Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позов обґрунтовує тим, що позивачу на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . У січні 2015 року позивач зареєструвала у своїй квартирі знайомого [PERSON] . Проте, з часу реєстрації останні неодноразово упродовж тривалого часу виїжджав на заробітки за кордон. Останній раз [PERSON] виїхав на заробітки у 2019 році і вже понад рік як відсутній за місцем проживання. Де він перебуває на даний час, позивачу невідомо. За весь час позивач несе додаткові трати по утриманню квартири, сплачує кошти за комунальні послуги стосовно [PERSON] , не дивлячись на те, що останній в ній не проживає. Крім цього, у зв`язку із зазначеними обставинами позивач не має можливості вирішити питання щодо оформлення субсидії, тому вона звернулась до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 16.06.2020 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк на усунення недоліків. Ухвалою суду від 18.08.2019р. провадження у даній справі відкрито та призначено її до судового розгляду у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивач в судове засідання не з`явилась. В особі свого представника - адвоката Дмитрик С.В., надала суду письмову заяву, в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності. Також зазначила, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити в позовному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. У відповідності до ст. 280 ЦПК суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, позивачу на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] (а.с. 6). Згідно відомостям відділу реєстрації місця проживання Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради від 07.07.2020р. наданими на запит суду (а.с. 19), відповідач [PERSON] має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] з 11 листопада 2015 року. Як вбачається з акту від 09.06.2020р. складеного мешканцями будинку [ADDRESS] , [PERSON] за адресою зареєстрованого місця проживання не проживає більше року (а.с.7). Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Разом з тим, ч.1 ст.383 ЦК та статтею 150 ЖК закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідач [PERSON] набув право користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі ч.1 ст. 405 ЦК України (особистого сервітуту). За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Доводи позивача про те, що наявність зареєстрованого місця проживання відповідача в її квартирі порушує її права та інтереси як власника, є обґрунтованими, оскільки в такому випадку позивач змушений нести додаткові витрати з оплати комунальних послуг, позбавлений в повній мірі реалізувати свої права щодо можливості оформлення субсидії. Отже реєстрація відповідача порушує і законні інтереси позивача. Згідно ч.1 ст.321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з положеннями ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Вказана правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України у справі № 6-709цс16 від 16.11.2016р.. Відповідач спільно з власником спірної квартири не проживає, спільним побутом не пов`язаний, вибув із зазначеного житла добровільно і за місцем проживання не з`являється понад рік. За таких обставин право відповідача на користування чужим майном (спірною квартирою) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч.2 ст.406 ЦК. З урахуванням викладеного вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, то суд враховує відсутність в матеріалах справи будь-яких клопотань з боку позивачів про відшкодування судових витрат за рахунок відповідача.

Outcome: approved