Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округ Руднік Н.М. про визнання договору недійним. Подану позовну заяву обґрунтовано тим, що 25.05.2017 року [PERSON] скоїв умисне вбивство [PERSON] - чоловік позивача. Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 20.06.2019 року [PERSON] визнано винним у скоєнні умисного вбивства, призначено покарання у виді 8 років позбавлення волі, частково задоволено цивільний позов [PERSON] та її неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, стягнуто з [PERSON] на користь кожного позивача по 300000 грн. Ухвалою Київського апеляційного суду від 20.03.2020 року залишено без змін вирок першої інстанції. [PERSON] перебуваючи під вартою, 01.12.2017 року подарував Ѕ частину належної йому квартири [ADDRESS] своїй дружині [PERSON] . Вказаний договір дарування було вчинено з метою уникнення відшкодування моральної шкоди [PERSON] та її неповнолітнім дітям [PERSON] , [PERSON] . На підставі викладеного, позивач просить визнати договір дарування Ѕ частки квартири [ADDRESS] , вчинений 01.12.2017 року і посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Руднік Н.М. - недійсним. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 24.06.2020 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 19.01.2021 року, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача подану позовну заяву підтримав, просив позов задовольнити з викладених підстав. Вказавши, що діями [PERSON] , скоєння вбивства чоловіка позивачки 25.05.2017 року, внаслідок яких у нього з`явились зобов`язання відшкодувати моральну шкоду. [PERSON] знав про можливість засудження за цей злочин і стягнення із нього моральної шкоди. Таким чином, дарування [PERSON] частини квартири своїй дружині, після скоєння вбивства, під час перебування під вартою і після подачі [PERSON] цивільного позову до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди - було правочином без правової, фактичної, економічної мети, тобто фіктивним, спрямованим на уникнення юридичної відповідальності. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Галич О.М. проти задоволення позову заперечував. На адресу Деснянського районного суду м. Києва було подано відзив на позовну заяву. Вказано, що укладення договору дарування частини квартири на ім`я [PERSON] вказує на настання правових наслідків, оскільки після їх здійснення, дарувальником було втрачено право власності на Ѕ частини квартири. Під час укладення договору дарування частини квартири, нотаріусом було перевірено відсутність будь-яких обмежень щодо вчинення вказаної нотаріальної дії. На момент укладення спірного договору, відповідач [PERSON] не був боржником по жодному зобов`язанню з відшкодування шкоди. Крім того, вартість подарованої частини квартири не покриває розмір заборгованості [PERSON] перед [PERSON] , договір було укладено до постановлення вироку, та відповідач не міг знати, яка сума буде стягнута за вироком суду. Відповідач [PERSON] був повідомлений належним чином про день, час та місце судового розгляду справи. Відповідач [PERSON] отримав ухвалу про відкриття провадження, судову повістку та позовну заяву із додатками, про що свідчить розписка (а.с.95-96). Вислухавши вступне слово представника позивача, представника відповідача, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 25.05.2017 року [PERSON] знаходячись у квартирі [ADDRESS] на ґрунті довготривалих особистих неприязних відносин вчинив умисне вбивство [PERSON] , який доводився позивачу [PERSON] чоловіком. [PERSON] з 25.05.2017 року перебував під вартою. Як вбачається з письмових матеріалів справи, 17.10.2017 року [PERSON] , яка діяла від свого імені та в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , згідно ст.. 128 КПК України подала позовну заяву про відшкодування моральної шкоди (а.с.17). Відповідно до вироку Деснянського районного суду м. Києва від 20.06.2019 року, [PERSON] визнано винуватим у пред`явленому обвинувачені за ч. 1 ст. 115 КК України та призначено покарання у виді 8 років позбавлення волі. Вказаним вироком задоволено частково цивільний позов [PERSON] , та [PERSON] в інтересах неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з [PERSON] на користь позивачів по 300000,00 грн. моральної шкоди. Ухвалою Київського апеляційного суду м. Києва від 12.03.2020 року вирок Деснянського районного суду м. Києва від 20.06.2019 року стосовно [PERSON] залишено без змін. З письмових матеріалів справи вбачається, що квартира [ADDRESS] належала [PERSON] та його малолітньому сину [PERSON] в рівних частках на підставі договору дарування квартири від 08.01.2007 року (а.с.132-133). З копії довіреності (а.с.164-165) вбачається, що 13.11.2017 року [PERSON] уповноважив [PERSON] представляти його інтереси в тому числі щодо дарування належної йому на праві власності частки на квартиру [ADDRESS] . 01.12.2017 року [PERSON] , від імені якого, на підставі довіреності діяла [PERSON] уклали із [PERSON] договір дарування Ѕ частини квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Руднік Н.М. (а.с.128-131). Позивач просить визнати договір дарування від 01.12.2017 року недійсним, оскільки останній суперечить ч. 5 ст. 203 ЦК України, що є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.. 215, 234 ЦК України. Відповідно до ст.202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до ст. 717 ЦК країни за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, у тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч.1 ст.718 ЦК). Відповідно до ч.2 ст.719 ЦК договір дарування нерухомої речі укладається в письмовій формі й підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно ч. 1 ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. За змістом ч.5 ст.203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: уведення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням чч.1 та 5 ст.203 ЦК, що, за правилами ст.215 цього кодексу, є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 ЦК. Вказану позицію висловив ВС у постанові від 17.07.2019 року № 299/396/17. Таким чином, відповідач [PERSON] , відчужуючи належну йому на праві власності Ѕ частки квартири [ADDRESS] своїй дружині [PERSON] , був обізнаний про звернення [PERSON] із цивільним позовом про відшкодування моральної шкоди (довіреність була видана через 27 днів, а договір дарування був укладений через 44 дні після подачі цивільного позову). Отже, [PERSON] міг передбачити наслідки для себе у випадку задоволення вказаного позову. Враховуючи строки видачі довіреності, укладення договору дарування, безгрошовість спірного договору, суд дійшов висновку про те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] уклали спірний договір дарування без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися вказаним договором. Отже, укладення договору дарування від 01.12.2017 року між відповідачами, такі дії сторін договору направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близької особи з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок можливого судового рішення про стягнення коштів. Доводи представника відповідача [PERSON] викладені у відзиві на позовну заяву та висловлені у судовому засіданні суд сприймає критично, оскільки всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України доказів на підтвердження вказаному представником відповідача суду надано не було, письмові матеріали справи не містять. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року). На підставі викладеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовної заяви та задоволення позову. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір по 420,40 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved