Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом до [PERSON] , [PERSON] , який в ході розгляду справи уточнила та просить суд визнати договір дарування, укладений 28.08.2004 р. між [PERSON] та [PERSON] удаваним правочином та застосувати до нього положення договору купівлі-продажу; визначити на її ім`я 1/2 частину двокімнатної квартири [ADDRESS] та визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаної квартири; визначити на її ім`я 1/8 частку нежитлової будівлі [ADDRESS] , визнавши за нею право власності на вказану частку. В обґрунтування уточненого позову в редакції від 16.02.2015 р. (том 1 а.с. 22-23) зазначила, що 10 березня 1994 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб, з моменту укладення якого вони проживали у його батьків. Оскільки коштів на придбання власного житла вони не мали, батько чоловіка, відповідач [PERSON] , запропонував їм угоду: він придбає їм квартиру, а вони згодом сплатять йому за неї кошти, на що вони погодились. Одразу після придбання квартири [ADDRESS] , вони зареєструвались за її адресою та почали користуватись нею, до 2004 року всі зароблені ними кошти відкладали та передавали [PERSON] на виконання їх з ним домовленості. Також нею були передані останньому навіть ті кошти, які належали їй особисто від продажу нерухомості у Молдові. Після того, як вони виплатили [PERSON] всі кошти за квартиру, виникла необхідність переоформити її на їх з [PERSON] імена, однак на той час вона не мала паспорту громадянки України, тому 28 серпня 2004 року [PERSON] переоформив спірну квартиру лише на ім`я [PERSON] , уклавши договір дарування. Вважає вказаний договір удаваним, оскільки укладений він з метою приховання реального договору - купівлі-продажу спірної квартири. Крім того, вони з [PERSON] набули також у спільну сумісну власність й інше майно. 04.10.2012 р. між ТзОВ «Лад» та [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу від 12.09.2012 р., за яким [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] набули у спільну часткову власність нежитлову будівлю [ADDRESS] , у частках: [PERSON] набув право на 1/2 частку, [PERSON] набула у власність 1/4 частку, [PERSON] набув у власність 1/4 частку. Таким чином поділу підлягає 1/4 частка вказаної нежитлової будівлі. З метою захисту свої прав, оскільки квартира та нежитлове приміщення придбані нею з чоловіком в період шлюбу, просить задовольнити заявлені вимоги. Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 квітня 2015 року, позов [PERSON] задоволено повністю (а.с. 35-36). Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 жовтня 2016 року, рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 09 квітня 2015 року залишено без змін (а.с. 66-68). Постановою Верховного суду від 28 лютого 2018 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково, рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 9 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 жовтня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 107-110). Ухвалою суду від 29 березня 2018 року справу прийнято до розгляду справу, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено по справі підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 17 липня 2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду, встановлено загальний порядок з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та загальний порядок дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються. Ухвалами суду від 24 жовтня 2018 року, 27 листопада 2018 року, 21 січня 2019 року, 24 січня 2019 року, 27 лютого 2019 року, 27 березня 2019 року, 17 травня 2019 року, 10 липня 2019 року, 01 серпня 2019 року, 28 серпня 2019 року та 10 вересня 2019 року за клопотанням представника позивача та третьої особи ухвалено розгляд цивільної справи здійснювати дистанційно, в режимі відеоконференції. Ухвалою суду від 24 жовтня 2018 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - [PERSON] . Ухвалою суду від 24 січня 2019 року за клопотанням представника позивача витребувано у відповідачів [PERSON] та [PERSON] квитанції про перерахування коштів за квартиру; розписку [PERSON] про отримання коштів від [PERSON] із зазначенням свідків; погоджений позивачем [PERSON] і відповідачами [PERSON] та [PERSON] , графік виплат за квартиру. Ухвалою суду від 10 липня 2019 року зобов`язано Державний нотаріальний архів в Дніпропетровській області, надати належним чином завірену копію нотаріальної справи щодо укладення та оформлення договору дарування від 28 серпня 2004 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON] та посвідченого державним нотаріусом Четвертої криворізької державної нотаріальної контори Артеменко Л.М. В судовому засідання представник позивача адвокат Лященко А.М. наполягала на задоволенні заявлених вимог з підстав, викладених в уточненому позові та письмових поясненнях (том 2 а.с. 40-42). В обґрунтування пояснень зазначено, що з моменту придбання квартири і до 2004 року все, що заробляли позивач та відповідач-1, вони віддавали відповідачу-2, однак основну частину коштів становить особисті кошти позивача від продажу майна за кордоном. Після повної виплати за квартиру вирішили переоформити її на відповідача-1, оскільки у позивача були відсутні документи громадянки України. 28.08.2004 р. відповідач-2 оформив за договором дарування квартиру на сина відповідача-1, чоловіка позивача. Спочатку сторонами були підписані графік платежів, 25 березня 1995 р., згідно якого подружжя [PERSON] зобов`язувалось виплачувати грошові кошти по 1000,00 грн. на рік до 31.12.2005 р. Деякі грошові кошти подружжя [PERSON] збирали та віддавали готівкою в розмірі 2700 гривень протягом всього періоду виплат. Відповідач-2 вказану обставину не заперечує. 15.02.1996 р. перерахували кошти на рахунок [PERSON] 300 гривень за купівлю квартири. 11 серпня 2006 року перерахували залишок заборгованості в розмірі 7000 гривень. Однак грошові кошти на вказану квартиру були отримані в результаті продажу об`єкту нерухомості позивачем в Молдові. Відповідно навіть відповідачем надано до суду розписку про взяття коштів в борг в розмірі 12 000 гривень від 06 серпня 2004 року, перед погашенням останньої суми платежу, саме які пішли на погашення залишку заборгованості, а також проведення ремонту квартири. Даною розпискою позивач мала на меті підтвердити погашення заборгованості за квартиру її особистими коштами. Звичайно грошові кошти не були повернуті за розпискою [PERSON] , оскільки квартира куплялась для проживання в ній подружжя [PERSON] . Відтак вважає, що підтверджується удаваність правочину. Щодо іншого спірного об`єкту нерухомості, то 12 вересня 2012року ТзОВ «Лад» і [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу нежитлового будинку, згідно з умовами якого ТзОВ «Лад» передав у спільну часткову власність [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] нежитлову будівлю за адресою: [ADDRESS] у таких частках: [PERSON] - 1/2 частки, [PERSON] - 1/4 частки та [PERSON] - 1/4 частки цієї будівлі. Сторонами не оскаржується, що на момент укладення договору купівлі-продажу позивач та відповідач-1 перебували в зареєстрованому шлюбі. Таким чином на даний об`єкт нерухомого майна поширюється режим спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між позивачем та відповідачем-1. Вважає, що з огляду на надані позивачем докази по даній справі під час нового розгляду справа № 211/694/15-ц про виключення з опису та звільнення майна з-під арешту не мала та не має жодного правового значення та відношення до даної справи. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, не заперечували проти заявлених позовних вимог. Третя особа [PERSON] вимоги позову не визнав з підстав, викладених в письмових запереченнях (том 2 а.с. 69-72). В обґрунтування заперечень зазначено, що з наданого позивачем документу «Графік платежів за квартиру» вбачається лише намір подружжя [PERSON] та [PERSON] сплатити [PERSON] грошові кошти за квартиру [ADDRESS] вартістю 10 000,00 грн. Чи було дотримано цього графіку невідомо, підтверджуючих документів суду не надано. До того ж у графіку зазначено ПІБ « [PERSON] », тоді як по паспорту « [PERSON] », тому виникає сумніви, чи це одна й та ж особа. З документа не вбачається реальна сплата (повернення) коштів. Головне, що у графіку не вказано, за що саме [PERSON] та [PERSON] зобов`язались сплатити [PERSON] гроші за квартиру, за який саме правочин - подяка сина батьку за дарунок оспорюваної квартири чи повернення якогось боргу. У графіку взагалі відсутній натяк сторін на намір укласти саме договір купівлі-продажу. Щодо документу «Розписка», то з даної розписки вбачається, що відповідач [PERSON] отримав від дружини [PERSON] грошові кошти у розмірі 12 000,00 грн., які зобов`язувався повернути до 06.08.2007 р., але кому повернути - у розписці не вказано. З даної