Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом та просить визнати незаконним і скасувати наказ директора товариства з обмеженою відповідальністю «ТК-Фурнітура» [PERSON] №09-К від 21.04.2017, яким її звільнено з посади завідуючої магазином на підставі п.2 ст.41 КЗпП України у звязку з втратою до неї довіря; поновити на посаді завідуючої магазином з 22 квітня 2017 року; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22 квітня 2017 року по день ухвалення судового рішення, що станом на 11 січня 2019 року становить 134830 грн. 41 коп. Посилається на те, що наказом директора ТОВ «ТК-Форнітура» №09-К від 21.04.2017 її звільнено з посади завідуючої магазином на підставі п.2 ст.41 КЗпП України у звязку з втратою до неї довіря з 21 квітня 2017 року. Вважає, що її звільнення не ґрунтується на вимогах закону. Підставою для її звільнення за п. 2 ст.\~41\~КЗпП України стало те, що була проведена інвентаризація товарно-матеріальних цінностей, по закінчені якої виявлено недостачу товарно матеріальних цінностей на суму 79566 грн. 790 коп. Вважає, що будь-яких винних дій, які б давали підстави для втрати довіри до неї роботодавця не вчиняла. Жодних порушень посадових обов'язків з її боку, як і конкретно її вини у виникненні недостачі товарно-матеріальних цінностей по магазину, адміністрацією підприємства не встановлено. Належного обліку товарів в ТОВ не ведеться. З жодного документа не вбачається, що їй було доручено виконання операцій з обслуговування товарно-матеріальних цінностей та будь-які товари були їй ввірені, про те, що її переведено на посаду завідувача магазину, вона дізналась лише з наказу про звільнення з роботи. Крім того, звільнення з роботи відбулося в період перебування її на лікарняному, що є порушенням. Після відкриття\~провадження у\~справі у встановлений судом строк представник відповідача ТОВ «ТК-Фурнітура» надав заперечення проти позову, в якому вимоги позивача не визнав, просить відмовити у задоволенні позову. Посилається на те, що позивач не заявляла про факти крадіжок та недостач протягом тривалого терміну з 2013 року, не зверталася до адміністрації з питання відсутності умов забезпечення схоронності матеріальних цінностей. Тому, беручи до уваги поведінку, усні та письмові пояснення позивача, відповідач мав всі підставі втратити довіру та звільнити її з роботи на підставі п.2 ст.41 КЗпП України. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала та просила задовольнити його. Представники відповідача [PERSON], [PERSON] позов не визнали, заперечили проти його задоволення з підстав, зазначених в письмових запереченнях. Крім того, представник [PERSON] зазначила, що ніякого листка непрацездатності позивач не надавала. Встановлення наявності винних дій не є обовязковим при звільненні на підставі п.2 ст.41 КЗпП України. Була проведена інвентаризація, виявлена нестача, наявність якої визнавалася і позивачем. Представник [PERSON] підтвердив пояснення представника [PERSON], крім іншого, зазначивши, що на підприємстві облік товарів ведеться в електронній формі. З наказом про переведення позивача на посаду завідуючої магазином дійсно не ознайомили, однак вона виконувала ці обовязки. Посадових обовязків немає. Інвентаризація до березня 2017 року в товаристві не проводилася. Судом встановлено наступне. Наказом ПП «ТК-Фурнітура» №2К від 19.03.2003 [PERSON] прийнято на посаду фахівця з методів розширення ринку збуту АА «ТК-Фурнітура» з 19.03.2003 року.(а.с.57). Наказом ТОВ «ТК-Фурнітура» №10/09-квід 20.09.2004 [PERSON], починаючи з 21.09.2004, переведено на посаду завідуючої складом ТОВ «К-Фурнітура». Наказ не містить підпису [PERSON] про ознайомлення з ним (а.с.58). Наказом ТОВ «ТК-Фурнітура» №10/2-К від 20.04.2015 [PERSON] з 01.05.2015 переведено на посаду завідуючого магазином Товариства з обмеженою відповідальністю «ТК Фурнітура». Наказ не містить підпису [PERSON] про ознайомлення з ним(а.с.59). З довідки про доходи №12 від 12.05. 2017 вбачається, що [PERSON] працювала в ТОВ «ТК-Фурнітура» на посад завідуючої магазином та загальна суму її доходу за листопад - квітень 2017 року складає 50106 грн. 02 коп.(а.с.64). Наказом директора ТОВ «ТК-Фурнітура» №1-ІНВ від 10.03.2017 призначено інвентаризацію товарно-матеріальних цінностей, що знаходяться в складі-магазині «Фурнітура-Петрівка» м. Київ проспект Московський 8,літера V.(а.с.12). З довідки про доходи №85 від 07 листопада 2017 року вбачається, що [PERSON] дійсно працювала з 19.03.2003 в ТОВ «ТК-Фурнітура» на посаді завідуючого магазином та середньоденна заробітна плата її складає 290 грн.14 коп.(а.с.155). З повідомлення №1 від 20.04.2017 вбачається, що Рада трудового колективу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТК-Фурнітура» ухвалила рішення про надання згоди на звільнення із займаної посади завідуючої магазином [PERSON] за п.2 ст.41 КЗпП (у звязку з втратою довіря) з наданими їй гарантій і компенсацій при звільненні , передбачених чинним законодавством.(а.с.57). Наказом директора ТОВ «ТК-Фурнітура» №09-К від 21.04.2017 [PERSON] звільнено з посади завідуючої магазином з 21 квітня 2017 року на підставі п.2 ст.41 КЗпП України у звязку з втратою до неї довіри.(а.с.9). Сторона відповідача в обґрунтування своєї позиції надала такі письмові документи: - Копію акту інвентаризації на суму 61262 грн.40 коп. від 21.03.2017(а.с.31-32). - Копію акту інвентаризації на суму 18304 грн.50 коп. від 23.03.2017.(а.с.33-34). - Копію наказу №05-К від 06.04.2017 про відсторонення [PERSON] від виконання обовязків.(а.с.35). - Копію заяви про звільнення з роботи [PERSON] (а.с.36). - Копія письмового пояснення [PERSON]М.(а.с.37-38). - Копію акту про видачу коштів при поверненні товару від 12.05.2016(а.с.157). - Копію акту про видачу коштів при поверненні товару від 13.05.2016(а.с.158). - Копію акту про видачу коштів при поверненні товару від 16.06.2016(а.с.159). Будь-яких інших доказів представниками відповідача надано не було. Слід зазначити, що в заяві про звільнення з роботи позивач просить звільнити її з посади фахівця з розширення ринку збуту, а в письмових поясненнях також вказує, що працює на посаді фахівця з розширення ринку збуту. Стаття 43\~Конституції України встановлює, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ч. 2 ст.