Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого між ними 21 травня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Семенівського районного управління юстиції Полтавської області, актовий запис №19. Позовні вимоги обгрунтовуються тим, що фактично сімейні відносини між нею та відповідачем, як подружжям, припинені у звязку з постійними сварками між ними та відсутністю поваги і взаєморозуміння. На даний час сторони спільного господарства не ведуть, проживають окремо. З огляду на викладене, позивач вважає, що збереження сімї між нею та відповідачем є неможливим. В судовому засіданні позивач підтримала позов, прохала суд його задоволити. Зазначила, що не бажає проживати разом із відповідачем, оскільки за час подружнього життя відповідач часто вживав спиртні напої після чого влаштовував сварки, застосовував до неї фізичне насильство. З відповідачем не проживає із літа 2019 року. Суду пояснила, що на даний час вона із дітьми мешкає в будинку окремо від відповідача. Разом з ними проживає також чоловік, з яким у неї склались відносини, притаманні подружжю. Категорично заперечила проти надання їм з відповідачем строку на примирення, оскільки вважає, що шлюб розпався остаточно і зберігати давно немає чого. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позову. Зазначив, що згоден на розірвання шлюбу з позивачем. \~\~\~ \~ \~ \~ \~Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, судом встановлені наступні фактичні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. \~\~\~ \~ \~ \~ \~Судом по справі встановлено, що між сторонами по справі 21 травня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Семенівського районного управління юстиції Полтавської області зареєстровано шлюб за актовим записом №19 (а.с.14). Від даного шлюбу сторони мають трьох спільних дітей: дочок [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] (а.с.10-12). Факт проживання дітей разом з позивачем, як матірю, відповідачем під час судового розгляду справи не заперечувався. Відповідно до п.10\~Постанова Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~(далі - Постанова від 21.12.2007 року №11) проголошена Конституцією\~охорона сімї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. У відповідності до ст.112 Сімейного кодексу України\~(далі -\~СК України) суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З пояснень позивача [PERSON] судом встановлено, що спільне подружнє життя сторін не склалося по причині різних поглядів на подальше сімейне життя та неможливість підтримувати нормальні життєві відносини як подружжя внаслідок чого сторони по справі з літа 2019 року припинили подружні відносини. Позивач проживає однією сімєю з іншим чоловіком та не бажає продовжувати шлюбні відносини з відповідачем. Натомість відповідач не надав суду доказів існування виключних обставин, за наявності яких виправданим було б примушування позивача до збереження шлюбу, а наявність у сторін трьох малолітніх дітей, з урахуванням наявних взаємовідносин між сторонами, не може братися судом до уваги, оскільки інститут шлюбних відносин грунтується на взаємному почутті любові жінки та чоловіка, поваги один до одного, наданні взаємодопомоги та підтримки, а тому не може ставитись в залежність виключно від наявності у подружжя дітей та обовязку у звязку з цим спільного проживання. Судом встановлено, що за час, що минув з дня прийняття позовної заяви до розгляду та здійснення підготовчого провадження, сторони по справі не вживали жодних дій щодо примирення та збереження сімї з огляду на відсутність поданих ними суду відповідних письмових заяв з цього приводу. Наявності спірних питань щодо поділу майна, як спільної сумісної власності подружжя, за відсутності відповідних заяв сторін, судом під час судового провадження також не встановлено. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про недоцільність вжиття заходів, спрямованих на примирення сторін, що відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України\~є підставою для вирішення судом справи за наявними матеріалами. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч.2 ст.104, ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу. З огляду на викладене, заслухавши пояснення сторін та дослідивши зміст позовної заяви та інших матеріалів справи, суд приходить до висновку, що викладені в них обставини свідчать про: дійсну волю сторін, як подружжя, на розірвання укладеного між ними шлюбу; неможливість подальшого спільного сімейного життя сторін, як подружжя, а також наявність підстав вважати, що збереження шлюбу суперечитиме особистим інтересам сторін. Крім того, зі змісту ч.1 ст.21, ч.1 ст.24 СК України\~слідує, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.1 ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої та проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН від 10.12.1948 року, чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сімю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. З огляду на викладене, враховуючи, що добровільність шлюбу є однією з основних його засад, а визначення законодавцем шлюбу «як сімейного союзу» засвідчує, що шлюб створює сімю та передбачає його договірну природу, суд приходить до висновку про те, що оскільки позивач по справі [PERSON] , проживаючи однією сімєю з іншим чоловіком, наполягає на розірванні шлюбу, і сторони по справі, як подружжя, не змогли налагодити відносини, починаючи з серпня 2019 року, то відмова суду в задоволенні позову про розірвання шлюбу буде примушенням позивача до шлюбу та шлюбним відносинам, що не відповідає моральним засадам суспільства та є неприпустимим. \~\~\~ \~ \~ \~ \~На підставі викладеного, встановивши обставини, якими обґрунтовується позов, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ, суд дійшов висновку про наявність законних підстав для ухвалення рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Після розірвання шлюбу відповідачу, за її заявою, слід залишити прізвище « [PERSON] », що відповідає приписам ч.1 ст.113 СК України, якою закріплено право особи, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Щодо стягнення з відповідача по справі [PERSON] на користь позивача [PERSON] судових витрат у вигляді сплаченого нею судового збору при поданні позову, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.133, ч.1 ст.141 ЦПК України\~судові витрати, складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Разом з тим, відповідно до п.5 ч.3 ст.2, ч.1 ст.13 ЦПК України до основних засад (принципів) цивільного судочинства належить диспозитивність, згідно якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачем в судовому засіданні зазначено про відсутність у неї наміру стягувати з відповідача [PERSON] сплачений нею при подачі позову до суду судовий збір. З огляду на викладене, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, судом не здійснюється розподіл судових витрат відповідно до\~ст.141\~ЦПК України в частині стягнення з відповідача на користь позивача судового збору, що становить 768 грн. 40 коп.. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом даної справи, відсутні.

Outcome: approved