Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Семенівського районного суду Полтавської області з позовом до Оболонської сільської ради Семенівського району Полтавської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Семенівська районна державна адміністрація Полтавської області, про визнання за нею в порядку спадкування за законом права власності на земельну ділянку розміром 3,77 га, що розташована на території Оболонської сільської ради Семенівського району Полтавської області, яка належала її бабі [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER] . Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивач є дочкою [PERSON] , яка померла [INFO] . В свою чергу [PERSON] була дочкою [PERSON] .. Після смерті [INFO] баби позивача [PERSON] , залишилася спадщина, яка складається із вказаної земельної ділянки, яку позивач прийняла відповідно до положень ст.529 ЦК Української РСР шляхом проживання на момент смерті баби за однією адресою з нею та фактичного вступу у володіння спадковим майном. Заповіту баба не складала. Позивач являється єдиним спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] .. Разом з тим, при зверненні до нотаріуса позивачу було роз`яснено про неможливість вчинення нотаріальної дії з видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з ненаданням доказів перебування в родинних відносинах з померлою [PERSON] , як онука та баба, а також з тим, що державний акт на право приватної власності на землю серія [NUMBER] був виданий 11.10.2001 року після смерті [PERSON] .. За вказаних обставин позивач звернулась до суду з позовом про визнання за нею в порядку спадкування права власності на земельну ділянку, яка належала померлій [INFO] її бабі [PERSON] .. В судовому засіданні по розгляду справи по суті позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги та прохала суд їх задоволити. Зазначила, що звернулась до суду з метою оформлення своїх спадкових прав на земельну ділянку після смерті своєї баби [PERSON] .. В судовому засіданні по розгляду справи по суті представник позивача підтримав позовні вимоги, викладені в позовній заяві [PERSON] , та прохав суд їх задоволити з наведених в ній підстав. Під час надання додаткових пояснень, зазначив про те, що за життя баба позивача по справі [PERSON] мала право на земельну частку (пай), що підтверджено виданим їй сертифікатом. На даний час земельна ділянка є сформованою на підставі належних документів, хоча сам державний акт і був виготовлений та виданий після смерті [PERSON] .. З огляду на викладене позивач має право на визнання за нею права власності саме на земельну ділянку в порядку спадкування після смерті своєї баби [PERSON] .. Представник відповідача Оболонської сільської ради Семенівського району Полтавської області в судове засідання не з'явився. Відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк не подав. Згідно письмової заяви прохав суд розглянути цивільну справу без його участі. Зазначив про визнання позовних вимог в повному обсязі та відсутність заперечень щодо їх задоволення (а.с.110). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Семенівської районної державної адміністрації Полтавської області в судове засідання не з'явився. Письмових пояснень щодо підтримання або заперечення проти позову у встановлений судом строк не подав (а.с.103). Заслухавши пояснення позивача, її представника, безпосередньо дослідивши письмові докази у справі та показання свідків, судом встановлені наступні фактичні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Судом по справі встановлено, що [INFO] в с.Тукали Семенівського району Полтавської області у віці 99 років померла [PERSON] (а.с.5). Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] , зареєстрованого 11.10.2001 року в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №219, у приватну власність [PERSON] була передана земельна ділянка площею 3,77 га в межах згідно з планом, розташована на території Оболонської сільської ради Семенівського району Полтавської області (а.с.10). При цьому в самому державному акті зазначено про те, що цей державний акт складений у двох примірниках, з яких перший видано [PERSON] .. Як вбачається із відповіді відділу у Семенівському районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 12.02.2018 року за №12/145-18, гр- нка [PERSON] отримала сертифікат на земельну частку (пай) серія [NUMBER] від 02.04.1997 року, розмір земельної частки (паю) 2,9 в умовних кадастрових гектарах, що підтверджується відміткою у Книзі реєстрації сертифікатів на земельну частку (пай) КСП «Тукалівське» Семенівського району Полтавської області. Також гр- нка [PERSON] отримала державний акт на право приватної власності на землю серія [NUMBER] , зареєстрований за №219 від 11.10.2001 року на земельну ділянку площею 3,77 га за цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується записом Книги №1 видачі державних актів на право приватної власності взамін земельних сертифікатів по КСП «Тукали» (а.с.11). Згідно пояснень представника позивача, даних в судовому засіданні під час розгляду справи по суті, державний акт на право приватної власності на землю був отриманий вже після смерті гр-нки [PERSON] її спадкоємцем. Судом також встановлено, що позивач [PERSON] народилася [INFO] в с.Тукали Семенівського району Полтавської області. Згідно записів про батьків у свідоцтві про народження зазначено: батько - « [PERSON] », мати - « [PERSON] » (а.с.8). Після укладення шлюбу 16.12.1980 року з гр-ном [PERSON] прізвище позивача змінилось з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с.8). Відповідно до свідоцтва про смерть (серія [NUMBER] ), виданого повторно Семенівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, мати позивача [PERSON] померла [INFO] у віці 27 років (а.с.6). Згідно довідки №176, виданої 06.02.2018 року виконавчим комітетом Оболонської сільської ради Семенівського району Полтавської області, гр- нка [PERSON] була зареєстрована та до дня смерті [INFO] проживала по [ADDRESS] разом із [PERSON] .. Заповіт [PERSON] не складався (а.с.7). Відповідно до повідомлення Семенівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області від 20.02.2018 року за №21/15.21-06-105 актового запису про шлюб гр-на [PERSON] та [PERSON] за 1944 рік по Оболонській сільській раді Семенівського району Полтавської області в архіві відділу не виявлено (а.с.9). Будь-яких відомостей з приводу того, до яких саме обставин, що підлягають встановленню під час судового розгляду, належить інформація про відсутність зазначеного вище актового запису за прізвищем « [PERSON] », з урахуванням прізвища матері позивача « [PERSON] », а спадкодавця - « [PERSON] », додані позивачем до позовної заяви копії письмових доказів не містять. Згідно повідомлення приватного нотаріуса Семенівського районного нотаріального округу від 20.03.2018 року за вих.№421/01-16 позивачу [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно [PERSON] у зв`язку з ненаданням доказів перебування її в родинних відносинах з померлою як онука та баба. Також зазначено про те, що державний акт на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER] видано після смерті [PERSON] , а тому позивачу необхідно звернутися до суду для визнання права власності на майно в порядку спадкування (а.с.12). Як вбачається з витягу зі Спадкового реєстру щодо спадкових справ та виданих на їх підставі свідоцтв про право на спадщину, сформованого 20.03.2018 року за параметром пошуку « [PERSON] », інформація в Реєстрі відсутня (а.с.13). Під час безпосереднього дослідження доказів у справі судом, в порядку ст.ст.90, 229 ЦПК України, були допитані свідки: [PERSON] та [PERSON] , які дали суду показання про відомі їм обставини справи. Так, свідок [PERSON] дала суду показання про те, що проживає в с. [ADDRESS] Семенівського району та знає особисто, що у позивача [PERSON] рано померла мати [PERSON] , після смерті якої дитину забрала до себе мати останньої - [PERSON] . За весь час, що свідок працювала листоношею (20 років), [PERSON] говорила про [PERSON] , що це її внучка, виховувала її до того часу, поки вона виросла, а потім [PERSON] продовжила проживати разом зі своєю бабою [PERSON] та здійснювала її догляд до дня смерті останньої. Свідок [PERSON] дала суду показання про те, що проживає в с. [ADDRESS] Семенівського району та знає особисто позивача [PERSON] , оскільки її чоловік був троюрідним братом свідка. Позивач весь час проживала з бабою [PERSON] , яка її виростила, оскільки мати [PERSON] - [PERSON] , яка була дочкою [PERSON] та змінила прізвище після одруження, померла рано, коли дитині не було одного року. За життя, під час особистого спілкування, [PERSON] говорила про [PERSON] як про внучку, вони разом проживали в одній хаті до дня смерті баби позивача. [PERSON] здійснювала поховання [PERSON] .. Виконуючи приписи ч.1 ст.264, ч.4 ст.265 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та даючи мотивовану оцінку аргументам, наведеним учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, а також доказам, якими вони підтверджуються, зазначаючи норми права, які були застосовані судом та мотиви їх застосування, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно п.4 ч.1 ст.264, п.6 ч.4 ст.265 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, яка правова норма підлягає застосуванню до правовідносин сторін та зазначає в мотивувальній частині рішення норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, мотиви їх незастосування. Відповідно до положень ч.ч.1, 3 ст.5 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. За змістом ч.ч.4, 5 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України відносини спадкування регулюються нормами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року. Оскільки [PERSON] померла [INFO] , до даних правовідносин між сторонами слід застосовувати норми ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст.525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки (усиновителі) померлого. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з батьків, хто був би спадкоємцем; вона успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю (ст.529 ЦК УРСР). Згідно ст.ст.548, 549 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він 1) фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном; 2) подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом 6 місяців з дня відкриття спадщини. З огляду на викладене, судом під час розгляду цивільної справи на підставі оцінки зібраних по справі доказів в їх сукупності (свідоцтв про народження та одруження позивача, показання свідків [PERSON] та [PERSON] , довідки органу місцевого самоврядування про спільність проживання позивача з гр-нкою [PERSON] в одному будинку [ADDRESS] на час смерті останньої та продовження проживати позивача у вказаному будинку в подальшому) були підтверджені: факт перебування позивача [PERSON] в родинних відносинах із [PERSON] , як онука і баба, та обставини прийняття позивачем [PERSON] спадщини шляхом вступу у володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня смерті [PERSON] , як спадкодавця. Разом з тим, відповідно до ст.9 ЦК УРСР здатність мати цивільні права і обов'язки (цивільна правоздатність) визнається в однаковій мірі за всіма громадянами Української РСР та інших союзних республік. Правоздатність громадянина виникає в момент його народження і припиняється зі смертю. Отже, цивільна правоздатність гр-нки [PERSON] а, отже, і її здатність мати (набувати) цивільні права, зокрема, право власності на земельну ділянку площею 3,77 га, розташовану на території Оболонської сільської ради Семенівського району Полтавської області, припинилась у момент її смерті [INFO] . Згідно ст.22 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі - ЗК України) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими районними Радами народних депутатів (ст.23 ЗК України від 18.12.1990 року). Відповідно до п.1.1, 1.4, 1.12 «Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі», затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999 року №43 (в редакції, чинній на дату видачі державного акту), право власності на землю посвідчується державним актом на право власності на земельну ділянку. Державний акт на право власності на земельну ділянку та державний акт на право постійного користування земельною ділянкою видається на підставі рішення Кабінету Міністрів України, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських, міської, селищної, сільської ради, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій. Складання державного акта на право власності на земельну ділянку при передачі або наданні земельних ділянок громадянам проводиться після перенесення в натуру (на місцевість) меж земельної ділянки та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженим в установленому порядку проектом відведення цієї ділянки. З огляду на системний аналіз наведених вище правових норм набуття та перехід права власності на земельну ділянку мають місце за наявності відповідних юридичних фактів у їх сукупності, зокрема, ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку державного акта на землю. Натомість судом встановлено, що свого життя гр- нка [PERSON] не набула (не мала) права власності на вказану вище земельну ділянку та не здійснювала його відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, оскільки лише 06.03.2001 року було прийнято рішення 16 сесії 23 скликання Оболонської сільської ради, на підставі якого на ім'я [PERSON] був виданий Державний акт на право приватної власності на землю, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 11.10.2001 року за №219. Таким, чином, формування земельної ділянки площею 3,77 га (перенесення в натуру (на місцевість) її меж)) мало місце вже після смерті [PERSON] [INFO] . З огляду на викладене, з урахуванням встановлених обставин справи, суд приходить до висновку, що до складу спадщини, що відкрилась внаслідок смерті гр-нки [PERSON] , не входить земельна ділянка площею 3,77 га, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, оскільки за життя [PERSON] , як спадкодавець, не отримала державний акт на вказану земельну ділянку, та відповідно не набула права власності на неї, а тому визнання за позивачем [PERSON] права власності на земельну ділянку в порядку спадкування після [PERSON] суперечить вимогам законодавства. Зазначений висновок суду відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду від 01 серпня 2019 року у справі №703/333/17 та відповідно до положень ч.4 ст.263 ЦПК України має враховуватись судом при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин. Крім того, судом також встановлено, що за життя спадкодавець [PERSON] не отримала і сертифіката на земельну частку (пай) серії [NUMBER] від 02.04.1997 року, оскільки померла [INFO] . За змістом ст.23 ЗК України (18.12.1999 року) та п.2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у його власності і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Таким чином, особа набуває право на земельну частку (пай) за наявності трьох умов: 1) перебування в членах колективного сільськогосподарського підприємства, кооперативу або акціонерного товариства; 2) отримання цим підприємством державного акта на право колективної власності на землю; 3) включення особи до списку, доданого до цього акта. Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України, Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям». Крім того, відповідно до роз'яснень, що містяться в п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). З огляду на викладене, позивачем по справі [PERSON] не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спадкодавець [PERSON] була членом КСП «Тукалівське» та була внесена до списку членів підприємства, що додавався до державного акта на право колективної власності на землю. Таким чином, з наданих позивачем доказів також неможливо достовірно встановити право померлої [PERSON] на отримання земельної частки (паю), як члена КСП «Тукалівське». Крім того, відповідно до п.6 ч.4 ст.265 ЦПК України, мотивуючи не врахування доводів, на які посилався представник позивача як підставу для задоволення позову щодо припинення існування земельної частки (паю) та наявності вже сформованої земельної ділянки, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Набуття особою права власності на майно можливе лише за наявності її волевиявлення, спрямованого на вчинення дії або комплексу дій з метою отримання права на річ. Натомість гр- нка [PERSON] не набувала права власності на земельну ділянку за життя, оскільки її здатність мати цивільні права припинилась внаслідок смерті [INFO] , а тому посилання позивача на формування земельної ділянки, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю, не приймається судом до уваги, оскільки до складу спадщини можуть входити лише ті права та обов'язки, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, та не можуть бути включені майнові права, які не належали спадкодавцеві на день смерті з урахуванням меж цивільної правоздатності фізичної особи. З урахуванням викладеного, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приймаючи до уваги, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ, суд приходить до висновку, що позовна вимога [PERSON] про визнання за нею права власності в порядку спадкування саме на земельну ділянку розміром 3,77 га, що належала [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю, не підлягає задоволенню. Підтвердження під час розгляду даної цивільної справи факту перебування позивача [PERSON] в родинних відносинах із спадкодавцем [PERSON] та прийняття нею спадщини після смерті останньої не впливають на висновок суду про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з того, що предметом позову є визнання в порядку спадкування права власності на земельну ділянку, яка не належала за життя бабі позивача [PERSON] , та відповідно не може спадкуватися як така, що не входить до складу спадщини після смерті останньої. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (диспозитивність цивільного судочинства). Відповідно до ч.2 ст.264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. З урахуванням викладеного, а також того, що змістом позовних вимог [PERSON] не охоплювалась вимога про встановлення факту перебування її в родинних відносинах з гр-нкою [PERSON] , як внучка та баба, суд,

Outcome: dismissed