Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом та просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач покликалися на те, що їй на підставі договору купівлі-продажу від 13 листопада 1974 року належить житловий будинок, який розташований по [ADDRESS] , в якому постійно проживає та має зареєстроване місце проживання. У вказаному житловому приміщенні зареєстровані також відповідачі, однак не проживають за адресою реєстрації понад рік, у будинку відсутні також їх особисті речі. Реєстрація відповідачів у вказаному житловому будинку перешкоджає вільно володіти, користуватися та розпоряджатися майном, зокрема, вона несе додаткові витрати з оплати комунальних послуг та не може оформити житлової субсидії. Оскільки відповідачі без поважних причин понад рік не проживають у спірному житловому будинку, де не залишилося їх особистих речей, а тому їх слід визнати такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, у зв`язку з чим вона змушена звернутися з даним позовом до суду. Ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 13 листопада 2019 року (головуюча суддя Ціпивко І.І) вказану позовну заяву [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] , про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з участю сторін, призначено судове засідання на 04 грудня 2019 року о 09:00 год. Проте, з незалежних від суду причин (відсутність відомостей про належним чином, повідомлення відповідачів про дату, час і місце судового розгляду) судове засідання відкладалося та було проведено 13 січня 2020 року. Позивач [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, просить позов задовольнити, покликаючись на викладені в ньому мотиви. Не заперечила проти проведення судом заочного розгляду справи. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча були завчасно, належним чином, повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, у відповідності до вимог ст.128 ЦПК України та шляхом розміщення оголошення на інтернет-порталі «Судова влада». Заяви про розгляд справи без їх участі на адресу суду не подавали. При таких обставинах суд визнав неявку відповідачів неповажною та розглянув справу у їх відсутності, провівши на підставі вимог ст.281 ЦПК України заочний розгляд справи. Небажання відповідачів надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч.1 ст. 280 ЦПК України. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, розглянувши матеріали справи, дав оцінку зібраним доказам, вважає, що неявка відповідачів не є перешкодою для розгляду справи, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін, і позов слід задовольнити, ухваливши заочне рішення, з наступних підстав. За змістом ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу і протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до ст. 319, ч. 1 ст. 321, ч. 1 ст. 391 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та права розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що будинок [ADDRESS] належить на праві власності позивачці [PERSON] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 13 листопада 1974 року, посвідченого нотаріусом Соколовою Е., зареєстрованого у реєстрі за №1934. Також судом встановлено, та підтверджується відомостями відображеними в будинковій книзі для прописки громадян, що проживають в будинку [ADDRESS] , що з 22 квітня 1976 року у спірному будинку позивачка [PERSON] зареєструвала своє місце проживання. Окрім неї, за вказаною адресою мають зареєстроване місце проживання [PERSON] та [PERSON] (відповідачі, які приходяться позивачці членами сім`ї, дочка та зять відповідно). Факт реєстрації відповідачів за вказаною адресою, також підтверджується відповідями на запит суду в порядку ст.187 ЦПК України з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ Державної міграційної служби України у Миколаївській області та іншими матеріалами справи, які містять відомості із записів будинкової книги. Разом з тим, судом встановлено, що відповідачі не проживають у спірному житлі понад 1 рік. Це підтверджується відомостями, які містяться в Акті обстеження фактичного не проживання у будинку [ADDRESS] , виданих Новобузькою міською радою від 17 жовтня 2019 року, які складено комісійно та згідно яких, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у будинку [ADDRESS] , зареєстровані, але фактично не проживають з червня 2018 року. Відповідно до ст. 405 ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. На підставі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] , не проживають у будинку [ADDRESS] понад рік без поважних причин, що перевищує річний строк, який визначений у ч. 2 ст. 405 ЦК України, оплату за житлово-комунальні послуги не здійснюють, зв`язку з будинком не підтримують, в будинку немає їх майна, жодних особистих речей, чого вони самі не заперечили, подавши письмові заяви про визнання ними позову. Будь-яких даних про те, що відповідачі не проживають у житловому будинку по [ADDRESS] з поважних причин судом не встановлено. На підставі вищенаведеного, врахувавши відсутність домовленості між сторонами про збереження права користування житлом у разі довготривалої їх відсутності, підстав для збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми відповідачами судом не встановлено, а тому суд дійшов висновку, що [PERSON] та [PERSON] , втратили право на житло в будинку по [ADDRESS] , який на підставі договору купівлі-продажу від 13 листопада 1974 року належить [PERSON] , а тому позов підлягає до задоволення. Крім того, відповідно до п.1 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати. Разом з тим, суд враховує, що у відповідності до принципу диспозитивності (ст. 13 ЦПК України), суд зобов`язаний розглядати справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог. А тому, враховуючи відсутність в прохальній частині позову вимог позивача про стягнення на його користь з відповідача понесених судових витрат, а також відсутність відомостей про наявність для застосування до відповідачів вимог ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», суд вважає за можливе залишити витрати по сплаті судового збору за позивачем. Згідно з ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Outcome: approved