Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визначення місця проживання дитини. Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 2011 року по серпень 2014 року вона проживала з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Від фактичних шлюбних стосунків вони мають спільну дитину - доньку [PERSON] , [INFO] . Як зазначає позивач, після припинення фактичних шлюбних відносин з відповідачем з 22.08.2014 року вона разом з донькою переїхала на постійне місце проживання в м.Полонне Хмельницької області, де вони на даний час і мешкають. Водночас, дитина з 19.11.2013 року зареєстрована за місцем проживання відповідача. Вона (позивач) неодноразово зверталась до відповідача із проханням щодо реєстрації дитини за фактичним місцем проживання, проте отримала відмову. Відтак, наявний спір між батьками щодо визначення місця проживання дитини. Позивач вказує на те, що дитина постійно мешкає разом з нею, забезпечена всім необхідним, їй створені належні умови для життя, навчання та оздоровлення. Вона (позивач) має постійне місце роботи та дохід, позитивно характеризується за місцем проживання, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває. Натомість, відповідач не має постійного місця роботи, що свідчить про неможливість здійснювати належне утримання дитини з його боку. Згідно інформаційної довідки про психологічно-діагностичні консультації від 27.04.2019 року, дитина має тісний емоційний зв`язок з мамою та бабусею, мама для дівчинки є дуже важливою. Відповідач же постійно шантажує викраденням дитини, переслідуючи на меті лише уникнення обов`язку зі сплати аліментів. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить суд визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з нею за місцем її проживання у м.Полонне, а також стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 30.05.2019 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 25.06.2019 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву. У даному відзиві відповідач заперечує проти позовних вимог, посилаючись на те, що з 2015 року між ним та позивачем існують постійні спори, які ініціювались позивачем проти нього та, відповідно, проти інтересів дитини. Зокрема, позивач неодноразово зверталась до суду з позовами про позбавлення його батьківських прав і рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 18.01.2017 року в задоволенні таких вимог було відмовлено. Він та його мати захищають свої права на участь у вихованні дитини і на спілкування з нею шляхом звернення до суду із позовами про усунення перешкод, які чинить позивач, у спілкуванні з дитиною та її вихованні. Рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 31.05.2018 року його позовні вимоги були задоволені частково, зокрема, зобов`язано позивача не чинити йому перешкод у вихованні дитини. Не виконуючи рішення суду, позивач оскаржує законні дії державних виконавців, щодо неї вживаються заходи щодо примусового виконання рішень, вона знаходиться в Єдиному реєстрі боржників. Відповідач зауважує на те, що позивач не погоджується та нехтує положеннями ч.ч.6-8 ст.7, 141 СК України щодо рівності прав та обов`язків чоловіка та жінки, а також батьків по відношенню до дитини. Позивач з 2015 року по теперішній час злісно чинить йому перешкоди у вихованні дитини, не виконує відповідне рішення суду. В свою чергу, він належним чином виконує свої батьківські обов`язки: приїжджає до дитини, купує одяг, подарунки, сплачує аліменти. Але позивач всім йог діям перешкоджає та порушує його права та, відповідно, права дитини, чим підтверджує своє неналежне ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків. Він же, захищаючи своє право на спілкування з донькою, підтверджує своє належне ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків. Відповідач також вважає неналежним доказом надану інформаційну довідку щодо психологічно-діагностичної консультації, оскільки [PERSON] , яка її склала, не є судовим експертом. Відповідач наполягає на тому, що довідка про реєстрацію місця проживання дитини разом з ним підтверджує наявність домовленості між батьками про визначення місця проживання дитини у нього. У його квартирі для дитини виділена окрема кімната, в якій є дитяче ліжко, шафа для одягу, іграшки тощо. Відповідач вважає, що оскільки позивач постійно працює у м.Києві, чинить йому перешкоди у спілкуванні з дитиною, то і не забезпечує дитину належним батьківським піклуванням. Посилаючись на викладені обставини, відповідач просить відмовити в задоволенні позову, залишити місце проживання дитини разом з ним, а також стягнути з позивача на його користь судові витрати. 19.07.2019 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив. У даній відповіді позивач зазначає про безпідставність тверджень відповідача. 10.12.2019 року до суду надійшли заперечення відповідача на відповідь на відзив, в якій відповідач зазначає про наявність доказів чинення позивачем перешкод у вихованні дитини, а також зазначив про те, що станом на грудень 2019 року його аліментні зобов`язання виконуються належним чином. Крім того, ССД Деснянської РДА у м.Києві проведено обстеження умов проживання, за результатами яких підтверджено, що для дитини створені всі належні умови для проживання та вони відповідають необхідним вимогам. 07.07.2020 року до суду надійшли доповнення представника відповідача [PERSON] до відзиву. У даних доповненнях представник відповідача вважає, що доводи позивача є надуманими, а справу не належить розглядати в цивільному судочинстві. Відповідач ніколи не заперечував проти проживання доньки з матір`ю і жодним чином не чинив ніяких перепон в здійсненні позивачем її материнських прав чи обов`язків відносно малолітньої дитини. Місце фактичного проживання дитини відрізняється від реєстрації місця проживання. Той факт, що дитина сторін досі зареєстрована за місцем реєстрації батька, свідчить про добросовісність відповідача, як батька, і є недоліком позивача, як матері, оскільки вона до цього часу не вчинила жодних кроків, передбачених законодавством для реєстрації фактичного місця проживання своєї доньки. З урахуванням наведеного, представник відповідача стверджує, що спору щодо місця проживання дитини не існує, оскільки дитина проживає разом з матір`ю. Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що позивачем не надано доказів щодо її звернення для реєстрації дитини за її місцем проживання, представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 08.07.2020 року закрито підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили про їх задоволення. Відповідач та його представник [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, посилаючись на обставини, викладені у відзиві, відповіді на відзив та доповненнях. При цьому відповідач зауважив про те, що він не заперечує проти проживання дитини з позивачем, проте, зазначив про те, що заперечує проти позову, оскільки має побоювання, що позивач вивезе дитину за межі України без його згоди. Представник третьої особи, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, просив розглянути справу в його відсутність. Враховуючи обставини справи, а також наявність висновку щодо визначення місця проживання дитини, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника третьої особи на підставі наявних доказів. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] (а.с.9). Сторонами під час розгляду справи не заперечувалось, що малолітня дитина постійно проживає разом з позивачем. Згідно зі ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно ст.161 СК України, під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини , що мають істотне значення. Частиною четвертою та п`ятою статті 19 СК України передбачено обов`язкову участь органу опіки та піклування при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її виховані, а також на підставі інших документів , які стосуються справи. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Полонської районної державної адміністрації Хмельницької області від 26.06.2019 року № 44/23-15-1166/2019, орган опіки та піклування вважає доцільним визначити місце проживання малолітньої дитини разом з матір`ю [PERSON] (а.с.71). Суд приймає вказаний висновок до уваги і вважає його обґрунтованим та таким, що відповідає інтересам дитини, а також узгоджується з іншими доказами по справі. Так, згідно інформаційної довідки про психологічно-діагностичні консультації з [PERSON] , 09.11.2013 року, №56 від 27.04.2013 року, складеної ФОП [PERSON] , за результатами психолого-діагностичної роботи з дитиною встановлено, що дитина має тісний емоційний зв`язок з матір`ю та бабусею (по маминій лінії), травмована відсутністю батька. За результатами рекомендовано дитині проживати постійно з мамою, а спілкування з батьком починати в присутності матері, психолога або відповідного спеціаліста (соціального працівника), зважаючи на те, що дитина не пам`ятає свого батька - він для неї незнайома людина, зокрема. Проводити зустрічі батька з дитиною за умови спокійного, позитивного і поважливого ставлення батьків одне до одного (а.с.20-21). Суд приймає до уваги надану довідку, оскільки вона узгоджується з іншими доказами по справі. Посилання відповідача на те, що дана довідка є неналежним доказом, оскільки ФОП [PERSON] не є експертом, суд до уваги не приймає, оскільки зазначений документ має інформаційний та рекомендаційний характер, відтак, потреби в її складанні саме судовим експертом немає. Суд звертає увагу і на те, що заперечуючи проти даної довідки, відповідач з клопотанням про призначення судової психологічної експертизи не звертався. Частиною 1 ст.9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори,згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. 11 липня 2017 року Європейським судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України» у якому було встановлено порушення Україною статті 8 Декларації, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Європейський суд з прав людини неодноразово аналізував позитивні зобов`язання держави щодо забезпечення вказаних інтересів в аспекті дотримання статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та вказував, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови. По-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків з сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або неблагонадійною. По-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним («Neulinger and Shuruk v. Switzerland» від 8 січня 2009 року, заява № 41615/07, «Mamchur v. Ukraine» від 16 липня 2015 року, заява № 10383/09). З урахуванням наведеного, при вирішенні даного спору щодо місця проживання дитини суд виходить лише з «найкращих інтересів дитини». За правилами статей 2, 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Досліджуючи наявні докази при вирішенні спору по суті, суд враховує позицію відповідача, який зазначив про те, що не заперечує проти визначення місця проживання дитини разом з позивачем, проте, заперечив проти позову, вказуючи на те, що має побоювання, що позивач вивезе дитину поза межі України. Суд зауважує, що відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу того, що позивач разом з дитиною без його згоди можуть виїхати за межі України, в тому числі і на постійне проживання, відтак, вказане твердження не може бути враховано судом і не дає підстав для відмови в позові. Інші заперечення та доводи відповідача та його представника на висновки суду не впливають та підстав для відмови в задоволенні позову не дають. Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог, суд враховує наступні обставини справи: дитина сторін з народження постійно проживає разом з матір`ю; за результатами психолого-діагностичної роботи дитині комфортно разом з позивачем; інтереси самої дитини, уваги матері до доньки та її турбота, наявність матеріально-побутових умов у матері; розвиток дитини в спокійному та стійкому середовищі, в атмосфері любові, емоційної стабільності та матеріальної забезпеченості, емоційний, психологічний, матеріальний, віковий та медичний чинники. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та можливість їх задоволення, а тому визначає місце проживання дитини разом з матір`ю. При цьому суд не вбачає правових підстав для визначення місця проживання дитини за конкретною адресою та вважає, що визначення місця проживання дитини разом з матір`ю без вказівки конкретної адреси є належним захистом інтересів дитини, а також не дозволить виникнення в майбутньому перешкод в разі зміни місця проживання. Відтак, суд частково задовольянє позовні вимоги. Оскільки суд задовольняє позовні вимоги, то на підставі ст.141 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 768,40 грн. Судові витрати, понесені відповідачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: partial