Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до відповідача Національної Академії образотворчого мистецства і архітектури про поновлення на роботі, виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Подану позовну заяву обґрунтовує тим, що позивач працює з 2001 року на посаді оператора котельні, з 2010 року переведена на посаду майстра газифікованих котелен. За 15 років своєї роботи не мала жодних зауважень. За постійну критику позивача, викриття корупції і вимогу дотримуватися законодавства України, 30.07.2018 року позивача було звільнено за прогули. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30.11.2018 року позивача було поновлено на роботі, виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду, та стягнуто судові витрати. 06.07.2020 року через приймальню ректора, позивачем було подано заяву про додаткову соціальну дитячу відпустку з 08.07.2020 року по 24.07.2020 року. Приїхавши до Академії 15.07.2020 року, позивачу стало відомо про те, що нею не отримано відпускні та матеріальну допомогу. Після закінчення відпустки позивач вийшла на роботу. В подальшому, нею була написана заява на відпустку згідно графіку. Відпустка була підписана, відпускні нараховані. Жодних розмов про звільнення не було. 31.08.2020 року вийшовши із відпустки, почала цікавитися відсутністю ремонтних робіт у котельні. Оскільки запускати в роботу аварійну котельну небезпечно не тільки для оператора, а й для студентів. Вказана ситуація спричинила гіпертонічний криз, і з 03.09.2020 року позивач перебувала на лікарняному. 07.09.2020 року позивачу було вручено наказ № 121-ос від 04.09.2020 року про звільнення. Вказане звільнення позивач вважає незаконним. Оскільки звільнення мало місце у період перебування позивача на лікарняному. Обставина, що позивач відсутня на робочому місці з 06.07.2020 року не відповідає дійсності, крім того у листі Міністерства культури визнано про необов`язкову присутність на роботі через карантинні заходи. Будь-яких пояснень від позивача не відбирали з цього приводу. Згідно наказу, позивач вийшла з лікарняного 17.09.2020 року. Будучи на роботі, 21.09.2020 року позивача було повідомлено, що її звільнено згідно змін внесених у наказ № 121-ос від 04.09.2020 року. В порушення чинного законодавства України, позивач не отримала повний розрахунок, оскільки бухгалтер повідомила про відсутність грошових коштів. Лише 25.09.2020 року зателефонували з бухгалтерії та запропонували отримати розрахунок, але сума була меншою і нарахована не у повному обсязі. На підставі викладеного, позивач просить визнати наказ № 121-ос від 04.09.2020 року і зміни до нього від 17.09.2020 року про своє звільнення незаконними та скасувати їх. Поновити позивача на попередній посаді. Стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 12877,00 грн. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 01.10.2020 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. На виконання вказаної ухвали суду, позивач подала заява та просила розглянути позовні вимоги щодо поновлення на роботі та скасування незаконного наказу про звільнення. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 19.10.2020 року відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Стороною відповідача було надано відзив на позовну заяву. Відповідно до якого представник відповідача вказував на те, що сторона позивача вводить суд в оману та не надала суду достовірну інформацію стосовно предмету свого позову та достовірності позовних вимог. Позивачем в свою чергу подано відповідь на відзив відповідача. Відповідно до вказаної відповіді, позивач вказує на те, що позовна заява чітко містить посилання на обидва накази про її звільнення. Посилання відповідача на не скасовані догани за 24.06.2020 року, 06.07.2020 року, які нібито унеможливлюють розгляд справи про поновлення на роботі не відповідають дійсності, оскільки причина для звільнення не догана, а відсутність позивача на роботі у період з 06.07.2020 року по 24.07.2020 року. Згідно положення ст.49 ЦПК України позивач подала заяву про збільшення та уточнення позовних вимог. Відповідно до вказаної заяви позивач просить: ?стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 50000,00 грн. ?стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогул в сумі 47099, 60 грн. ?стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір, витрати пов`язанні з виготовленням банківської довідки -100 грн., витрати на ксерокопіювання - 125 грн. ?заяву про поновлення від 28.09.2020 року задовольнити в повному обсязі. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 19.01.2021 року заяву про збільшення та уточнення позовних вимог залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 26.01.2021 року у задоволенні клопотання представника відповідача щодо об`єднання позовів відмовлено. Позивач в судовому засіданні позовну заяву підтримала, просила задовольнити на підставі викладених обставин: скасувати накази від 04.09.2020 року і 17.09.2020 року (зміни до наказу від 04.09.2020 року) про звільнення, поновити на посаді майстра котелен з експлуатації газового обладнання. Стягнути з відповідача на свою користь суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу - 68147,20 грн., моральну шкоду у розмірі 50000,00 грн., та судові витрати. