Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з наведеним позовом до відповідача, мотивуючи тим, що з 14.09.1994 року вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Івано-Франківського міського суду від 22.05.2014 року розірвано, та стягнуто з відповідача в користь позивача аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO] щомісячно в розмірі 1/4 частини всіх видів доходів відповідача. 02.06.2014 року дане рішення набрало законної сили. За час перебування у шлюбі з відповідачем, 11.05.1998 року сторонами набуто в спільну сумісну власність нерухоме майно трьохкімнатну квартиру № 60 загальною площею 62,8кв.м., яка знаходиться в будинку № 16 по вул. Будівельників (Івана Павла ІІ) в м. Івано-Франківськ. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 11.05.1998 року, дана квартира придбана за 15040грн. Просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частку даного нерухомого майна. Позивач в судове засідання не з'явилась, однак подала заяву, за змістом якої позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просила справу слухати у її відсутності, позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, однак подав заяву, за змістом якої позовні вимоги визнав, просив справу слухати у його відсутності. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи думку сторін, яка викладена в їх письмових заявах, дослідивши матеріали справи, суд вважає,що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.09.1994 року, який рішенням Івано-Франківського міського суду від 22.05.2014 року розірвано. У шлюбі у них народився син [PERSON], [INFO], який даним рішенням після розірвання шлюбу залишений на проживання з [PERSON] Також зазначеним рішенням вирішено стягувати з відповідача [PERSON] аліменти в користь [PERSON] на утримання малолітнього сина щомісячно у розмірі 1/4 частини всіх видів його доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення ним повноліття (а.с.6-9). 11 травня 1998 року відповідач [PERSON] придбав квартиру № 60 по вул. Будівельників в буд. №16 в м. Івано-Франківську, що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 11.05.1998 року (а.с.10). Право власності на вищевказану квартиру зареєстровано за відповідачем [PERSON], що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.15), та копією технічного паспорту (а.с.11-13). Отже, квартира №60 по вул. Будівельників (Івана Павла ІІ) в буд. №16 в м. Івано-Франківську, придбана під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а тому є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України (надалі СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також, відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічну норму містить і п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Судом зясовано обсяг спільного нажитого майна, це квартира №60 по вул. Будівельників (Івана Павла ІІ) в буд. №16 в м. Івано-Франківську, квартиру придбано 11.05.1998 року на спільні кошти подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 58 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 ст. 70 СК України закріплено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В даній справі сторони не дійшли згоди щодо розподілу їх спільного майна, а тому воно підлягає поділу в судовому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Виходячи з заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що заявлені позовні вимоги є обгрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню, а тому слід визнати за [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на 1/2 частину квартири № 60 по вул. Будівельників (Івана Павла ІІ) в буд. №16 в м. Івано-Франківську. На підставі наведеного, відповідно до ст. 41 Конституції України, п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 60, 69 ч.1, 70 ч.1 Сімейного кодексу України, ст. ст. 16, 368 ч.3 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved