Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, в обґрунтування позову зазначила, що з 08.06.1999 року перебувала у шлюбі з [PERSON] . За час шлюбу ними було придбано майно, в тому числі транспортний засіб, а саме автомобіль HYUNDAI TUCSON, VIN- код [NUMBER] , 2008 року випуску 28.04.2005 року. 17.04.2009 року вказаний автомобіль було зареєстровано на її чоловіка [PERSON] . Позивачу 13.04.2018 року стало відомо, що чоловіком [PERSON] було здійснено відчуження автомобіля на користь відповідача [PERSON] , відповідно до договору купівлі-продажу № 1443/2018/898504 від 13.04.2018 року. Відповідачем [PERSON] вищевказаний правочин був вчинений без згоди позивача, оскільки згоди на укладання зазначеного договору вона не давала. Таким чином, діями відповідачів було протиправно позбавлено позивача права власності на майно. Просить визнати договір купівлі-продажу транспортного засобу № 1443/2018/898504 від 13.04.2018 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , а саме HYUNDAI TUCSON, VIN- код [NUMBER] , 2008 року випуску 28.04.2005 року, недійсним. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 23.04.2020 року заяву про забезпечення позову по цивільній справі повернуто. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 23.04.2020 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 12.05.2020 року відкрито провадження по справі, розгляд справи призначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 13.05.2020 року в задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову по цивільній справі відмовлено. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 12.06.2020 року провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання транспортного засобу спільною сумісною власністю та визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання транспортного засобу спільною сумісною власністю закрито. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 24.09.2020 року визнано явку відповідача [PERSON] в судове засідання обов`язковою. Позивач [PERSON] та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, пославшись у їх обґрунтування на обставини, викладені в позові. В подальшому позивач надала суду заяву, в якій просить суд слухати справу у її відсутність, позовні вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав, пояснив, що в період шлюбу з позивачем [PERSON] був придбаний ними вищевказаний автомобіль. В 2018 року ним був проданий зазначений автомобіль, позивача про продаж автомобіля не повідомляв, вони разом не мешкали, однак були в шлюбі. Продав автомобіль, щоб він не підлягав розподілу при розірванні шлюбу. Гроші він з [PERSON] за автомобіль не брав, оскільки вона є його родичем. Автомобіль стоїть в гаражі, відповідач [PERSON] ним не користується. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про день та час слухання справи повідомлена належним чином, надала до суду заяву, в якій позовні вимоги не визнала, оскільки вона вважає, що право власності на автомобіль набула на законних підставах, та просить суд слухати справу у її відсутність. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, законодавство, що регулює спірні правовідносини, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 28.03.2018 року, виданого Авдіївським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 08.06.1999 року, після реєстрації шлюбу « [PERSON] » присвоєно прізвище [PERSON] , актова запис № 98. Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу № 1443/2018/898504 від 13 квітня 2018 року, який укладений в\~Територіальному сервісному центрі № 1443 регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області, [PERSON] продав, а [PERSON] купила транспортний засіб HYUNDAI TUCSON, колір зелений, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , н.з. [NUMBER] . Відповідно п. 3 вказаного договору за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 211 707 грн. 00 коп. Згідно рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 22.11.2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованого 08.06.1999 року відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Авдіївського міського управління юстиції Донецької області, розірвано. Згідно рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 18.03.2019 року в задоволені позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю відмовлено. Відповідності до вимог ч. 1 ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як зазначає ч. 1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно до вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 76\~ЦПК України передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 81\~ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ч. 1 ст.\~203, ч. 1 ст.\~215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6\~ст. 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину\~ЦК України\~та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. За змістом\~ст. 60 СК\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне. Відповідно до\~ст. 63 Сімейного Кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленості між ними. Згідно \~ст. 65 СК України\~для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. За вимогами частин першої, другої\~статті 369 ЦК України\~співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. За нормами ч. 4\~ст. 203 ЦК України\~правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Так, пунктом 6\~ст. 3 ЦК України\~до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Аналогічна правова позиція викладена Верховний Судом України у справі від 22 лютого 2017 року № 6-17цс17. Отже,\~враховуючи, що спірний автомобіль, який є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, відчужений одним з подружжя без згоди іншого, тому належним способом захисту порушеного права позивача як співвласника вказаного автомобіля є визнання договору недійсним. Судом встановлено, що\~спірний автомобіль придбано під час перебування сторін у шлюбі, він є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідачами в силу їх процесуальних обов`язків не спростовано презумпцію спільної сумісної власності та не доведено, що указаний автомобіль особиста власність одного із них. Оскільки автомобіль є цінною річчю, придбаний\~сторонами у період шлюбу, а тому його продаж повинен був вчинятися за письмової згоди другого з подружжя. Згоди\~на укладення договору купівлі-продажу\~ [PERSON] надано не було, така обставина не спростована. Відсутність згоди одного з подружжя на укладання договору купівлі-продажу позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Крім того, судом встановлено, що під час укладання договору [PERSON] не проживали однією сім`єю, тому суд вважає, що вимоги ч. 3 ст. 61 СК України не підлягають застосуванню. Відповідно до частини четвертої\~статті 369 ЦК України\~правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки договір купівлі-продажу автомобіля, який є цінним майном, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя був укладений без відома та згоди позивача,\~що є суттєвим порушенням майнових прав [PERSON] . На підставі вищезазначеного та

Outcome: approved