Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача, посилаючись на те, що з 01.08.2014 року вона працювала на посаді землевпорядника Тарасівської сільської ради Гребінківського району Полтавської області, а 21.12.2016 року вона була звільнена із займаної посади згідно п.3 ст.40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обовязків, покладених на працівника трудовим договором або правилами внутрішнього розпорядку, якщо до працівника застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Вважає її звільнення незаконним та безпідставним, оскільки на протязі 2014-2016 років вона сумлінно виконувала обовязки землевпорядника сільської ради та умисних порушень трудових обовязків не допускала. Навпаки, голова сільради постійно вимагав від неї виконання роботи, не обумовленої трудовим договором, занижував їй розмір нарахування та виплати грошової премії, а з вересня 2016 року взагалі позбавив її премій, що свідчило про упереджене ставлення до неї особисто. У звязку з наведеним, просила задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, поновити її на займаній посаді, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також стягнути на її користь моральну шкоду у розмір 25000 грн., оскільки незаконне звільнення потягнуло порушення звичних для сімї позивача стосунків, призвели до постійних пошуків роботи та хвилювань з приводу матеріального забезпечення, до моральних та фізичних страждань, порушення душевного спокою та життєвої рівноваги, до нервових стресів та погіршення самопочуття. У судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали, просили задовольнити у повному обсязі, надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що звільнення позивача відбулося з дотриманням норм чинного законодавства, тому підстав для його поновлення на роботі немає. Суд, заслухавши позивача, його представника, представника відповідача, свідка, дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач у справі, [PERSON] з 01 серпня 2014 року була прийнята на посаду землевпорядника Тарасівської сільської ради Гребінківського району Полтавської області (а.с. 5). 21 грудня 2016 року позивач була звільнена із займаної посади розпорядженням сільського голови № 42, згідно п.3 ст.40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обовязків, покладених на неї трудовим договором і правилами внутрішнього розпорядку. (а.с. 4). Відповідно до вищевказаного розпорядження підставою звільнення є акт комісії з охорони здоровя, освіти, культури та вирішення земельних відносин Тарасівської сільської ради від 01.12.2016 року, акт про відсутність на службі (роботі) співробітника, працівника від 26 липня 2016 року, розпорядження від 09.08.2016 року № 25 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON] (а.с. 25, 29, 60). Згідно табелю обліку робочого часу було встановлено відсутність позивача на робочому місці 21, 22 та 25 липня 2016 року, внаслідок чого її було притягнуто до дисциплінарної відповідальності (а.с. 61). Згідно акту від 09.08.2016 року, позивач відмовилась від ознайомлення з розпорядженням сільського голови № 25 від 09.08.2016 року про її притягнення до дисциплінарної відповідальності, розпорядження було зачитано їй вголос (а.с. 31). Відповідно до ч. 1 ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Згідно пояснювальних записок позивач [PERSON] пояснювала те, що вона раніше пішла з роботи або спізнилась на роботу тим, що не встигала вдома по господарству, пояснення з приводу відсутності на роботі 21, 22 та 25 липня 2016 року надавати відмовилась, що підтверджується актом від 26.07.2016 року (а.с. 29, 32-33). В судовому засіданні позивач [PERSON] пояснила, що була відсутня на роботі, оскільки взяла відпустку за свій рахунок, про що написала заяву, однак наслідки її розгляду вона не чекала та була впевнена, що перебуває у відпустці. Однак жодних доказів на підтвердження своїх показів позивач в судовому засіданні не надала. Відповідно до розпорядження сільського голови № 32 від 26.09.2016 року, позивача було зобовязано провести перевірку стану земель сільськогосподарського призначення, розташованих в межах населеного пункту та оцінки ефективності їх використання (а.с. 34). Розпорядженням сільського голови № 36 від 22.11.2016 року термін дії розпорядження № 32 від 26.09.2016 року було продовжено до 30 листопада 2016 року у звязку з невиконанням його позивачем (а.с. 35). Вказаний факт також підтверджується протоколами засідань комісії з охорони здоровя, освіти культури та вирішення земельних відносин Тарасівської сільської ради, поданням від 23.09.2016 року, актами від 18.11.2016 року, від 01.12.2016 року (а.с. 30, 55-60). Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно частини 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Згідно зі ст. 149 КЗпП України за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. До таких видів стягнень згідно із ч. 1 ст. 147 КЗпП України належать: догана та звільнення. Звільнення працівника за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення. Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» із подальшими змінами, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, у чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147 (1), 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи враховувалась при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Так, відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Суд приходить до висновку, що розпорядження сільського голови № 32 від 26.09.2016 року, яким позивача було зобовязано провести перевірку стану земель сільськогосподарського призначення, розташованих в межах населеного пункту та оцінки ефективності їх використання, не суперечить положенням посадової інструкції спеціаліста землевпорядника, відповідно до яких: спеціаліст землевпорядник сільської ради підпорядкований безпосередньо сільському голові та підзвітний та підконтрольний начальнику районного відділу земельних ресурсів, виконує рішення сільської ради та виконавчого комітету, службові доручення сільського голови та начальника районного відділу земельних ресурсів в межах їх повноважень, що регулюють питання земельних відносин; здійснює контроль за використанням та охороною земель, додержанням землевласниками та землекористувачами земельного законодавства, встановленого режиму використання земельних ділянок відповідно до цільового призначення та умов надання; вирішує за дорученням сільського голови або сільської ради інші питання, повязані з діяльністю ради та її органів. Позивач ознайомилась з посадовою інструкцією під підпис (а.с. 80-82). Таким чином, посилання позивача на те, що вона не мала права складати будь-які акти за наслідками виконання вказаного розпорядження, що підтвердив в судовому засіданні також свідок [PERSON], судом не може бути прийнято до уваги, оскільки на підтвердження виконання позивачем розпорядження голови сільської ради нею не складалось жодного письмового документу, що не заперечувалось самим позивачем в судовому засіданні. Крім того, суд має врахувати, що згідно пояснень, наданих позивачем в судовому засіданні, вона мала посадову інструкцію, була з нею ознайомлена, однак будь-яких посадових обовязків відповідно до неї назвати не змогла. Згідно з вимогами ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Суд не може прийняти до уваги протоколи засідань трудового колективу Тарасівської сільської ради, протоколи засідання та рішення сесії Тарасівської сільської ради, оскільки вони були надані суду з порушенням вимог, передбачених ст. 131 ЦПК України. Враховуючи встановлені обставини, суд приходить до висновку, що звільнення позивача здійснено з дотриманням вимог трудового законодавства, а тому у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити у повному обсязі. Враховуючи те, що у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі, а також те, що позивач звільнений від сплати судового збору згідно Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року, судові витрати по справі необхідно віднести на рахунок держави відповідно до вимог ч. 2 ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed