тис. доларів США. Відповідач [PERSON] , його рідна сестра третя особа [PERSON] та його матір свідок [PERSON] визнали, що перебувають у неприязних відносинах з позивачкою [PERSON] , тобто мають спільний мотив діяти всупереч інтересів позивачки. Також, відповідач та третя особа підтвердили, що передача грошей між ними 07.04.2019 року, а також розміщення цих коштів на депозитному рахунку 24.05.2019 року відбувалась без відома позивачки. Копією інформаційної довідки від 05.09.2019 року доводиться, що у [PERSON] на праві приватної власності знаходиться квартира [ADDRESS] , тобто відсутня нагальна необхідність придбання іншої квартири свідку [PERSON] для окремого проживання, оскільки вона має у власності квартиру. Зі змісту пояснень третьої особи [PERSON] випливає, що кошти у сумі 28 000 доларів США для її сімейного бюджету становлять значний розмір. У зв`язку з цим дії третьої особи [PERSON] щодо придбання житла у власність іншої особи за власні кошти, з усвідомленням їх безповоротності, є нелогічними та непослідовними у контексті пред`явлення нею позову про стягнення таких коштів з позивачки та відповідача. Згідно з ч.3 ст. 13 ЦК України, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Враховуючи сукупність обставин про те, що відповідач визнає обставини здійснення ним спільно з позивачем заощаджень для придбання квартири, відсутність доказів здійснення вкладу відповідачем за рахунок коштів нібито отриманих від його сестри, наявність неприязних відносин у відповідача та третьої особи з позивачем, непоінформованість позивача про складання розписки відповідачем, про отримання ним коштів та про поміщення таких коштів на депозитний рахунок, відсутність підстав для придбання житла [PERSON] , оскільки у її власності знаходилось житло у м. Вараш та непослідовність дій третьої особи [PERSON] , суд доходить висновку, що дії відповідача та третьої особи щодо складання та подання розписки від 07.04.2019 року можуть бути визнані недобросовісними, оскільки направлені на недопущення поділу майна подружжя [PERSON] та визнання за позивачкою права власності на частину депозитного вкладу. За змістом аналогічного по суті висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 року у справі № 317/3272/16-ц, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Викладені обставини доводять безпідставність позовної вимоги відповідача [PERSON] за зустрічним позовом про визнання вкладу з нарахованими та не виплаченими відсотками, розміщеному на банківському рахунку на підставі договору № 19464914018 від 24.05.2019 року у ПАТ «Ощадбанк». Водночас ця ж обставина вказує на те, що відповідач не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на вищевказаний вклад з нарахованими та невиплаченими відсотками, що дає суду підстави, відповідно до ст. 60 СК України, для визнання вкладу з нарахованими та не виплаченими відсотками, розміщеному на банківському рахунку на підставі договору № 19464914018 від 24.05.2019 року у ПАТ «Ощадбанк» спільним сумісним майном позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON] , а також підстави для його поділу та з урахуванням положень ст. 70 СК України, для визнання за позивачкою права власності на Ѕ частку вказаного вкладу з нарахованими та не виплаченими відсотками. Отже, позовні вимоги позивачки [PERSON] у частині поділу та визнання за нею права власності на Ѕ частку вкладу у ПАТ «Ощадбанк» з нарахованими та невиплаченими відсотками необхідно задовольнити повністю та відмовити у задоволенні вимоги відповідача за його зустрічним позов про визнання права особистої власності на вклад та нараховані але не виплачені відсотки за безпідставністю. Щодо вимоги відповідача [PERSON] за зустрічним позовом про поділ спільного майна подружжя у вигляді вкладу позивачки [PERSON] , розміщеного на банківському рахунку в ПАТ «Ощадбанк», та визнання за ним права власності на Ѕ частину такого вкладу з нарахованими але не виплаченими відсотками, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у її задоволенні, у зв`язку з безпідставністю. Так, до суду не поданого жодного доказу на підтвердження перебування вкладів у ПАТ «Ощадбанк» від імені позивачки [PERSON] Крім того, відповідач [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що у нього немає доказів розміщення вкладів позивачкою [PERSON] у ПАТ «Ощадбанк» і він з цією вимогою звертався, лише допускаючи вірогідність такого розміщення. Крім того, третя особа [PERSON] пред`явила окремий позов щодо предмету спору, у якому просила стягнути солідарно з позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON] 28 000 доларів США за договором позики від 07.04.2019 року, який укладений між нею та [PERSON] у формі розписки. У свою чергу позивачка [PERSON] подала зустрічний позов до [PERSON] та [PERSON] про визнання вищевказаного договору позики від 07.04.2019 року недійсним. Суд визнає необґрунтованими доводи представника третьої особи [PERSON] про те, що позивач [PERSON] не є стороною договору позики, а тому не може оспорювати договір позики в силу ст. 1051 ЦК України, за змістом якої договір позики має право оспорити лише позичальник. Необгрунтованість таких доводів підтверджується правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 22.01.2020 року у справі № 554/6547/17. Так, відповідно до вказаної правової позиції, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч.3 ст. 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Відповідно до змісту розписки від 07.04.2019 року, у м. Вараш, [PERSON] (паспорт [NUMBER] ) отримав від сестри [PERSON] (паспорт [NUMBER] ) кошти в сумі 28 000 доларів США для придбання житла в м. Вараш для проживання їхньої матерів [PERSON] в окремій квартирі. За надані кошти він зобов`язався до кінця літа 2019 року підібрати та нотаріально оформити купівлю квартири в м. Вараш для окремого проживання їхньої мами. А в разі не придбання квартири у зазначений термін, зобов`язався позичені кошти повернути назад сестрі [PERSON] без будь-якої затримки. За змістом ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1-2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Згідно з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 08.07.2019 року у справі № 524/4946/16-ц, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Дослідивши укладену між третьою особою [PERSON] та її братом відповідачем [PERSON] розписку від 07.04.2019 року, суд доходить висновку, що з її змісту не вбачається отримання відповідачем від позивача грошових коштів у сумі 28 000 доларів США саме у позику. Як відповідач [PERSON] так і його сестра третя особа [PERSON] стверджували, що гроші передавались з єдиною метою - придбати квартиру їхній матері [PERSON] та за умови придбання квартири у власність матері обов`язку у відповідача [PERSON] або іншої особи повернути кошти [PERSON] не виникало. Отже, по своїй суті правова природа такого договору укладеного у формі розписки від 07.04.2019 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] суперечить дефініції договору позики, за яким позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором (ст. 1049 ЦК України). Таким чином відсутність зобов`язань позики між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] , [PERSON] з іншої сторони позбавляє можливості суд задовольнити її вимогу про стягнення коштів за договором позики від 07.04.2019 року, а тому у задоволенні позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити за безпідставністю. До того ж, [PERSON] та [PERSON] стверджували, що позивач [PERSON] не знала про передачу [PERSON] 28 000 доларів США [PERSON] . В той же час, відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 року у справі № 639/7335/15-ц, тлумачення ч.4 ст. 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Таким чином, оскільки за змістом розписки від 07.04.2019 року договір укладався в інтересах матері відповідача і кошти не використовувались на користь сім`ї [PERSON] та [PERSON] , суд доходить висновку, що у позивачки [PERSON] не виник обов`язок повертати кошти за договором у кладеним у формі розписки від 07.04.2019 року, а тому вимоги третьої особи [PERSON] до позивачки про стягнення коштів є безпідставними. Крім того, як роз`яснено у п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року, не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Оскільки у судовому засіданні встановлено, що розписка складена відповідачем [PERSON] від 07.04.2019 року не є договором позики, отже у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог за зустрічним позовом [PERSON] про визнання договору позики недійсним. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд бере до уваги, що відповідно до положень ч.1, 2, 5, 6 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору. Така правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України № 6-152цс17 від 01 березня 2017 року та 6-1065цс17 від 16 серпня 2017 року. Пунктом 13 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», визначено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, у справах пов`язаних з порушенням їхніх прав. Відповідно до копії посвідчення серії [NUMBER] від 30.04.2015 року, [PERSON] має пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій. Зважаючи на те, що вимоги щодо поділу майна [PERSON] пов`язані з вирішенням його прав, суд доходить висновку про наявність підстав на компенсацію за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судового збору у розмірі 5 905,40 грн, сплаченого позивачем [PERSON] за подачу позовної заяви у сумі 5 521,20 грн. та заяви про забезпечення позову у сумі 384,20 грн. Оскільки відповідач [PERSON] не звільнений від сплати судових витрат в іншій частині, з нього на користь позивача [PERSON] слід стягнути витрати на залучення експерта автотоварознавця у сумі 4760 грн, що підтверджується копією квитанції від 31.01.2020 року. Підстав для скасування заходів забезпечення позову, які застосовувались судом на підставі ухвали від 06.08.2019 року не встановлено. На підставі викладеного,

Outcome: approved