\~41\~КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках: винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Відповідно до п. а ч. 2 ст. 9 Конвенції про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року (ратифікована 04.02.1994), щоб тягар доведення необґрунтованості звільнення не лягав лише на працівника, методами, зазначеними в статті 1 цієї Конвенції, передбачено першу або другу чи обидві такі можливості: a) тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавці. Таким чином, обовязок обґрунтувати втрату довіря до працівника покладається на роботодавця, який повинен навести обєктивні докази вини працівника у завданні матеріальної шкоди роботодавцеві або скоєнні інших протиправних дій. Недовіря до працівника не може ґрунтуватися лише на підозрі власника або уповноваженого ним органу. Сам по собі факт нестачі матеріальних цінностей у разі не встановлення винних дій матеріально відповідальної особи не є підставою для розірвання з нею трудового договору в звязку з утратою довіря. Розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довіря до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу. Правовий аналіз цієї норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що вона не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків, чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обовязкової умови для звільнення працівника; звільнення з підстави втрати довіря може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довіря (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). Як розяснено в абзаці другому пункту 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», звільнення з підстав втрати довіря суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.ін.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довіря. Виходячи з викладеного та розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей можна дійти висновку, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, це особи, які одержують їх під звіт. Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, питання щодо віднесення позивача до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд у кожному конкретному випадку повинен зясувати: чи становить виконання операцій, повязаних з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обовязків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-100цс16. Відповідно до с т. 29 КЗпП України, до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобовязаний: 1) роз'яснити працівникові його права і обов'язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору; 2) ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором; 3) визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами; 4) проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони. \~ \~ \~ \~Таким чином, у відповідності до вищезазначеного, вимог Конвенції про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця відповідач повинен був довести, що основний зміст трудових обовязків позивача [PERSON] становив виконання операцій, повязаних з обслуговуванням цінностей, та виконання нею указаних дій носило відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 3 ст. 12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як передбачено ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Проаналізувавши подані відповідачем документи в якості доказів з приводу їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд дійшов висновку, що відповідачем взагалі не надано доказів щодо наявності будь-яких чітко визначених посадових обовязків у позивача, що не дає суду змоги належним чином визначитися, чи повинна була виконувати позивач операції, повязані з обслуговуванням цінностей. Також не надано доказів передання позивачеві під звіт будь-яких цінностей, їх належний облік та контроль за рухом та зберіганням. Отже, роботодавцем (відповідачем) не доведено наявність обовязкової умови звільнення особи на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України, а саме, що позивач [PERSON] безпосередньо обслуговувала грошові, товарні або культурні цінності (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо). За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення та вважає за необхідне визнати незаконним звільнення позивача та відновити її порушене право шляхом поновлення на роботі. При цьому суд не бере до уваги посилання представника позивача як на підставу задоволення позову перебування позивача [PERSON] на час звільнення на лікарняному, оскільки будь-яких доказів цьому надано не було, ніяких клопотань з цього приводу не заявлено. Довідка № 936 від 02.06.2017 не може вважатися належним, допустимим та достовірним доказом, оскільки у відповідності до п.1.1 та п. 1.2 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затв. Наказом МОЗ України № 455 від 13.11.2001, тимчасова непрацездатність працівників засвідчується саме листком непрацездатності і видача інших документів про тимчасову непрацездатність забороняється. Відповідно до положень статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, або різницю в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до п. 8 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період. Згідно п.8 Порядку 8 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Суд погоджується з розрахунком, здійсненим представником позивача станом на 11.01.2019 в розмірі 134830 грн. 41 коп., оскільки він здійснений у відповідності до вищезазначених норм Закону України «Про оплату праці» та Порядку обчислення середньої заробітної плати Згідно з ч.5 ст. 235 КЗпП України та п.4 ч.1 ст. 430 ЦПК України рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника підлягає негайному виконанню. Дана норма є імперативною і суд застосовує її при ухваленні рішення про задоволення позовних вимог в частині поновлення на роботі. Враховуючи те, що позивач відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору у справах про поновлення на роботі, суд стягує його з відповідача на користь держави. З врахуванням викладеного, відповідно до ст.ст.29, 41, 235 КЗпП України, Постанови Пленуму постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 1992 року № 9, Постанови Кабінету міністрів України від 08.02.1995 №100,

Outcome: approved