Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, [PERSON] , про визначення розміру частки співвласника у спільній сумісній власності на земельну ділянку, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що відповідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №971920 вона є співвласником разом із [PERSON] та [PERSON] , яка померла [INFO] , земельної ділянки за кадастровим номером 0510136600:02:048:0133, про що зроблено реєстровий запис в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю. На час звернення до суду із позовом виникло питання визначення розміру часток співвласників у праві спільної сумісної власності у зв`язку із необхідністю прийняти спадщину після померлої [PERSON] . Позивач, виходячи із принципу рівності часток співвласників, вважає, що її частка у земельній ділянці становить 1/3, з чим не погоджується відповідач [PERSON] , остання відмовляється укласти нотаріально посвідчений договір про визначення розміру частки [PERSON] в земельній ділянці, що стало підставою для звернення до суду із цим позовом, в якому просить суд визначити, що її частка у праві власності на земельну діяльну за кадастровим номером 0510136600:02:048:0133, що розташована по [ADDRESS] , становить - 1/3 частки. Крім цього, відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] за первісним позовом звернулися до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визначення часток співвласників у праві спільної сумісної власності на земельні ділянки, мотивуючи свої вимоги тим, що на спірній земельній ділянці знаходиться будинковолодіння. На час видачі державного акту на право власності на земельну ділянку [PERSON] належала 41/200 частина будинковолодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.11.2003. Згодом вона прийняла спадщину після померлої [PERSON] , внаслідок чого набула право на 24/100 частини будинковолодіння. [PERSON] є власником лише 41/200 частини будинковолодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.11.2003. Решта 35/100 часток у будинковолодінні належать на час звернення до суду із позовом [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30.07.2020. Земельна ділянка, на якій знаходиться будинковолодіння, була приватизована у спільну сумісну власність. Позивачі за зустрічним позовом вважають, що враховуючи принцип слідування земельної ділянки за будинками та спорудами, які на ній знаходяться, частка померлої [PERSON] у праві власності на земельну ділянку становила 59/100, а частка [PERSON] - 41/200 відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку. У судовому засіданні позивач-відповідач [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві (а.с.22-25), зустрічні позовні вимоги визнала частково з підстав, викладених у відзиві на зустрічну позовну заяву (а.с.154-159), а саме визнати за [PERSON] - 46/100 частки земельної ділянки, а [PERSON] - 21/100 частки. Представник відповідача-позивача [PERSON] адвокат Путілін Є.В. у судове засідання не з`явився, однак надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, що відповідає вимогам ст.211 ЦПК України, в якій підтримав зустрічні позовні вимоги, щодо задоволення первісного позову не висловився (а.с.180-183). Третя особа за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, що відповідає вимогам ст.211 ЦПК України (а.с.99). Заслухавши пояснення сторін, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення первісного позову та часткового задоволення зустрічного позову, виходячи з наступного. Так, у судовому засіданні достовірно встановлено, що 02 квітня 1963 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб. Прізвище дружини після укладення шлюбу - [PERSON] . Від шлюбу у сторін народилось двоє дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що вбачається зі змісту їх свідоцтв про народження (а.с.127, 186). Зокрема, у графі «батько» зазначений [PERSON] , а у графі «мати» - [PERSON] 04 грудня 1984 року вказаний шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано відповідно до рішення Староміського районного народного суду м. Вінниці у справі №2-451 (а.с.79-80, 137-138). Вказаним рішенням суду між колишнім подружжям також поділено будинок по [ADDRESS] , зокрема за [PERSON] визнано право власності на 41/100 будинку, а за [PERSON] - 59/100. Рішення набрало законної сили 14 грудня 1984 року (а.с.29-30). У зв`язку із розірванням шлюбу [PERSON] відновила дошлюбне прізвище « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 13 травня 1987 року (а.с.188). Згідно додатку №1/184 до рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради №200 від 04.06.1987 існуючому будинку під [ADDRESS] (а.с.144). 20 липня 1984 року між донькою сторін (первісним позивачем) [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, прізвище дружини після реєстрації шлюбу - « [PERSON] », що вбачається зі змісту витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян від 16.07.2020 (а.с.187). Після смерті [PERSON] [INFO] , належну йому 41/100 частку у будинковолодінні по [ADDRESS] успадкували в рівних частинах його доньки [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 21 листопада 2003 року (а.с.73). 03 серпня 2007 році на підставі рішення Вінницької міської ради №682 від 22 грудня 2006 року. яким передано земельну ділянку площею 1008 кв.м. у спільну сумісну власність [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , останнім видано державні акти на право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами 0510136600:02:048:0133 площею 0,1 га та цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, та 0510136600:02:048:0134 площею 0,0008 га, із цільовим призначенням - для ведення садівництва (а.с.9,11, 81-84). Тобто, станом на день прийняття рішення Вінницькою міською радою про передачу земельних ділянок [PERSON] належало 59/100 частки будинковолодіння, розташованого на відповідній земельній ділянці, [PERSON] та [PERSON] - по 41/200 частки. [INFO] в м. Вінниці у віці 86 років померла [PERSON] , про що складено відповідний актовий запис №3705 Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) 30 грудня 2019 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 30 грудня 2019 року (а.с.113). Спадкоємцями за заповітом належної [PERSON] 59/100 частки у будинковолодінні стали відповідач-позивач [PERSON] та третя особа-позивач [PERSON] відповідно до свідоцтв про право власності на спадщину за заповітом від 30 липня 2020 року (а.с.41-42), а саме [PERSON] успадкувала 24/100 частки, а [PERSON] - 35/100. У матеріалах цивільної справи міститься копія спадкової справи №10/2020 до майна померлої [PERSON] , надана на запит суду, згідно із якою міститься окрім заяв [PERSON] та [PERSON] , також заява [PERSON] про прийняття спадщини, інші особи заяв не подавали (а.с.111,118-119, 121). Разом із тим, відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 01 липня 2020 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на земельні ділянки площею 0,1000 га, переданого для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, та площею 0,0008 га для ведення садівництва, оскільки нотаріус не може визначити склад спадкового майна, так як за державними актами частки співвласників [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не визначено (а.с.120). Сторони звернулися до суду із первісною та зустрічною позовними вимогами, при цьому [PERSON] вважає, що за державним актом їй належить 1/3 частка земельної ділянки з кадастровим номером 0510136600:02:048:0133 (принцип рівності часток співвласників у спільному сумісному майні), а [PERSON] та [PERSON] вважають, що частки у земельних ділянках з кадастровими номерами 0510136600:02:048:0133 та 0510136600:02:048:0134 слід визначити з огляду на частки у будинковолодінні (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди), а тому померлій [PERSON] належало на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку 59/100 частки у земельних ділянках, а [PERSON] - 41/200 частки. [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є належними сторонами у справі, оскільки претендують на отримання часток у земельних ділянках після померлої [PERSON] у порядку спадкування за законом ( [PERSON] як донька є спадкоємцем першої черги) чи за заповітом ( [PERSON] та [PERSON] ). Ці особи на законних підставах (у порядку спадкування) набули право спільної часткової власності на будинок під спірними земельними ділянками. Таким чином, відповідні особи мають обґрунтований цивільний інтерес в оформленні права на земельні ділянки під таким будинком. У позасудовому порядку визначити спір про частку у спільній сумісній власності (на підставі державного акту) неможливо, оскільки одна із співвласників - [PERSON] на час розгляду справи померла. При цьому, [PERSON] стала власником 59/100 часток у будинковолодінні з 14 грудня 1984 року, а сторони у справі [PERSON] та [PERSON] стали власниками по 41/200 часток у будинковолодінні з 21 листопада 2003 року. Однак, рішення міської ради про передачу вказаним вище особам земельних ділянок у спільну сумісну власність прийнято 22 грудня 2006 року, відповідне право сторін та померлої [PERSON] посвідчено державними актами на право власності на спірні земельні ділянки від 03 серпня 2007 року. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до чч. 1, 3 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. За змістом ч. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. При цьому, на час набуття права спільної сумісної власності на будинковолодіння [PERSON] та [PERSON] діяли положення ЗК УРСР 1970 року. Зокрема, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 90 ЗК УРСР 1970 року на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною. При переході будівлі у власність кількох осіб земельна ділянка переходить в користування всіх співвласників будівлі. Таким чином, при набутті права спільної сумісної власності подружжя на будинковолодіння до [PERSON] та [PERSON] перейшло також право користування земельною ділянкою, яка знаходиться під будинковолодінням. При цьому, рішенням Староміського районного народного суду м. Вінниці у справі №2-451 від 04 грудня 1984 року, яке набрало законної сили, визначено, що частки співвласників у будинковолодінні різні, зокрема, [PERSON] виділено 41/100 частки, а [PERSON] - 59/100 частки. При визначенні такого розміру часток суд керувався положеннями ст.28 КЗШС УРСР 1969 року, відповідно до яких в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. У своєму рішенні суд зазначив, що сторони уклали угоду про варіант поділу будинковолодіння, який судом прийнято, і з огляду на що і зроблено ним відступ від принципу рівності часток. Між [PERSON] та [PERSON] окремих угод про порядок користування земельною ділянкою не укладено. Однак, порядок користування земельною ділянкою визначається співвласниками будинку залежно від розміру часток в спільній власності на будинок (ч.1 ст. 91 ЗК УРСР 1970 року). Тобто, саме частка у спільній власності на будинок була визначальною при користуванні земельною ділянкою. Таким чином, з огляду на зміст рішення Староміського районного народного суду м. Вінниці від 04 грудня 1984 року суд вважає встановленим, що [PERSON] користувалась 59/100 частками земельної ділянки, що знаходиться під будинковолодінням [ADDRESS] , а [PERSON] - 41/100 частки. У подальшому, ЗК УРСР 1970 року було скасовано, на його зміну прийшло ЗК УРСР (після змін ЗК України) 1990 року. Положення ст. 30 ЗК України 1990 року станом на день прийняття спадщини [PERSON] та [PERSON] після померлого [PERSON] встановлювали, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об`єктів (ч.ч.1,2 ст. 30 ЗК України 1990 року). Відтак, після смерті [PERSON] у 1999 році, прийнявши у передбачені законом строк та порядок спадкування частку у будинковолодінні, [PERSON] та [PERSON] спільно набули також право користування земельною ділянкою в обсязі, який йому належав - 41/100 частки, а саме у рівних частинах кожна - по 41/200 часток, з огляду на зміст свідоцтва про право на спадщину за законом, яке чинне і не скасоване. [PERSON] не могла успадкувати 1/3 частку у праві користування спірною земельною ділянкою, оскільки у такому разі загальна частка померлого мала б становити 2/3 у праві користування земельною ділянкою. Однак, як вказувалось вище, померлому [PERSON] належало лише право користування 41/100 часткою земельної ділянки. При цьому, 22.12.2006 Вінницькою міською радою з огляду на положення ст.ст. 81, 111, 116, 118 ЗК України 2001 року прийнято рішення про передачу у спільну сумісну власність [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] земельних ділянок, які до цього перебували у їх спільному користуванні. Однак, оскільки фактичний розмір земельної ділянки, на яку претендували заявники, становив 0, 1008 га, тобто перевищував норму безоплатної приватизації для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у містах 0, 10 га відповідно до ч.1 ст. 121 ЗК України, її було поділено на дві земельні ділянки із різним цільовим призначенням, а саме площею 0, 10 га (кадастровий номер 0510136600:02:048:0133) - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, та площею 0,0008 га (кадастровий номер 0510136600:02:048:0134) для ведення садівництва. Відповідно до положень ч.1,2 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність) (ч.1 ст.86 ЗК України). Згідно із ч.2 ст.370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до ч.5 ст. 89 ЗК України поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Домовленості між сторонами щодо визначення часток кожного у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку до дня смерті [PERSON] досягнуто не було, реального порядку користування земельною ділянкою між співвласниками встановлено не було. Разом із тим, суд не погоджується із твердженням позивача про те, що будь-яка земельна ділянка є незалежним від будинку об`єктом цивільних прав, зважаючи на таке. Як за приписами ст. 90 ЗК УРСР 1970 року, так і ст. 30 ЗК України 1990 року, які були чинні на час набуття права користування [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , закон в імперативній формі передбачав автоматичний перехід права користування на земельну ділянку до нового власника будівлі. Стаття 120 ЗК України (в редакції Закону України № 997-V від 27 квітня 2007 року) знову закріпила автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди. Поточна редакція статті 120 ЗК України (зі змінами, внесеними Законом України № 1702-VI від 5 листопада 2009 року) також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер. Єдина суперечність в цьому контексті існувала у період з 1 січня 2002 року по 27 квітня 2007 року. Однак, вона вирішена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20). Так, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто, з часу виникнення спірних правовідносин і по сьогодні цивільне та земельне законодавство закріплювало та продовжує закріплювати загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, щодо якого особа набуває право власності, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. Отже, чинне на час виникнення спірних правовідносин і на даний час земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. Зазначені висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20). Аналогічний за змістом орієнтир викладено також у абз.3 п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ». Зокрема зазначено, що якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої. Таким чином, суд вважає, що вказаний принцип єдності юридичної долі будинку та земельної ділянки становить обґрунтований виняток із принципу рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, адже користування будинком не можливе без використання земельної ділянки, достатньої для розміщення і обслуговування будинку. Вирішуючи даний спір по суті, суд враховує відсутність між сторонами та померлою [PERSON] домовленостей про визначення розміру часток у земельній ділянці, та бере до уваги частки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у праві власності на будинковолодіння станом на день прийняття рішення про приватизацію земельних ділянок. Разом із тим, суд також бере до уваги цільове призначення земельних ділянок, на що також звертає увагу Верховний Суд, зокрема у постанові від 16 березня 2020 року у справі №675/2372/16-ц. Таким чином, за будинком може слідувати лише земельна ділянка з кадастровим номером 0510136600:02:048:0133 площею 0,1 га, яка має відповідне цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Натомість земельна ділянка з кадастровим номером 0510136600:02:048:0134 площею 0,0008 га має інше цільове призначення - для ведення садівництва. Позивачами за зустрічним позовом не доведено, що вона пов`язана із будником та необхідна саме для повноцінного користування та обслуговування будинку, фактично використовується сторонами не за цільовим призначенням тощо. Відтак, вона не може слідувати за будинком, адже не має із ним відповідного правового зв`язку, а тому частки у праві спільної сумісної власності на неї слід визначити з огляду на принцип рівності часток співвласників у спільній сумісній власності. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що первісні та зустрічні позовні вимоги знайшли часткове підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають частковому задоволенню. Зокрема, слід визначити, що частка [PERSON] у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку за кадастровим номером 0510136600:02:048:0133 становить 59/100 частки, а [PERSON] та [PERSON] - по 41/200 частки; частка [PERSON] у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку за кадастровим номером 0510136600:02:048:0134 становить 1/3 частки. Така сама частка належить і [PERSON] та [PERSON] . Однак у зустрічній позовній заяві заявлені вимоги про визнання за [PERSON] права власності на 41/200 частки у праві власності на земельну ділянку за кадастровим номером 0510136600:02:048:0134, що становить менше 1/3 частки, відтак вони не можуть бути задоволені судом. На підставі викладеного та

Outcome: partial