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином. На адресу суду надійшло клопотання від представника відповідача про відкладення розгляду справи через травмування представника. Враховуючи те, що предметом розгляду є трудовий спір, розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, стороною відповідача було подано відзив на позовну заяву, за клопотанням сторони відповідача, суд двічі оголошував перерву в судових засіданнях 09.11.2020 року, 02.12.2020 року, відповідач є юридичною особою, яка не позбавлена можливості направити в судове засідання іншого представника, суд дійшов висновку про продовження розгляду справи у відсутність представника відповідача. Вислухавши доводи сторін, дослідивши письмові матеріали справи дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебувала на посаді майстра з експлуатації устаткування газових об`єктів АГЧ Національної Академії образотворчого мистецтва і архітектури. Відповідно до наказу від 04.09.2020 року № 121-ос [PERSON] звільнено з посади майстра з експлуатації устаткування газового обладнання АГЧ НАЛМА за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (прогули без поважних причин в період з 06.07.2020 року по 24.07.2020 року ) з 04 вересня 2020 року. З копії вказаного наказу вбачається, що позивач ознайомлена з наказом, проте заперечує, оскільки наказ вручено у період її перебування на лікарняному з 03.09.2020 року. 17.09.2020 року наказом № 142-ос Про внесення змін до наказу НАОМА № 121-ос від 04.09.2020 року «Про звільнення [PERSON] », внесено зміни до п. 1 наказу від 04.09.2020 № 121-ос «Про звільнення [PERSON] », виклавши його у такій редакції: Звільнити [PERSON] з посади майстра з експлуатації устаткування газових об`єктів АГЧ НАОМА за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (прогули без поважних причин в період з 06.07.2020 року по 24.07.2020 року) 21 вересня 2020 року. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. З письмових матеріалів справи вбачається, що 06.07.2020 року позивач звернулася із заявою на ім`я ректора НАОМА [PERSON] про надання їй додаткової соціальної відпустки на дитину за 2013 рік з 08.07.2020 року по 24.07.2020 року, вказана заява була зареєстрована, про що свідчить відмітка Національної Академії образотворчого мистецтва і архітектури вх..№ 89-31 від 06.07.2020 року. Стороною відповідача, всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надано доказів того, що позивачу було відмовлено у задоволенні вказаної заяви або спростовано безпосередньо заяву позивача. Письмові матеріали справи містять лист Міністерства культури, молоді та спорту України (МКМС) від 03.04.2020 року, адресований позивачу, відповідно до змісту якого повідомлено наступне. Національна Академія образотворчого мистецтва і архітектури, наказом ректора академії Чебикіна А.В. від 12.03.2020 року № 19-гс )зі змінами) «Про запобіганню поширенню в НАОМА корона вірусу COVID-19» в Академії визначені працівники, які будуть під час карантину забезпечувати життєдіяльність закладу. Неодноразово наголошувалася, що безпосередня присутність позивача не є обов`язковою. Стороною відповідача не було спростовано вказаний лист. Доводи представника відповідача про те, що звільнення мало місце також через догани, що були видані на підставі наказу № 69-ос від 26.06.2020 року та № 72-ос від 06.07.2020 року, суд до уваги не приймає, з урахуванням наступного. Причина звільнення позивача - прогул без поважних причин в період з 06.07.2020 року по 24.07.2020 року. Проте, з письмових матеріалів справи вбачається, що наказ № 69-ос від 26.06.2020 року стосується оголошення догани позивачу за порушення трудової дисципліни , оскільки за результатами службового розслідування було встановлено умисне пошкодження позивачем газового обладнання, а догана на підставі наказу № 72-ос від 06.07.2020 року стосувалась відсутності позивача на робочі місці у період з 16, 17, 28 червня 2020 року. Таким чином, вказані накази про оголошення доган позивачу не стосуються періоду, що став причиною звільнення позивача. Враховуючи те, що письмові матеріали справи не містять належних, допустимих, достовірних доказів того, що позивач була відсутня без поважних причини в період з 06.07.2020 року по 24.07.2020 року, суд приходить до висновку, що наказ В.о. ректора Національної Академії образотворчого мистецтва і архітектури Є.В. Стьопіна № 121-ос від 04.09.2020 року та наказ В.о. ректора Національної Академії образотворчого мистецтва і архітектури А.В. Яланського № 142-ос від 17 вересня 2020 року підлягають скасуванню. Згідно ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір, а тому вимоги в частині поновлення на роботі є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а тому і в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно роз`яснень, які містяться в п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9, у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Згідно довідки про доходи від 30.07.2020 року № 44, середньоденна заробітна плата позивача складала 304,07 грн., за період з 17.09.2020 року по 05.02.2021 року (по день ухвалення рішення у справі - 96 днів) розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 29190,72 грн., який і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим представником моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його прав призвели до моральних страждань, порушило звичний порядок та уклад життя, порушило його репутацію як сумлінного працівника і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Перелік юридичних фактів, що зазначені у вказаній статті, знайшли своє підтвердження та є підставою для відшкодування моральної шкоди, що полягає в позбавленні позивача гарантованого Конституцією України та Кодексу Законів про працю України права на працю, внаслідок чого позбавлено засобів до існування. Як роз`яснено у Методичних рекомендаціях «Відшкодування моральної шкоди» (Лист Міністерства юстиції України № 35-13/797 від 13.05.2004 р.) моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи; будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Суд враховує вище викладене, ступінь вини відповідача та,

Outcome: partial