Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Заводського районного суду міста Миколаєва із вищезазначеним позовом до [PERSON] про стягнення додаткових витрат на утримання дитини. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка зазначила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем у період з 12 квітня 2013 року по 23 лютого 2015 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO], яка мешкає з позивачкою та перебуває на її утриманні. Згідно медичної документації дитина має вроджений порок серця, потребує обстеження, лікування та можливого оперативного втручання. Розмір фактично понесених позивачкою витрат на обстеження дитини в Миколаївській обласній дитячій лікарні та придбання ліків складає 3000 гривень. Позивачка отримує стипендію 761,63 гривень на місяць та є інвалідом ІІІ групи із дитинства. Відповідач працює неофіційно, займається проведенням будівельно-ремонтних робіт з виїздом, має мінливий дохід у розмірі від 5000 гривень. Участі в утриманні дитини та додаткових витратах на її лікування [PERSON] не приймає, хоча зобовязаний та має таку можливість. З огляду на викладене, позивачка просила стягнути з відповідача на її користь на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 1500 гривень щомісяця і до повноліття дитини; стягнути з відповідача та користь позивачки половину фактично понесених додаткових витрат на дитину, зумовлених станом її здоровя, у сумі 1500 гривень та вподальшому стягувати щомісячно додаткові витрати на утримання дитини у розмірі 150 гривень щомісяця і до повноліття дитини. Позивачка позовні вимоги підтримала у повному обсязі та наполягала на їх задоволенні, надавши суду заяву про розгляд справи за її відсутністю. Відповідач у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду предявленого до нього позову був повідомлений належним чином, заяви про розгляд справи за його відсутністю не надходило, таким чином, в силу ч. 2 ст. 77 ЦПК України суд вважає, що відповідач не зявився до суду без поважних причин. З урахуванням заяви представника позивачка про відсутність заперечень щодо заочного розгляду справи відповідно до вимог ст. 164 ч. 4, ст. 224 ЦПК України, суд вважає можливим прийняти заочне рішення на підставі доказів, що є у справі. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В статті 51 Конституції України закріплений обовязок батьків утримувати дітей до їх повноліття Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти та готувати її до самостійного життя. Відповідно ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти), згідно ч. 3 ст.181 СК України, присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий доходів, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Тобто, за загальним правилом аліменти стягуються у частці заробітку (доходу) матері або батька дитини, та лише у виключних випадках можуть бути стягнуті у твердій грошовій сумі, у разі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий доходів, або одержує частину доходу в натурі. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про перелік видів доходів, які враховують при визначені розміру аліментів на одного подружжя, дітей, батьків, інших осіб» №146 від 26.02.1993р., утримання аліментів здійснюється з усіх видів заробітку і додаткової винагороди, як за основною роботою, так і за роботою за сумісництвом, в тому числі з допомоги по безробіттю, допомоги по тимчасовій непрацездатності, одержуваної пенсії, тощо. Згідно ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» (із змінами) та Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006р. №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» максимальний розмір аліментів, які стягуються з боржника, не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобовязані виховувати дитину, піклуватися про її здоровя, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоровя, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обовязків відповідно до закону. Згідно ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно постанови № 789-XII від 27 лютого 1991 року, в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (далі Конвенції про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 18 Конвенції про права дитини передбачено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Судом встановлено, що батьками неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] є [PERSON] та [PERSON] (свідоцтво про народження серії І-ФП №189126, видане 18 липня 2013 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби миколаївського міського управління юстиції). Згідно довідки форми-3 №1741 від 07.04.2015 року, виданої житлово-комунальним підприємством Миколаївської міської ради «Бриз» «ЖЕК-3», малолітня [PERSON] мешкає зі своєю матірю. Відповідач мешкає окремо від дитини та не приймає участі в її утриманні. Згідно довідки Комунального закладу Миколаївської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги №6» від 15.01.2015 року №01-13/45, [PERSON], [INFO], перебуває на обліку у вказаній установі з діагнозом: вроджена вада серця, мязів дефект між шлункової перетинки, відкрите овальне вікно. З огляду на викладене, враховуючи що у судовому засіданні не було надано доказів того, що відповідач [PERSON] має нерегулярний, мінливий доходів, або одержує частину доходу в натурі, тобто не доведено наявність підстав для визначення розміру аліментів, які підлягають стягненню, у твердій грошовій сумі, виходячи із принципу справедливості, добросовісності та розумності (ч. 9 ст. 7 СК України), враховуючи стан здоровя дитини, суд вважає, що відповідач зобовязаний і має можливість сплачувати на користь позивачки на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], аліменти у розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менш 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати подання позову, тобто з 29 травня 2015 року, і до досягнення дитиною повноліття. Щодо вимог про стягнення додаткових витрат на утримання дитини, суд виходить з наступного. Згідно ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобовязані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006р. №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», додаткові витрати на утримання дитини мають бути фактично зазнані або передбачувані, у звязку з чим їх розмір підлягає визначенню у твердій грошовій сумі. Будь-які докази, які свідчать про фактичне понесення позивачкою додаткових витратах на утримання неповнолітньої дитини, які підлягають покриттю, так само як і докази, які свідчать про передбачуваність даних витрат та можливість їх стягнення на майбутній період суду надані не були, у звязку з чим вимоги позивачки у даній частині задоволенню не підлягають. Дана обставина не позбавляє позивачку права повторного звернення до суду з вимогою про стягнення додаткових витрат за наявності відповідних правових підстав. Згідно ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у межах сплати платежу за один місяць. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, у звязку із частковим задоволенням позовних вимог з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати з оплати судового збору у сумі 243 гривень 60 копійок. На підставі викладеного та

Outcome: approved