Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-05 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулася в суд із позовом до відповідача [PERSON] місцевої прокуратури про усунення перешкод у здійсненні права власністю шляхом зняття арешту з майна, мотивуючи заявлені позовні вимоги тим, що вона, є одноособовим власником квартири [ADDRESS] (колишнього бульвару [PERSON]) у місті Чернівці на підставі укладеного між нею та [PERSON] договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 21.01.1999 року. Вказує, що в листопаді 1999 року прокурор м. Чернівці в інтересах [PERSON] пред'явив позов до Шевченківського (на той час Ленінського) районного суду міста Чернівці до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 21.01.1999 року недійсним, по даному позову було накладено арешт на майно. За наслідками розгляду зазначеної позовної заяви була постановлена ухвала Ленінського районного суду міста Чернівці від 12.12.1999 року у справі № 2-1271/2000, якою залишено позовну заяву прокурора без розгляду та скасовано накладений арешт на квартиру [ADDRESS], накладеного ухвалою Ленінського районного суду міста Чернівці від 16.11.1999 року. Ухвалою Ленінського районного суду м. Чернівці від 31.01.2002 року у зв'язку з розглядом справи за позовом [PERSON] І I.A. до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири було накладено арешт на квартиру [ADDRESS]. Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 07.07.2004 року та додатковим рішенням від 04.07.2007 року, рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 15.03.2004 року скасовано в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 21.01.1999 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON]І, а також зобовязання [PERSON] повернути квартиру [PERSON] Зазначає, що спір вирішено на її користь, після чого вона звернулася до суду з питанням скасування арешту на її квартиру та ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 26.12.2012 року було скасовано арешт на відповідну квартиру, накладений ухвалою судді Ленінського районного суду м. Чернівці від 31.01.2002 року. Починаючи з 2012 року вона вважала себе повноправним власником свого житла, але недавно дізналася, що на її квартиру [ADDRESS] накладено арешт, про існування якого вона не знала за повідомленням 07/692-91 від 28.03.1999 року прокуратури м. Чернівці. З приводу зняття арешту з її майна вона усно зверталася до [PERSON] місцевої прокуратури, де їй пояснили, що у них немає відомостей хто саме наклав даний арешт і яким чином на даний час можна реалізувати його скасування в органі прокуратури. Зазначає, що із Відомостей про державну реєстрацію обтяжень вбачається, що суб'єктом обтяження виступає [PERSON], а вона вказана як власник квартири [ADDRESS]. Просить скасувати арешт накладений на квартиру [ADDRESS] за повідомленням 07/692-91 від 28.03.1999 р. прокуратури міста Чернівці і зареєстрований у Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна за № 4445- 22, внутр. № 4Ю1163А2ВР057312723. Згідно ухвали суду від 28.11. 2016 року було замінено по вищенаведеній справі неналежного відповідача на належного, а саме - [PERSON] місцеву прокуратуру на прокуратуру Чернівецької області. В судове засідання позивач [PERSON] не зявилася, будучи належним чином повідомленою про день, час і місце розгляду справи, захист своїх інтересів в суді доручила представляти представнику [PERSON], яка в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити та в наданих суду поясненнях посилалася на обставини аналогічно викладеним в позовній заяві. Представник відповідача прокуратури Чернівецької області, за довіреністю, [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, надавши заперечення на позовну заяву, які підтримала в судовому засіданні, просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, вважала, що позивачем невірно обрано спосіб захисту своїх прав, так як прокуратура Чернівецької області не є уповноваженим органом на здійснення дій, про які просить у позові позивач. Вивчивши та розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Судом, належними доказами по справі встановлено, що ухвалою Ленінського районного суду міста Чернівці від 12.12.2000 року у справі № 2-1271/2000, якою залишено позовну заяву прокурора м. Чернівці в інтересах [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання договорів купівлі-продажу квартири недійсними залишено без розгляду та скасовано накладений арешт на квартиру [ADDRESS], яка належить на праві власності [PERSON], та заборону проводити дії по розпорядженню нею накладені ухвалою судді Ленінського районного суду м. Чернівці від 16.11.1999 року (а.с.6-7). З повідомлення на адресу Держнотконтори м. Чернівці від 29.01.2001 року вбачається, що Ленінським районним судом було надіслано для відома та виконання копію ухвали від 12.12.2000 року за позовом прокурора м. Чернівці в інтересах [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договорів купівлі - продажу квартири недійсними за підписом судді Кирилюк Л.К. (а.с.12). Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15.03.2004 року, позов [PERSON] до [PERSON]Н, [PERSON], [PERSON] про визнання недійсними правочинів договорів купівлі-продажу квартири задоволено. Визнано недійсним правочин договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 04.11.1998 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу в реєстрі за №273 з моменту укладення. Визнано недійсним правочин договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 21.01.1999 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу в реєстрі за №104 з моменту укладення. Зобовязано [PERSON] повернути [PERSON] квартиру [ADDRESS] від 21.01.1999 року;Стягнено з [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] 145985,00 грн. Дане рішення набрало законної сили 07.07.2004 року (а.с.21-22). Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 07.07.2004 року, апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15.03.2004 року скасовано в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 21.01.1999 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], а також зобовязання [PERSON] повернути зазначену квартиру [PERSON] та стягнення з [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] 145985,00 грн. (а.с.23-24). Крім того, ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 20.09.2007 року, касаційну скаргу [PERSON] за дорученням в інтересах [PERSON] відхилено. рішення апеляційного суду Чернівецької області від 07.07.2004 року залишено без змін. (а.с.25-26). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26.12.2012 року було скасовано арешт на квартиру [ADDRESS], яка належить [PERSON], який був накладений ухвалою судді Ленінського районного суду м. Чернівці від 31.01.2002 року (а.с.8). У відповідності до Витягу з державного реєстру нерухомого майна (а.с.9-10, 13) позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (колишнього бульвару [PERSON]) у місті Чернівці на підставі укладеного між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 21.01.1999 року (а.с.14). З приводу зняття арешту з майна, позивач [PERSON] зверталася до [PERSON] місцевої прокуратури, з повідомлення якого вбачається, що позивачу було розяснено право звернення до суду для вирішення питання зняття арешту з квартири (а.с.11). Також позивачем в позовній заяві не відображено, якою саме постановою (ухвалою) накладено арешт на майно позивача та не відображена законність накладення арешту на підставі повідомлення прокуратури області, зазначаючи тільки номер наглядового провадження. З пояснень представника позивача, фактично вбачається, що її довірительці [PERSON] байдуже чи була винесена відповідна постанова (чи ухвала) про накладення арешту на майно, стверджувала в засіданні, що це є не суттєвим, оскільки будь яких кримінальних проваджень, порушених кримінальних справ з 1999 року по даний час відносно її довірительки в прокуратурі області і інших прокуратурах не існує, тобто вважала, що органи реєстраційної служби повинні внести на підставі відповідно прийнятого рішення відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєктів нерухомого майна по зняттю обтяження на об»єкт нерухомого спірного майна. Матеріалами справи не підтверджено, що позивач зверталася до органів реєстраційної служби з проханням внести відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєктів нерухомого майна. Даного не заперечувалося і представником позивача в засіданні. Кожна особа, відповідно до ч.1ст.3\~ЦПК, має право в порядку, встановленому\~ЦПК, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як вбачається з позовної заяви, позивач [PERSON] В,І. про захист порушеного права власності первинно звернулась до структурного підрозділу прокуратури Чернівецької області. Із мотивів позовної заяви видно, що порушення права власності позивач пов»язує з винесенням повідомлення 07/692-91 від 28.03. 1999 року прокуратури м. Чернівці. Як пояснила в судовому засіданні представник відповідача прокуратура м. Чернівці ліквідована а номер вказаний на повідомленні являється можливо номером наглядового провадження, не виклювала його походження і за скаргою та ствердила в судовому засіданні, що вказане повідомлення у відповідності до вимог законодавства за строками давності підлягало знищенню і було знищено, що вбачається і з відповідно дослідженої інформації архіву прокуратури Чернівецької області. Відповідно до роз»ясень пленуму Вищого спеціалізованого суду України з цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Спори про право цивільне, пов»язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей\~15,\~16 Цивільного процесуального кодексу України\~(далі\~ЦПК) розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. За наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обовязків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями\~174,\~539 Кримінального процесуального кодексу України\~(далі\~КПК), до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок. При цьому згідно з пунктом 9\~розділу XI «Перехідні положення» КПК\~питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Відповідачами в справі, як роз»яснив Пленум, є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган…. У випадках, коли арешт майна проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач до участі у справі у встановленому законом порядку також залучається відповідний територіальний орган Державної фіскальної служби України. Позови про зняття арешту з майна можуть бути предявлені, зокрема, коли накладено арешт на майно з метою забезпечення можливої конфіскації майна. Враховуючи роз»яснення Пленуму ВССУ, суд приходить до висновку, що оскільки повідомлення 07/692-91 від 28.03. 1999 року прокуратури м. Чернівці про накладення арешту на майно позивача було винесено у час дії\~КПК\~1960року, у спірних правовідносинах належало застосовувати норми колишнього\~КПК, в межах передбачених законом. Відповідно до глави\~22\~ст.234 КПК України, який діяв на той час, дії\~слідчого можуть бути оскаржені прокуророві як безпосередньо, так і через слідчого. Скарги можуть бути як письмові, так і усні. Усні скарги прокурор або слідчий заносить до протоколу. Слідчий зобов'язаний протягом доби направити прокуророві скаргу, що надійшла до нього, разом із своїми поясненнями. Подача скарги не зупиняє виконання дії, яка оскаржується, коли це не визнає за потрібне слідчий або прокурор.Дії слідчого можуть бути оскаржені до суду. Відповідно до\~ст.236 КПК, до суду у порядку\~КПК\~також передбачалось оскарження дій прокурора. При цьому, судом виходячи з сукупності досліджених по справі доказів, встановлено, що на даний час договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (колишнього бульвару [PERSON]) у місті Чернівці чинний, ніким не скасований\~та його законність не є предметом позову, який розглядається в даній цивільній справі. На думку суду, позивач, як власник спірного майна, своїм правом не скористалась не оскаржила в установленому законом порядку дії особи прокуратури м. Чернівці, якою внесено повідомлення 07/692-91 від 28.03. 1999 року прокуратури м. Чернівці про накладення арешту на квартиру квартири [ADDRESS] (колишнього бульвару [PERSON]) у місті Чернівці; відтак представника позивача в наданих суду поясненнях щодо незаконності дій відповідача, суд вважає необґрунтованими Вимогами ст.316 ч.1 ЦПК України, дійсно встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 391 ЦПК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Пленум ВССУ у 9 постанови\~від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна»\~наголошує на обов»язку суду, ухвалюючи рішення згідно з частиною першою\~статті 214 ЦПК\~має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При цьому суд має навести у рішенні мотиви, з яких не застосував норми права, на які посилалися особи, які беруть участь у справі. У звязку із цим посилання позивача у позовній заяві на норми права, які не підлягають застосуванню у цій справі, не є підставою для відмови в задоволенні предявленого позову, оскільки при вирішенні справи суд враховує підстави (обставини, якими обґрунтовувались вимоги) та зміст позовних вимог (стаття 119 ЦПК). Проте вище приведені обставини сторонами, досліджені докази в їх сукупності стверджують про те, що доводи, на які позивач посилається в позові, як на підстави своїх вимог необґрунтовані, [PERSON] не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування заявлених вимог, суд вбачає невідповідність між позовними вимогами та вищеозначеного повідомлення, з повідомлення не вбачається чи мало місце накладення арешту на майно позивача, чи вчинення інших дій. Арешту майна позивача фактично здійснено не було, вона продовжувала вільно користуватися житловим приміщення - квартирою № 92 у будинку № 20 по бульвару Героїв Крут (колишнього бульвару [PERSON]) у місті Чернівці і такі обмеження не визнані у передбаченому законом порядку незаконними чи протиправними. Правова позиція - вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. В порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальній справі, розглядаються заяви боржників на правильність арешту майна. З доводів викладених в позові, встановлених судом обставин і досліджених доказів, не встановлено, що між позивачем та відповідачем - прокуратурою Чернівецької області виник чи мав місце спір про право власності на нерухоме майно Влад В,І. КПК 1960 року\~було передбачено можливість скасування накладеного арешту на майно у межах кримінального провадження лише коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба (абз. 6\~ст.6 КПК). З роз»яснень Пленуму ВССУ вбачається, що вимога про зняття арешту з майна, власником якого є процесуальна особа у кримінальному провадженні, що накладено у кримінальній справі, яка розслідується за нормами\~КПК 1960року, вирішується у спосіб, передбачений цим кодексом. Ухвалюючи рішення, за роз»ясненнями Пленуму, суд згідно з частиною першою\~статті 214 ЦПК\~має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При цьому суд має навести у рішенні мотиви, з яких не застосував норми права, на які посилалися особи, які беруть участь у справі. У зв»язку із цим посилання позивача у позовній заяві на норми права, які не підлягають застосуванню у цій справі, не є підставою для відмови в задоволенні пред»явленого позову, оскільки при вирішенні справи суд враховує підстави (обставини, якими обґрунтовувались вимоги) та зміст позовних вимог (стаття 119 ЦПК). Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно положень ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.ст.213 ЦПК України, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно ї законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та визначеного позивачем предмета спору, суд приходить до висновку, що в задоволенні заявлених позивачем позовних вимог необхідно відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed