Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом про надання дозволу на виїзд дітей без згоди батька, в якому зазначила що вона з 28.07.2012 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Від шлюбу мають малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . На теперішній час позивач та малолітні діти є внутрішньо переміщеними особами, та з моменту народження діти мешкають з позивачем за адресою: [ADDRESS] . Діти знаходять на утриманні позивача. Відповідач знаходиться на тимчасово непідконтрольної території України у місті Донецьку, з осені 2017 року він не виїжджав з м. Донецьку. Відповідач не приймає участі у вихованні та догляду за дітьми, не цікавиться розвитком дітей, матеріальної допомоги на їх утримання не надає, не підтримує з позивачем та дітьми ніяких стосунків. В місті Донецьку мешкають батьки позивача, яких вона хоче відвідати та надати можливість побачити онуків. Крім того, у позивача знаходиться в м. Донецьку нерухоме майно у вигляді квартири, яка належить її на праві приватної власності. У зв`язку з тим, що без згоди батька позивач не має можливості перетнути лінію розмежування разом з дітьми, тому вона вимушена звернутися до суду. В подальшому позивач уточнила позовні вимоги, просить суд надати дозвіл дітям [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , на тимчасові неодноразові поїздки строком до трьох місяців кожна, за межі держави України, а також через лінію розмежування у зону проведення ООС на тимчасово непідконтрольну територію України та АР Крим, разом із нею без згоди та супроводу батька до досягнення дітьми шістнадцяти років. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 06.12.2018 року провадження по зазначеній справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 06.02.2019 року по цивільній справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 13.05.2019 року закрито підготовче засідання та призначено судовий розгляд у зазначеній справі. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день та час слухання справи повідомлена належним чином, до суду надала заяву, в якій просить суд слухати справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала повністю, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату та місце слухання справи повідомлений належним чином. Згідно ст.ст. 223, 280 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у порядку заочного провадження у відсутність відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом, за згодою позивача на розгляд справи в порядку заочного провадження. Представник третьої особи Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві Державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи належним чином повідомлені. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Способом захисту цивільного права та інтересу може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право, а також інший спосіб, що встановлений законом (ст. 16 ч. 2 ЦК України). Згідно зі ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. У відповідності до ч. 2 ст. 150 цього ж Кодексу батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 28.07.2012 року, виданого Донецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 28.07.2012 року, актова запис № 597. Згідно свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 17.11.2018 року, виданого Святошинським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, [PERSON] народилась [INFO] , її батьками є [PERSON] та [PERSON] . Згідно свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 17.11.2018 року, виданого Святошинським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, [PERSON] народився [INFO] , його батьками є [PERSON] та [PERSON] . Згідно довідки № 12457 від 20.02.2018 року, [PERSON] взята на облік як внутрішньо переміщена особа за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки № 0000651912 від 19.11.2018 року, [PERSON] взята на облік як внутрішньо переміщена особа за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки № 0000651882 від 19.11.2018 року, [PERSON] взят на облік як внутрішньо переміщена особа за адресою: [ADDRESS] . Згідно звернення від 25.10.2018 року [PERSON] зверталась до Начальника служби у справах дітей Святошинського РДА м. Києва для розгляду питання про присвоєння її прізвища дітям та надати відповідне рішення органу опіки для здійснення подальшої реєстрації дітей та отримання свідоцтва про народження. Згідно витягу про державну реєстрацію прав № 29762228 від 22.04.2011 року, [PERSON] на підставі договору дарування від 26.03.2011 року, належить на праві приватної власності 2/3 частки квартири за адресою: [ADDRESS] . Судом встановлено, що мати дітей бажає тимчасово вивезти дітей за межі України у зв`язку з наміром відвідати родичів, що вимагає надання батьком дітейи - відповідачем по справі - дозволу на виїзд дітей за межі України. Статтею 33 Конституцією України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Згідно зі ст. 64 ч. 1 Конституції України конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені. Згідно ч. 7, ч. 8 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно зі ст. 2 Закону України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» документами, що надають право на виїзд з України і в`їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Відповідно до ст. 4 зазначеного Закону оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. В силу п. 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231, відомості про дітей, які їдуть за кордон разом з батьками (законними представниками), вписуються в паспорти батьків чи одного з батьків (законних представників) на підставі заяви громадянина, у чий паспорт вписуються діти. У разі потреби самостійного виїзду дитини, яка постійно проживає в Україні, за кордон оформляється проїзний документ, а у випадках, передбачених пунктом 1 цих Правил, - паспорт. Згідно п. 20 зазначених Правил, оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. У відповідності з п. 3-5 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» чітко визначено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків здійснюється у разі пред`явлення оригіналу або нотаріального посвідчення копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, виїзд за межі України виїзд і в`їзд в Україну громадян, які не досягли 16-річного віку у супроводі одного з батьків та при відсутності згоди другого з батьків, здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України виїзд з України і в`їзд в Україну з неї громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» суверенітет України, яка є незалежною державою, поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом. Статтями 2-4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що територія АР Крим та м. Севастополя через її тимчасову окупацію внаслідок збройної агресії Російської Федерації набуває статусу тимчасово окупованої території і на ній встановлюється особливий правовий режим, у тому числі особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Отже, для поїздки позивача з дітьми до Донецької, Луганської області та Автономної Республіки Крим необхідні документи, які передбачені для перетину кордону України. Перелік документів та порядок перетину кордону визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231. Згідно із Конвенцією про права дитини (ратифікована Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.91 р.) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в України громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в України громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення. Таким чином, дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. До такого висновку прийшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 року у справі № 14-244цс18, який відповідно до ст. 417 ЦПК України є обов`язковим для суду першої інстанції під час розгляду справи. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд дитини за межі України у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Дозвіл без обмеження його відповідним часом чи періодом до досягнення дитиною повноліття може стати підставою для перебування дитини за кордоном досить тривалий не обмежений час, що може порушувати батьківські права відповідача та реально позбавити його права на спілкування з сином та на участь у його вихованні та розвитку, тим паче, що багаторазове вивезення дитини за кордон без надання згоди батька чинним законодавством не передбачено. Аналогічну позицію наведено у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року, № 235/139/16-ц|6-15цс17. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 155 Сімейного Кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд звертає увагу, що чинним законодавством України передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення, із зазначенням конкретного місця перебування дитини. Такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній, конкретно визначеній державі. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням прав, визначених ст.ст. 141, 157 СК України. Суд критично оцінює доводи позивача про необхідність неодноразового виїзду дітей за межі України, а також через лінію розмежування у зону проведення ООС на тимчасово непідконтрольну територію України та АР Крим, строком до трьох місяців, до досягнення дітьми шістнадцятирічного віку, оскільки позивачем не надано жодного доказу, які б підтверджували необхідність такого виїзду, не зазначено конкретно дату в`їзду та виїзду за межі України, також не зазначено, де саме мешкають батьки позивача. Крім того, позивачем не доведено належними та допустимими доказами доцільність виїзду дітей за кордон та на непідконтрольну територію України. У зв`язку з вищевикладеним, суд вважає, що заявлені вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed