Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-06 00:00:00

Позивач - [PERSON]звернулася в суд із позовом до [PERSON] про зобовязання відповідача виплатити їй моральну шкоду в сумі 50000 грн. 00 коп. та покарати [PERSON] за ії хуліганські дії за ст. 125 КК України за нанесення їй легких тілесних ушкоджень. В подальшому, позивач відмовилась від вимоги про покарання [PERSON] за ст. 125 КК України, так як їй було розяснено що це питання не вирішується під час цивільного судочинства. Ії відмова від цієї позовної вимоги була прийнята судом. В обґрунтування своїх позовних вимог, щодо зобовязання відповідача - [PERSON] виплатити їй моральну шкоду, позивач [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що 18.10.2015 р., близько 20 год. 00 хв., до неї у кімнату дуже сильно постукали. То була сусідка [PERSON], яка спочатку звинувачувала ії у тому, що вона забруднила спільний унітаз, а коли вона стала заперечувати, то відповідачка взяла у руки деревяну швабру та відлупцювала ії по рукам і ногам, після чого вона була змушена викликати поліцію. На думку позивача, своїми неправомірними діями відповідач нанесла їй легкі тілесні ушкодження, внаслідок чого вона була змушена лікуватися, тобто понесла втрати немайнового характеру, внаслідок моральних і фізичних страждань та негативних явищ, заподіяних їй незаконними діями відповідача, які полягали у приниженні честі і гідності позивача, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я. Відповідач [PERSON] і ії представник - адвокат - [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти позову, посилаючись на те, що позивач 20.10.2015 р. звернулася за фактом ії побиття до СВ Фрунзенського РВ ХМУ УМВСУ в Харківській області. Відповідно до копії постанови слідчого СВ Фрунзенського РВ ХМУ УМВСУ в Харківській області [PERSON] про призначення судово-медичної експертизи та висновку судмедексперта № 3225-С/15 від 21.10.2015 р. філії № 2 ХОБСМЕ підтверджується факт спричинення [PERSON] тілесних ушкоджень, проти чого відповідач не заперечує. Однак, відповідно до вимог с. 62 Конституції України, ч. 3 ст. 10, ст.ст. 57-60, ст. 1167 ЦК України, відповідач вважає, що: «Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування», та вважають, що позивачем не надано суду чинного обвинувального вироку суду або відповідної постанови слідчого органу чи суду, на підтвердження вини відповідача [PERSON] у спричиненні [PERSON] тілесних ушкоджень чи будь-якого протиправного діяння або злочину», вважаючи, що, оскільки за фактами викладеними у позовній заяві досудове слідство триває, то відсутні підстави для виникнення цивільно-правової відповідальності з боку відповідача [PERSON] за даним позовом, бо ії вина не доведена у встановленому законом порядку». Окрім цього, відповідач вважає що показання свідків [PERSON] та [PERSON] не можуть бути доказами вини відповідача у спричинення позивачу тілесних ушкоджень та не можуть бути достатніми і допустимими доказами по справі, так як вони отримані з порушенням ст.ст. 130, 136 ЦПК України. Суд, дослідивши зібрані докази по справі, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок наявних у справі доказів у їх сукупності, дійшов наступного висновку. В судовому засіданні факт заподіяння 18.10.2015 р., близько 20 год. 00 хв., легких тілесних ушкоджень позивачці [PERSON] підтверджений ії поясненнями та показаннями свідків [PERSON] і [PERSON] (а.с. 48-49), а також письмовими доказами: довідкою Харківської МКМБ № 25 від 19.10.2015 р., в якій [PERSON] поставлений діагноз: «забої м/т, удари гематоми в області лівого передпліччя та правої гомілки (а.с. 7), висновком судово-медичної експертизи № 3226-С/15 від 21.10.2015 р., згідно висновків якої у [PERSON] встановлені: «синець на руці, синець і садно на правій нозі, які утворилися від дії тупих і твердих предметів і могли бути заподіяні у строк зазначений оглянутою. За ступенем тяжкості це - легкі тілесні ушкодження». (а.