Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Волноваського районного суду Донецької області з позовом до [PERSON] , третя особа служба у справах дітей Волноваської міської військово-цивільної адміністрації Донецької області про визначення місця проживання малолітньої дитини. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що 19.12.2015 року з відповідачем укладено шлюб. Від шлюбу мають сина - [PERSON] , [INFO] .. Подружні відносини з відповідачем припинили з червня 2020 року. Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 11.09.2020 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. За домовленістю між нею та відповідачем, син залишився проживати разом з позивачем. Прийшли до висновку, що він маленький і потребує постійного материнського піклування та догляду. Судовим наказом Волноваського районного суду Донецької області з відповідача на її користь на утримання дитини стягнуто аліменти. Постановою Волноваського РВ ДВС від 18.08.2020 року відкрито виконавче провадження, щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини. Відповідач своєчасно та у повному обсязі сплачує аліменти. Син та позивач зареєстровані за однією адресою: [ADDRESS] . Також зазначає, що з березня 2021 року, після 9 місяців припинення їхніх сімейних відносин, відповідач почав без її відома забирати сина з дитячого садочка і залишати його у себе вдома спати, жити. Для неї було несподіванкою, коли вона приходила забирати сина до дитячого садка, а їй вихователька пояснила, що батько забрав сина і вона не має законних підстав не віддавати дитину батькові. Перший раз вона дозволила це зробити, оскільки відповідач її переконав, що він батько і прагне, і бажає приймати участь у вихованні сина, спілкуватися з дитиною. Вона дозволила на декілька днів залишити сина в нього вдома, але попередила, щоб біль без її відома цього не робив. Вона мати, і відповідно хвилюється за дитину. Нагадала відповідачу, що вони з ним визначилися, щодо місця проживання їхньої дитини - з матір`ю, а він безперешкодно приймає участь в вихованні дитини, та своєчасно сплачує аліменти на утримання дитини. В другий раз у травні 2021 року відповідач знову забрав сина з дитячого садочка і цілий тиждень син проживав з ним. Він не дозволяв ні їй, а ні сину спілкуватися з нею по телефону. Вона намагалася приїхати і забрати дитину, але її навіть не впустили на подвір`я будинку. У присутності дитини відповідач ображав її як жінку, матір, принижував. Одночасно просив поновити стосунки, відновити їх сімейні відносини, тільки на таких умовах він віддасть сина. Позивач знову нагадала відповідачу про раніше досягнутої між ними домовленості, на що відповідач відповів, що ніякої домовленості між ними не було і не має, і те, що він постійно буде так діяти, до тих пір, поки вони не поновлять з ним стосунки. Щоб забрати сина, позивач вирішила нібито відновити стосунки з відповідачем, приїхала до його житла, і в зручний час забрала сина та поїхала додому. 12.06.2021 року відповідач знову утримував у себе сина без її відома та дозволу за місцем проживання його батька у с. Іванівка Волноваського району Донецької області. Для того, щоб забрати сина, вона змушена була здійснити виклик поліції, оскільки їй дідусь (батько відповідача) чинив опір в її намаганнях. У зв`язку з викладеними обставинами, позивач звернулася до суду з позовом про визначення місця проживання малолітньої дитини. Позивач [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] також підтримала заявлені вимоги [PERSON] та просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні з початку не визнавав позов, просив відмовити в його задоволенні. У поданому ним відзиві на позовну заяву зазначив, що він не погоджувався з викладеними обставинами в позовній заяві, як зазначає позивач. А спір, щодо місця проживання дитини між ними відсутній. В подальшому під час розгляду справи, позивач також погодився із заявленими вимогами, оскільки не має заперечень, щодо місця проживання дитини. Представник третьої особи - служби у справах дітей Волноваської міської військово-цивільної адміністрації Донецької області в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся відповідно до вимог чинного законодавства, про причини неявки суд не повідомляв. З`ясувавши думку учасників судового провадження, щодо проведення розгляду справи за відсутності представника третьої особи, який повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи, які не заперечували, щодо розгляду справи за відсутності представника третьої особи. Заслухавши позивача, представника позивача та відповідача, а також дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що справа може бути розглянута за відсутності представника третьої особи за наявними в справі матеріалами, та дійшов до висновку про задоволення позову на підставі наступного. Судом встановлено, що у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , і згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 21.05.2020 року виданого повторно Волноваським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області складено 06.07.2016 року актовий запис за №457, в графі батьки зазначено: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Із наявного у матеріалах справи копії рішення Волноваського районного суду Донецької області від 11.09.2020 року у справі №221/4149/20 вбачається, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Після розірвання шлюбу позивачу [PERSON] залишено прізвище - [PERSON] . Про те, що з відповідача [PERSON] стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , вбачається з копії судового наказу Волноваського районного суду Донецької області від 10.08.2020 року. Із наявної у матеріалах справи копії постанови державного виконавця Волноваського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 18.08.2020 року вбачається, що відкрито провадження на підставі судового наказу №221/4150/20 виданого 17.08.2020 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24.06.2020 року. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 22.06.2021 року №262593908 вбачається, що [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] має на праві приватної спільної часткової власності, частка власності 1/4, житловий будинок [ADDRESS] . Згідно довідки Єгорівської сільської ради Волноваського району Донецької області від 18.06.2021 року №183 вбачається, що [PERSON] дійсно зареєстрована за адресою: [ADDRESS] разом з дитиною [PERSON] . Згідно довідки КНП «Волноваська центральна районна лікарня» №148/01-10 від 14.06.2021 року вбачається, що довідка надана [PERSON] в тому, що вона дійсно працює в КНП «Волноваська ЦРЛ» на посаді сестри медичної операційної операційного блоку хірургічного відділення з 05.11.2019 року по теперішній час. Згідно виробничої характеристики [PERSON] характеризується задовільно. Також, відповідачем [PERSON] до відзиву долучено довідку видану СФГ «Афродіта» від 27.08.2021 року №66, з якої вбачається, що [PERSON] працює водієм транспортного цеху хлібзаводу з 03.07.2018 року наказ №88 від 02.07.2018 року. Згідно виробничої характеристики [PERSON] характеризується задовільно. Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (ч. 4). З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що в тому разі, якщо батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або, у відповідних випадках, законні опікуни, - несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують право дитини не розлучатися з обома батьками усупереч їх бажанню, за винятком випадків, якщо в разі компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно ухвалити рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що вирішують питання соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним з батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч.ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України вбачається висновок, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Таким чином, враховуючи, що у судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з матір`ю не суперечить інтересам дитини та відповідачем не оспорюється, суд, з врахуванням окремого проживання батьків дитини, віку дитини, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, які підлягають задоволенню.

Outcome: approved