розписки не вбачається цільове призначення отриманих відповідачем коштів, тобто можна припустити, що свого часу відповідач «зайняв» дружині кошти, а вона їх повернула. Розписка не підписана самою [PERSON] , тобто нею не підтверджено факту передачі коштів. Ця «розписка» суперечить попередньому документу «Графік платежів за квартиру», так як у цих документах зазначені різні суми коштів та дати їх повернення - оплати. Викликає підозру і той факт, що розписка написана майже через 3 роки після твердження відповідача пор отримання ним від позивача дружини коштів, та ще й з точно зазначеною у розписці датою отримання - «09.11.2001». «Квитанція № 594 від 11 серпня 2004 р.» не містить істотної умови - «призначення платежу», тобто з квитанції не вбачається за що саме платник [PERSON] 11 серпня 2004 [INFO] здійснив «банківську операцію» на суму 7 000,00 грн. на ім`я отримувача [PERSON] Можна припустити, що [PERSON] свого часу зайняв гроші у [PERSON] , а 11 серпня 2004 року у такий спосіб повернув їх, чи це подяка сина батьку. До того ж сума, зазначена у цій квитанції, не співпадає із сумами, вказаними у графіку платежів за квартиру та розписки. Суду надано також «талон до поштового переказу», але цей документ відповідно до ухвали про витребування доказів судом не вимагався, не може бути прийнятий та долучений до матеріалів справи в якості доказу, так як наданий суду з порушенням порядку надання (витребування) документів, доказів, чинного законодавства. До того ж зазначений документ не містить відповіді на питання стосовно предмета спору та інші питання «хто, кому, за що?» Надані суду документи не відповідають вимогам доказів, не дають можливості встановити дійсні обставини справи, не підтверджують обставин щодо укладення сторонами удаваного правочину, сплати за квартиру за рахунок особистих грошових коштів позивача. Позивачем не надано документів на підтвердження факту реалізації майна позивача, в тому числі й майна за кордоном, отримання позивачем коштів та оплата саме їх за спірну квартиру. В обґрунтування заяви про витребування доказів зазначено, що самостійно позивач не в змозі отримати докази, оскільки відповідачі заявляли, що ці документи були знищені після оформлення квартири, представник позивача не має повноважень на обшуки, позивач не бажаний гість в родині відповідачів. Однак судами встановлено, що позивач та відповідач [PERSON] 10 березня 1994 р. уклали шлюб та з того часу живуть разом, мають спільних дітей, ведуть спільне господарство. Як позивач може бути небажаним гостем відповідачів та як можуть з`явитися знищені після оформлення квартири документи? Крім того, як вбачається зі змісту оспорюваного договору, умов, які б свідчили про оплатність або намір обдарованого в подальшому сплатити певну суму, договір не містить. Сторонами укладено і нотаріусом посвідчено саме договір дарування, позивачкою не надано належних та допустимих доказів того, що при укладенні спірного договору дарування спрямованість волі його сторін була направлена на укладення договору купівлі-продажу. До того ж ці договори відрізняються за своєю правовою природою. Тому вважає, що у справі відсутні докази щодо факту укладення саме удаваного правочину, не доведена спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин та - настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Тому просить відмовити в задоволенні вимог. Представник позивача в письмових поясненнях по справі (том 2 а.с. 99) зазначила, що стосовно неправильного зазначення імені по батькові позивача у графіку платежів, то тут має місце звичайна описка. Крім того, якщо б мала місце «подяка сина батьку за дарунок квартири», вона б оплачувалась одноразово, а наявність певного графіку здійснення платежів, тобто їх систематичність, свідчить про наявність іншого правочину, а саме про купівля-продаж вказаної квартири. Повернення якогось боргу, як висловився третя особа, дійсно здійснювалось, подружжя сумісно повертало борг за куплену батьком чоловіка для них квартиру. тобто фактично купували її в розстрочку. Твердження третьої особи щодо незрозумілості кому слід повертати борг, не мають братися до уваги судом, оскільки зміст правочину є однозначним. Припущення щодо відсутності договору і насправді повернення позивачем грошей відповідачу також не має братися судом до уваги, оскільки у розписі чітко визначена дата повернення грошей [PERSON] до 06.08.2007 р. третя особа вказує на якість істотні умови банківської квитанції, але ним не наведено жодного нормативно-правового акту з приводу таких істотних умов. Щодо повернення боргу [PERSON] своєму батькові [PERSON] , відповідачами та третім особами не надано доказів наявності якогось іншого боргу, окрім як за квартиру, куплену [PERSON] для подружжя [PERSON] , зазначений борг дійсно повертався, що підтверджується в тому числі й квитанцією №594 від 11 серпня 2004 р. та повертався він за рахунок коштів обох з подружжя, тобто знову ж таки підтверджується факт удаваності договору дарування та фактична наявність купівлі-продажу спірної квартири. Щодо талону до поштового переказу, то з його змісту зрозуміло, що переказ на 300 гривень робить [PERSON] на адресу [PERSON] . Крім того, на звороті талону вказано «грошовий переказ за квартиру», а отже за відсутності іншої квартири, окрім спірної, за яку міг бути здійснений такий грошовий переказ, можна зробити висновок, що це черговий платіж в рахунок купівлі спірного майна. Твердження [PERSON] стосовно порушення порядку надання зазначеного талону до поштового переказу, не відповідає дійсності, оскільки навіть не зважаючи на відсутність вимоги суду про надання зазначеного доказу, сторона визнала за потрібне його надати, користуючись своїм правом, передбаченим ст. 43 ЦПК України. В даному випадку третя особа [PERSON] не підкріпив жодним доказом свої аргументи, атому можна сказати, що вони ґрунтуються виключно на припущеннях та міркуваннях та жодним чином не спростовують обставин справи. Заперечення третьої особи майже повністю ґрунтуються на тезах про можливу сплату боргу [PERSON] на користь батька [PERSON] , якоїсь подяки чи боргу за квартиру, тобто вказують на оплатність договору дарування, а відтак його удаваність, що і стверджує позивач. Треті особи [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, письмових пояснень на позов не надали. Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Частиною першою статті 627 ЦК України визначено принцип цивільного права, як свобода договору, яким передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] з 10 березня 1994 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, що не оспорювалось сторонами. В період шлюбу, між [PERSON] як дарувальником та [PERSON] , як обдаровуваним, укладено договір дарування квартири, за яким дарувальник передав обдаровуваному у власність безоплатно квартиру [ADDRESS] (а.с. 3,4 - копія договору, витягу). Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 235 ЦК України передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи. що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм. Що регулюють цей правочин (висновок Верховного Суду України у постанові від 07 вересня 2016 року в справі № 6-1026 цс 16). Якщо правочин, який насправді вчинено суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним має довести: 1) факт укладення правочину, що є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин ніж тих, що передбачені насправді вчинених правочинів, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Для визнання у даній справі удаваним договору дарування квартири, укладених між [PERSON] та [PERSON] , доказуванню підлягає факт умисного укладення сторонами договору дарування з метою приховання договору купівлі-продажу, а також те, що між ними виникли правовідносини з приводу купівлі-продажу вказаного майна, а не дарування (постанова Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі №200/18266/15-ц (провадження № 61-34543св18). У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Тобто воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, а оскільки відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з`ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме. За таких обставин, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду - встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників (постанова Верховного Суду від 04 вересня 2019 року справа № 520/9632/16-ц). Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним. Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року № 6-93цс16 та постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року по справі №726/859/14. Удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосовувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі. Реальний (прихований) правочин може бути дійсним або недійсним. Якщо правочин, який сторони насправді вчинили, відповідає вимогам закону, відносини сторін регулюються правилами, що його стосуються. Якщо ж правочин, який сторони насправді вчинили, суперечить законодавству, суд виносить рішення про визнання недійсним цього правочину із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності правочинів такого типу (стаття 216 ЦК України). Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною суд з`ясовує наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. Згідно із частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч. 1 статі 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 5,6 статті 81 ЦПК України). Так, на виконання ухвали суду про витребування доказів, відповідачі надали копії графіку платежів за квартиру, укладений між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] від 25 березня 1995 року, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] зобов`язувались оплатити [PERSON] кошти за квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , вартістю 10 000,00 гривень (том 2 а.с. 15); розписки [PERSON] , який в присутності свідків 29 листопада 2001 року отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 12 000,00 грн., які зобов`язався повернути до 06.08.2007 р. (том 2 а.с. 16), квитанції від 11 серпня 2004 року про грошовий переказ коштів [PERSON] - [PERSON] в сумі 7000,00 грн. (том 2 а.с. 17) та поштовий корінець без дати щодо переказу 300,00 грн. (том 2 а.с.18). Суд приймає до уваги також посилання третьої особа [PERSON] , що не спростовано позивачем з приводу наявності виконавчих листів, виданих Нововоронцовським районним судом Херсонської області від 24.12.2013 р. про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] моральної шкоди, витрат на правову допомогу на загальну суму 405963,00 грн. та проведення відділом ДВС КМУЮ 26 січня 2015 року опису та арешту квартири [ADDRESS] , належну [PERSON] на підставі договору дарування, укладеного 28 серпня 2004 р., тому оскільки вважає слушними та такими, що заслуговують на увагу доводи [PERSON] стосовно спонукання [PERSON] 02.02.2015 р., майже відразу після накладення арешту на квартиру, звернутися до суду з відповідним позовом. Враховуючи викладене суд виходить із того, що позивач не надав переконливих доказів того, що сторони спірного договору дарування діяли свідомо для досягнення будь-якої особистої користі, їхні дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховували іншу волю учасників. При цьому у пункті 3.1 сторони договору дарування засвідчили, що цей договір не носить характер уявного чи удаваного правочину (том 1 а.с. 3). Виходячи з того, що вимоги про визнання права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , за позивачем, є похідною від визнання договору дарування удаваним правочином, суд дійшов висновку, що вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Крім того, 12 вересня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лад» як продавцем та [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , як покупцями, було укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, на підставі якого продавець передав у власність покупців нежитлову будівлю по [ADDRESS] , в таких частках: [PERSON] - 1/2 частка, [PERSON] - 1/4 частка, [PERSON] - 1/4 частка. Договір укладено за згодою другого з подружжя [PERSON] - [PERSON] (а.с. 18-21 - копія договору). Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі- Постанова) суд, вирішуючи спори між подружжям про майно, повинен встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне в нього на час розгляду справи, та те, що перебуває у третіх осіб. За положеннями статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Статтею 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Частиною першою статті 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка та інші обставини, що мають істотне значення. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Майном як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про доведеність заявлених вимог в частині визнання за позивачем права власності на 1/8 частину нежитлової будівлі під номером [ADDRESS] та наявність підстав для задоволення вимог в цій частині. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки вимога про відшкодування судових витрат позивачкою не заявлялася, вони покладаються на неї. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial