Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування позовних вимог зазначає наступне. 11.11.2014 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено Договір позики №1/11 (далі - Договір), відповідно до якого позивач надала відповідачу грошову позику у розмірі 10000 дол. США, які остання зобов'язалась повернути позивачу не пізніше 12.05.2015 року. Станом на момент звернення позивача до суду з даним позовом відповідач повернула позику частково, а відтак, сума боргу за Договором складає 3690 дол. США, що станом на 06.03.2017 року, згідно курсу НБУ, становить 100070,03 грн. Зважаючи на те, що відповідач у строк, встановлений Договором, решту боргу не повернула та не вчиняє жодних дій, спрямованих на його повернення, позивач заявляє свої вимоги щодо стягнення суми основного боргу в розмірі 3690 дол. США, що станом на 06.03.2017 року, згідно курсу НБУ, становить 100070,03 грн., 3% річних від простроченої суми в розмірі 5461,27 грн. та пеню в розмірі 66446,38 грн. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Горбан А.В. підтримав позовні вимоги за викладених в позовній заяві обставин та просив суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась своєчасно та належним чином, про що свідчать матеріали справи, однак, конверти із судовими повістками повернулись до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання». За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, та, заслухавши думку представника позивача, вважав за можливе проводити заочний розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у в матеріалах справи доказів, згідно вимог ч.4 ст.169, ч.1 ст.224 ЦПК України. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, між позивачем [PERSON] (позикодавцем) та відповідачем [PERSON] (позичальником) був укладений Договір позики №1/11 від 11.11.2014 року (далі - Договір). Відповідно до Договору, позикодавець передав позичальнику у борг грошові кошти в розмірі 10000 дол. США, а позичальник зобов'язалась повернути позикову суму грошей в повному обсязі не пізніше 12.05.2015 року (а.с. 9-10). Згідно з розпискою, яка міститься в матеріалах справи, 11.11.2014 року відповідач [PERSON] отримала від позивача [PERSON] грошові кошти в сумі 10000 грн., згідно Договору позики №1/11 від 11.11.2014 року (а.с. 11). Станом на день направлення позовної заяви до суду сума позики відповідачем повернута частково, а відтак, сума боргу за Договором складає 3690 дол. США, що станом на 06.03.2017 року, згідно курсу НБУ, становить 100070,03 грн. Оскільки відповідачем у встановлений Договором строк, сума боргу в повному обсязі повернута позивачу не була, заборгованість відповідача [PERSON] станом на 06.03.2017 року за Договором становить суми основного боргу в розмірі 3690 дол. США, що станом на 06.03.2017 року, згідно курсу НБУ, становить 100070,03 грн., 3% річних від простроченої суми в розмірі 5461,27 грн. та пеню в розмірі 66446,38 грн., відповідно до розрахунку, який наведений в позовній заяві. Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу. Як вбачається з положень ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. Частинами 1, 2 ст. 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). За змістом ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплаті кредиторові. Аналогічні правові позиції висвітлені в постановах Верховного Суду України від 06.06.2012 року в справі №6-49цс12, а також від 24.10.2011 року в справі №6-38цс11. Згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Даний договір є одностороннім, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Статтею 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Згідно приписів ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Аналогічна правова позиція висвітлена в постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі №6-1967цс15. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що у разі, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до вимог позовної заяви та наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості, позивач просить стягнути суму пені за Договором за період з 13.05.2015 року по 06.03.2017 року, однак суд приймає до уваги даний розрахунок частково, виходячи з наступного. За правилами п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання не може перевищувати одного року. Виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Аналогічна правова позиція висвітлена в постанові Верховного Суду України від 03.09.2014 року в справі №6-100цс14. Згідно з ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Таким чином, при обчисленні суми пені суд виходить із розрахунку: 3690 дол. США (сума основного боргу) х 0,1% (пеня за кожен день прострочки) х 364 дні х 27,1192 (еквівалент за 1 дол. США за курсом НБУ станом на 06.03.2017) = 36425,42 грн. Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків. Згідно з положеннями ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, враховуючи те, що відповідач [PERSON] свої зобов'язання за Договором позики у встановлений строк в повному обсязі не виконала, а також не скористалась своїми процесуальними правами, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості в розмірі 3690,00 доларів США, що станом на 06.03.2017 року, згідно курсу НБУ, становить суму 100070,03 коп., три відсотки річних в розмірі 5461,27 грн. та пені в розмірі 36425,42 грн. Суд вирішує питання про розподіл судових витрат на підставі ч.1 ст. 88 ЦПК України, у відповідності до вимог якої з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі ст.ст. 11, 526, 527, 610, 611, 625, 1046-1050 ЦК України,

Outcome: partial