Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Марганецького міського суду Дніпро-петровської області з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у розпорядженні майном та визнання особи такою, що втратила право корис-тування житлом посилаючись на те, що вона є власником житлового будинку, роз-ташованого у [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 06.06.1996 року. У даному будинку значиться зареєстрованим, однак з 2001 року не проживає її колишній чоловік - [PERSON]. Шлюб між ними розірвано 17.10.2001 року, актовий запис № 162. Після розірвання шлюбу проживають окремо, відповідач виїхав з м. Марганець до м. Дніпро, однак добровільно знятися з реєстрації не бажає. Будь-яких речей відповідача у її будинку не має, житлом він не користується на протязі 16 років, допомоги щодо утримання будинку не надає, ніяких відносин вони не підтри-мують. Фактом реєстрації відповідача та його відмовою від зняття з реєстрації, порушується її право вільно розпоряджатися належним їй нерухомим майном, також виникли труднощі щодо отримання субсидії, крім того відповідач коштів на утримання будинку не надає, витрати по оплаті комунальних послуг не здійснює, завдає їй, як власнику, незручності. Просить суд усунути перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном - будинком [ADDRESS] шляхом позбавлення відповідача права користування житловим будинком [ADDRESS] та зняття з реєстрації. Позивач надала суду заяву про слухання справи без її присутності. У наданій заяві зазначила, що просить її позовні вимоги задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи завчасно повідомлявся у встановленому законом порядку. Справа заслухана у відповідності з ч.1 ст. 224 ЦПК України. Представник Марганецької міської ради Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи завчасно повідомлявся у встановленому законом порядку. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи із наступного. Згідно зі ст.3, 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно зі ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, які розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ч.1 ст. 319 ЦК України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року, відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. У судовому засіданні встановлено, що позивач являється власником житлового будинку, розташованого у [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 06.06.1996 року, посвідченого державним нотаріусом Марганецької державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрованого за нею Марганецьким БТІ 17.09.1996 року за реєстраційним № 67-167 ( а.с. 4). Згідно довідки про склад сім'ї від 04 квітня 2017 року та копії домової книги для прописки громадян, проживаючих у [ADDRESS] ( Куйбишева) в м. Марганець значаться зареєстрованими позивач та відповідач по справі ( а.с. 5-8,10 ). Актом голови квартального комітету від 10 травня 2017 року підтверджується, що відповідач [PERSON] значиться зареєстрованим у [ADDRESS], однак за вказаною адресою не проживає з 15.05.2001 року ( а.с.9). Як встановлено в ході розгляду справи, домовленості між сторонами щодо подальшої реєстрації відповідача в будинку позивачки не досягалось, співвласником житла він не являється та більше 6 місяців не проживає в будинку позивачки, підстав, які б були визначені законом щодо збереження за відповідачем житла не встановлено, відтак, його слід визнати таким, що втратив право на користування житлом позивачки. Право власності на житловий будинок, квартиру, визначені статтями 317,388 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання членів сім'ї, інших осіб, розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Норми статей 15, 16, 386, 391 ЦК гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Відповідно до положень норм статей 16, 391, 386 ЦК власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Внаслідок створених відповідачем перешкод та його неправомірних дій позивачка позбавлена охоронюваного законом права користування власністю. Пленум Верховного Суду України в частині 2 пункту 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз'яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Крім того, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року (справа № 6-57цс11). За вищезазначених обставин, суд вважає, що підлягають задоволенню вимоги позивачки про усунення перешкод у розпорядженні майном, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved