Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон», третя особа [PERSON] про визнання договору фінансового лізингу недійсним та відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 29.11.2013р. відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та її чоловіком [PERSON] було укладено договір фінансового лізингу №000284. На виконання зазначеного договору [PERSON] було сплачено комісію та авансовий платіж на загальну суму 42300 грн. Оскільки позивач своєї згоди на укладення чоловіком [PERSON] зазначеного договору не надавала, він укладений в порушення ст.65 СК України і тому повинен бути визнаний судом недійсним на підставі ч.3 ст.215 ЦК України. В процесі розгляду справи, судом було прийнята до розгляду заява позивача про зменшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просила визнати договір фінансового лізингу недійсним та стягнути з відповідача у відшкодування моральної шкоди 6000 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 4000 грн., витрати, пов»язані із явкою до суду в розмірі 1429 грн. 94 коп. та витрати по сплаті судового збору. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання повторно не з»явився, про час розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з»явився, про час розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. На підставі ст. 224 ЦПК України суд визнав за можливе провести розгляд справи у відсутності представника відповідача, ухваливши заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Як встановлено в судовому засіданні, 29.11.2013р. ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та [PERSON] було укладено договір фінансового лізингу №000284 (а.с.9-17). Предметом зазначеного договору є обов»язок лізингодавця (ТОВ «Лізингова компанія «Еталон») придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно, а лізингоодержувач ([PERSON]) зобов»язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору. На виконання зазначеного договору [PERSON] було сплачено комісію та авансовий платіж на загальну суму 42300 грн., що підтверджується квитанціями (а.с.18-19). Позивач [PERSON] є дружиною третьої особи [PERSON], відповідно до свідоцтва про шлюб (а.с.8). Обгрунтовуючи позов, [PERSON] зазначала, що вона своєї згоди на укладення чоловіком [PERSON] зазначеного договору не надавала, він укладений в порушення ст.65 СК України і тому повинен бути визнаний судом недійсним на підставі ч.3 ст.215 ЦК України. Разом з тим, положення ст. 65 Сімейного кодексу України щодо порядку розпорядження майном, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання в користування певного майна, оскільки договір фінансового лізингу є правочином щодо отримання в користування майна, визначеного договором. З огляду на зазначене, відсутні підстави для визнання спірного договору фінансового лізингу №000284 недійсним. Відповідно до ч.1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Оскільки судом не встановлено порушення відповідачем прав позивача, вимога про відшкодування моральної шкоди також задоволенню не підлягає. З огляду на зазначене, відсутні підстави для задоволення позову [PERSON] На підставі вищенаведеного та

Outcome: dismissed