Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», Публічного акціонерного товариства «Омега Банк», третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» про визнання договору факторингу. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 28.12.2005р. між нею та АКБ «ТАС-Комерцбанк» було укладено кредитний договір, відповідно до якого позивачу були надані кредитні кошти у розмірі 54900 доларів США. Як дізналась позивач, 28.11.2012р. між відповідачами - Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Омега Банк» був укладений договір факторингу №15, відповідно до якого банк відступив Товариству з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс»право вимоги заборгованості за кредитними договорами, в тому числі і за укладеним договором з [PERSON] Оскільки зазначений договір не відповідає вимогам закону, позивач просила визнати його недійсним. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити. Представник відповідача Публічного акціонерного товариства «Омега Банк»в судовому засіданні позов не визнала, вважаючи його безпідставним та необґрунтованим. Представник третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» просив відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» в судове засідання не з»явився, про час розгляду справи судом повідомлявся, про причини неявки суд не повідомив. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази наявні в матеріалах справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає. Як встановлено в судовому засіданні, 28.12.2005р. між [PERSON] та АКБ «ТАС-Комерцбанк» було укладено кредитний договір, відповідно до якого позивачу були надані кредитні кошти у розмірі 54900 доларів США. 28.11.2012р. між відповідачами - Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Омега Банк» був укладений договір факторингу №15, відповідно до якого банк відступив Товариству з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс»право вимоги заборгованості за кредитними договорами, в тому числі і за укладеним договором з [PERSON] Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов»язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 513 ЦК України передбачено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги і за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.514 ЦК України). Частиною 1 ст.516 ЦК України визначено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, що визначено ч.1 ст.517 ЦК України. Отже, внаслідок укладення між відповідачами договору факторингу від 28.11.2012р. відбулась заміна кредитора. Крім того, згода позивача [PERSON] на укладення оспорюваного правочину не вимагається, що передбачено ч.1 ст.516 ЦК України, якою визначено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника. Також кредитним договором не передбачено будь-яких обмежень щодо можливого відступлення прав вимоги та заміни кредитора у зобов'язанні. Правовідносини, що є предметом позову регулюються ЦК України, Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», які мають вищу юридичну силу, ніж зазначене позивачем в обґрунтування вимог розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України №231 від 03.04.2009р. «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг». Зазначеними положеннями ЦК України та Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не встановлено обмежень стосовно складу осіб, по відношенню до яких може здійснюватися відступлення права вимоги. Крім того, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 20.08.2013р. було визнано нечинним розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України №231 від 03.04.2009р. «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», п.1 якого виключав фізичних осіб з кола осіб, що беруть участь в операції факторингу. Крім того, відповідно до ч.5 ст.5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог ЦК України та цього закону. Підпунктом 11 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг віднесений до фінансових послуг. Таким чином, операції з відступлення клієнтом права грошової вимоги за зобов'язаннями боржника, які передбачають передачу фактором за плату в розпорядження клієнта грошових коштів, мають здійснюватися на підставі договору факторингу. ТОВ «ФК «Вектор плюс» є фінансовою установою, яка надає фінансові послуги, а саме - факторинг, що відповідає положенням ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а ст.5 цього закону не встановлено обов'язку для фінансової установи здійснювати операції з надання фінансових послуг на підставі відповідної ліцензії. Крім того, кредит безпосередньо надавався банком, а ТОВ «ФК «Вектор плюс» лише здійснює операції факторингу, на що має відповідний дозвіл. Посилання позивача на порушення відповідачами Закону України «Про захист персональних даних» не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки інформація/персональні дані позивача були передані новому кредитору на підставі ч.1 ст.517 ЦК України та ч.3 ст.61 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відповідно до якої банк має право надавати інформацію, яка містить банківську таємницю, приватним особам та організаціям для забезпечення виконання ними своїх функцій або надання послуг банку відповідно до укладених між такими особами та банком договорів, у тому числі про відступлення права вимоги до клієнта, за умови, що передбачені договорами функції або послуги стосуються діяльності банку, яку він здійснює відповідно до ст. 47 цього закону. Оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування позову, не доведено порушення прав та інтересів оспорюваним договором, це також є підставою для відмови у задоволенні позову. На підставі вищенаведеного та

Outcome: dismissed