с. 8) Заперечення відповідача [PERSON] на те, що ії вина у заподіянні моральних страждань позивачу повинна бути доказана під час кримінального провадження і встановлена обвинувальним вироком суду або відповідною постановою слідчого органу чи суду, ґрунтуються на посилці, яка не відповідає засадам цивільного законодавства, так як під час цивільного судочинства може встановлюватися вина особи у заподіянні майнової чи моральної шкоди і для цього законом не передбачена необхідність обов'язкового проведення кримінального судочинства. Законом не встановлений як обовязковий певний засіб доказування цивільно-правової вини ні обвинувальний вирок суду, ні інші документи, які свідчать про закінчення і результати кримінального провадження, але, відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, при наявності, «вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, обовязковий для суду що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок». Відсутність такого вироку не є перешкодою для звернення позивача до суду із позовом і не позбавляє його права на судовий захист своїх цивільних прав, і, висновок сторони відповідача про те, що належним доказом вини відповідача у деліктних зобовязаннях (delictum privatum), які виникають із заподіяння шкоди, може бути лише вирок суду або інший документ про закінчення кримінального провадження, являється гносеологічною помилкою. Окрім цього, відповідно до ч. 9 ст. 130, ч. 3 ст. 192 ЦПК України, суд може приймати докази під час судового розгляду справи до початку судових дебатів, у тому числі і вирішувати питання про необхідність допиту свідків і допит свідків [PERSON] та [PERSON] проведений судом у точній відповідності до сенсу і духу закону. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України: «Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини». Згідно з п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31 березня 1995 р. № 4 (в редакції № 1 від 27.02.2009 р.): «Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків зоточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків». Суд, дослідивши надані йому сторонами цивільного процесу докази, вважає, що у позивача [PERSON] наявна шкода у виді заподіяння їй сусідкою [PERSON] 18.10.2015 р., близько 20 год. 00 хв., за місцем мешкання позивача, за адресою: м. Харків, вул. Ощепкова, 8/1, кімн. 6, синця на руці, синця і садна на правій нозі, які утворилися від дії тупих і твердих предметів, тобто легких тілесних ушкоджень. При цьому, суд вважає діяння її заподіювача - [PERSON], протиправними, і, вважає наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та визнає винною відповідача в заподіянні цивільно-правових наслідків своїх дій, а саме в заподіянні моральної шкоди позивачу [PERSON] Зокрема, суд з'ясував, що факт заподіяння позивачу моральних і фізичних страждань та втрат немайнового характеру, підтверджується за обставин вказаних у поясненнях позивача [PERSON] та свідків [PERSON] і [PERSON], а також письмовими доказами наданими позивачем суду, а також поясненнями відповідача [PERSON] в частині того, що 18.10.2015 р., близько 20 год. 00 хв., за місцем мешкання позивача, за адресою: м. Харків, вул. Ощепкова, 8/1, кімн. 6, між нею і позивачем дійсно виник конфлікт щодо користування спільним туалетом. Згідно із ст. 10 ч. 3 ЦПК України: «Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ч. 1 ЦПК України: «Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.» Згідно із ст. 60 ч. 1, ч. 3 ЦПК України: «Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі». Відповідно до абз. 3 п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31 березня 1995 р. № 4 (в редакції № 1 від 27.02.2009 р.): «Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини». Відповідачка [PERSON] і ії представниця - [PERSON], в судовому засіданні не довели, що легкі тілесні ушкодження, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 3226-С/15 від 21.10.2015 р. заподіяні позивачу [PERSON] заподіяні не з вини відповідача. За таких обставин, суд вважає встановленим в судовому засіданні, що позивачу [PERSON] відповідачкем [PERSON] заподіяна моральна шкода, яка виразилась у приниженні нею 18.02.2015 р. честі і гідності позивача [PERSON] під час ії побиття, моральних переживаннях позивача [PERSON] у зв'язку з ушкодженням ії здоров'я. Однак, суд вважає надмірною грошову оцінку позивачем [PERSON] заподіяної їй відповідачем [PERSON] моральної шкоди у сумі 50000 грн. 00 коп. і вважає справедливим, з урахуванням ступені тяжкості заподіяних їй фізичних страждань та моральної шкоди заподіяній особі похилого віку, стягнути моральну шкоду завдану позивачу неправомірними діями відповідача в розмірі 5000 грн. 00 коп. Судові витрати по сплаті судового збору стягнути з відповідача в дохід держави відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial