Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-25 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею право власності на ? частину автомобіля марки SSANG YONG модель Rexton RX270XD легковий універсал, 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]; стягнути з [PERSON] на її користь витрати по сплаті судового збору в сумі 1215,00 гривень. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 17 лютого 1984 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. Від цього шлюбу у них з відповідачем є повнолітній син. В липні 2016 року відповідач подав до суду позов про розірвання шлюбу. В 2006 році, під час перебування у шлюбі вони придбали автомобіль SSANG YONG модель Rexton RX270XD легковий універсал, 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. Вказаний автомобіль був придбаний за договором купівлі-продажу від 09 листопада 2006 року, укладеним між відповідачем та АТ «Автоінвестбуд». Оскільки автомобіль придбаний ними в період їхнього перебування в шлюбі, він є їхньою спільною сумісною власністю. Після подання відповідачем заяви про розірвання шлюбу, вони не змогли дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема автомобіля. Позивач в судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву, в якій просила суд розглядати справу в її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, у разі неявки в судове засідання відповідача, проти заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, суд про причини неявки не повідомив. Відповідно до ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чи\-ном повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність позивача та відповідача, та за згодою позивача ухвалити заочне рішення. У відповідності до ч.2 ст. 197 Цивільного процесуального кодексу України, у зв'язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 17 лютого 1984 сторони уклали шлюб (а.с.3). 09 листопада 2006 року між АТ «Автоінвестбуд» та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу (поставки) № 09-11/06КС-1, за умовами якого продавець АТ «Автоінвестбуд» зобов'язується передати у власність покупця [PERSON] автомобіль SSANG YONG модель Rexton RX270. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, автомобіль SSANG YONG модель Rexton RX270XD легковий універсал, 2006 року випуску, д/н [NUMBER] було зареєстровано за [PERSON] (а.с.11). Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.3 ст. 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджається майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладанні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 68 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст. 69 СК). Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.1 ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Як роз`яснено в п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Як вбачається з матеріалів справи, спірний автомобіль придбаний за час перебування сторін у шлюбі Таким чином, автомобіль марки SSANG YONG модель Rexton RX270XD легковий універсал, 2006 року випуску, д/н [NUMBER] був придбаний [PERSON] в період шлюбу з [PERSON] та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 2, 4 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв'язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об'єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно з ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Таким чином, враховуючи принципи справедливості, добросовісності та розумності, згідно з якими здійснюється цивільно-правове регулювання суспільних відносин та які визначають характер поведінки учасників з точки зору необхідності сумлінного здійснення ними своїх цивільних прав і виконання цивільних обов`язків, шанування прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства, турботи про власні інтереси, а також права та інтереси інших учасників з метою недопущення їх порушення, закріплення адекватного захисту права або інтересу, суд вважає що позовні вимоги про визнання за [PERSON] право власності на ? частину спірного автомобіля. Відповідно до ч. 1 ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Аналізуючи вищевикладені доводи в їх сукупності, оцінивши належність та допустимість кожного доказу в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову . В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 1215,00 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: approved