Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що їй на праві власності належить квартира [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстровано місце проживання відповідача, [PERSON] , яка там не проживає понад 10 років. Відповідачем було оформлено велику кількість кредитів, які не виплачено, у зв`язку з чим на адресу позивача надходять листи від різних фінансових установ та колекторських компаній, що містять погрози відібрання майна, яке належить позивачу. Крім того, позивач змушена сплачувати витрати за житлово-комунальні послуги по утриманню квартири у подвійному розмірі. Позивач не чинила відповідачу перешкод у користуванні житловим приміщенням. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 03 липня 2020 року відкрито провадження у цій цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, яким роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. Копію вказаної ухвали з копією позовної заяви та доданими до неї документами відповідачем отримано не було, а конверт разом із вказаним документами повернувся на адресу суду з відміткою поштового відділення «за закінченням встановленого строку зберігання». Із листа позивача, [PERSON] , щодо пришвидшення розгляду справи убачається, що станом на 16 вересня 2020 року вона була обізнана про наявність ухвали суду від 03 липня 2020 року про відкриття провадження у справі. Інших заяв по суті справи від сторін не надійшло. Відповідач не використав право на подання відзиву. Таким чином, суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 04 січня 1995 року відділом приватизації житла Харківської районної Держадміністрації, згідно з розпорядженням від 30 листопада 1994 р. № 6995, було видано свідоцтво про право власності на житло, відповідно до якого квартира [ADDRESS] дійсно належить на праві приватної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у рівних долях. На 1/3 частину квартири, яка належала [PERSON] , видане свідоцтво про право на спадщину в 16-й державній нотаріальній конторі м. Києва 20.06.2006 р. за реєстровим № 4-1004, 4-1012. Позивач, [PERSON] , зареєстрована за адресою проживання: [ADDRESS] , з 20.02.1973 р., що підтверджується довідкою про реєстрацію особи № 12416022 від 04.06.2020 р., виданою адміністратором ЦНАП Лавренюк А.І. Факт реєстрації місця проживання відповідача [PERSON] , [INFO] , у належній позивачу на праві власності квартирі за адресою: [ADDRESS] , підтверджується відомостями електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА», витягом № 12416083 від 04.06.2020 з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у приміщенні. Згідно з актами про не проживання особи у житловому приміщенні, складеними 05.01.2020 р., 05.07.2020 р. сусідами-свідками [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , не проживає понад 1 рік, особистих речей у житловому приміщенні не має, користування житловим приміщенням не здійснює. На ім`я відповідача, [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , надходить кореспонденція, в тому числі щодо необхідності сплати кредитної заборгованості. Нормами ст. 41 Конституції України, ст. 321 Цивільного кодексу України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні; право приватної власності є непорушним. За ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядженнясвоїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За змістом ч. 2 ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу(групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За таких обставин, аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, суд дійшов висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень її прав власника житлового приміщення, в даному випадку шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з чим позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, підлягає задоволенню. У порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, що був сплачений позивачем при звернені до суду у розмірі 840,80 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: approved