Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом до відповідача [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини - [PERSON], [INFO] народження за кордон у наступні держави: Словенію, Словакію, Чехію, Росію, Болгарію, Грузію, Грецію, Турцію, Польшу на період з 2014 по 2018роки з оформленням документів на тимчасовий виїзд за кордон України без згоди батька [PERSON] Вказані позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 18.01.2003року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу вони мають сина [PERSON], [INFO] народження. 11.10.2012року рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова їх шлюб з відповідачем розірвано. Відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків щодо утримання дитини та не приймає участі у вихованні сина. Останній раз відповідач бачився з дитиною в жовтні 2013року. Дитина захоплюється футболом, він постійно, в тому числі і в 2014році, разом із командою виїздить на змагання за кордон. Вважає, що такі поїздки будуть мати велике значення для духовного і фізичного розвитку її сина. Однак отримати згоду на виїзд дитини за кордон у колишнього чоловіка вона не може, оскільки вони практично не спілкуються. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Відповідач про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Третя особа в судове засідання не з'явилась, про день слухання справи повідомлена належним чином, а тому суд вважає можливим слухати справу у відсутність її представника, враховуючи письмове повідомлення про розгляд справи у відсутності представника згідно чинного законодавства. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 18.01.2003року, який 11.10.2012р. було розірвано /а.с.10/. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] народження, який проживає разом із позивачкою /а.с.13/. Як зазначила позивач [PERSON], дитина має можливість виїжджати за межі України на змагання, оскільки захоплюється футболом, про що надала довідку від 28.08.2013року про те, що [PERSON] займається в комунальному закладі «Комплексна дитячо-юнацька спортивна школа №11 харківської міської ради» на відділенні футболу з 01.12.2012року. Однак отримати згоду на виїзд дитини за кордон у відповідача вона не може, оскільки вони практично не спілкуються. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 р. № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами). Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/ проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Також діючим законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі. Проте, позивачкою не надано жодного доказу, який би підтверджував необхідність виїзду дитини та дійсний намір здійснити виїзд за кордон, а також періоди таких виїздів, позивачка не вказала мети такого виїзду та конкретний час. Також до суду не надано доказів про те, що відповідач відмовив у наданні згоди на виїзд дитини. Окрім того, чинним законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні. Згідно ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Згідно із положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Таким чином, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон до досягнення нею шістнадцятирічного віку та без згоди одного із батьків, суперечить вищевказаним нормам матеріального права. Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Слід зазначити і те, що таке рішення не позбавляє позивача права заявляти вимоги про надання дозволу за рішенням суду на виїзд дитини за кордон із наведенням обґрунтування такого виїзду. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed