Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, який обґрунтовує наступним. 26.10.2019 р. між позивачем та відповідачем укладено шлюб про що Ужгородським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області зроблено актовий запис № 837 та видано Свідоцтво про реєстрацію шлюбу серія [NUMBER] від 26.10.2019 р. Позивач вказує, що після реєстрації шлюбу та фактичного проживання сторін разом, поведінка відповідача, як чоловіка по відношенню до позивача, як дружини, кардинально змінилась. Зокрема останній почав поводитись по відношенню до позивача як хатньої робітниці, почав обмежувати її у фінансовому забезпечені і почав фактично вимагати залишити улюблену роботу, яка крім цього є єдиним джерелом доходу позивача. Так позивач є педагогом НХКАТ «Танцювали Корпорація Друзів», де займається та навчає діток мистецтву танцю різних вікових категорій, готує їх до конкурсів та виступів на сцені , про що достеменно було відомо відповідачу та останній був обізнаний про особливу прихильність позивачки (як професійного хореографа) до своєї роботи : неможливість залишити своїх вихованців без підтримки як педагога. Крім цього в період перебування у шлюбі позивач завагітніла, що підтверджується Довідкою УЗД Лікаря ПП Медичний центр «Інтерсоно» дата обстеження 23.12.2019 р.; термін вагітності складає 12 тижнів. (Копію додаю). Всупереч такій приємній події становище тільки погіршилось, відповідач почав контролювати кожен крок дружини, не розділяти вибір професії дружини, її прагнення на саморозвиток та вдосконалення як і відпочинок, а надання фінансової підтримки супроводжувалось психологічним та економічним насильством. Усвідомлюючи, що шлюбні стосунки розірвати у період вагітності за одним її бажанням не можливо, так як це прямо заборонено законом (ч.2 ст. 110 СК України) позивач звертається до суду з позовом про встановлення подружжю режиму окремого проживання до досягнення ще ненародженою дитиною одного року. На момент пред`явлення даного позову подружжя вже не проживає разом, та не підтримує жодних стосунків притаманних подружжю, позивач проживає у квартирі власних батьків за місцем її реєстрації, куди переїхала для збереження нормального психоемоційного стану з метою не завдання ніякої шкоди ще ненародженій дитині. Позивач вказує на її визначене Законом право на утримання відповідачем в період вагітності. Так адвокатом позивача була здійснена спроба вирішити дані питання мирним шляхом визначеним ст. 78 СК України, а саме шляхом укладення Договору та його нотаріальне посвідчення, однак отримала відповідь, що надавати будь-яку матеріальну допомогу своїй дружині відповідач, який є фінансово забезпеченою людиною, буде виключно при умові фактичного проживання його дружини з ним, обслуговуванні дружиною його як чоловіка у вигляді обіймів, приготування їжі, прибирання і т.д., всі інші варіанти ним не розглядаються. Вказані відповідь на думку сторони позивача фактично підтверджує вчинення психологічного та економічного насильства з боку відповідача по відношенню до Позивача і є лише додатковим доказом, що вирішити питання стягнення аліментів на утримання вагітної дружини можливо лише в судовому порядку. Так відповідач є здорового молодою людиною без будь-яких вад здоров`я, офіційно працевлаштований та має стабільний дохід, а саме працює лікарем ЛОР (Отоларинголог) в Комунальному не комерційному підприємстві Ужгородська міська поліклініка та за сумісництвом/суміщенням працює на аналогічній посаді у приватній клініці медичний центр PREVENTION іскріншот з офіційної сторінки клініки додаю), крім цього має у приватній власності нерухоме майно, а саме квартиру де зареєстрований та проживає після сплати внесків у ЖБК, які по сьогоднішнім розцінкам є не маленькими копія Інформаційної довідки з реєстру речових прав на майно додаю)., жодних утриманців не має, а відтак в змозі надавати/сплачувати аліментні зобов`язання на користь позивача у розмірі 1/4 всіх видів доходу/заробітку. Натомість Позивач є особою, яка проживає у квартирі своїх батьків (власного житла не має) разом зі своїм братом, єдиним джерелом доходу є її заробітна плата як педагога у ПАДІЮН тобто є особою, яка потребує матеріального утримання. Позивач зазначає, що вагітність є підставою для стягнення аліментів на її користь у сукупності з іншими обставинами, зокрема, здатністю чоловіка надавати дружині матеріальну допомогу. Факт походження дитини від чоловіка (кровне споріднення) не зазначений як умова виникнення права дружини на утримання під час вагітності. Таким чином, чоловік зобов`язаний надавати утримання дружині під час її вагітності навіть у тому випадку, коли він не є батьком дитини. Якщо він оспорить батьківство після народження дитини, то його обов`язок буде припинятися лише після набрання сили відповідним рішенням суду про виключення відомостей про чоловіка як про батька дитини. На підставі вище викладеного позивач просить суд встановити режим окремого проживання подружжя [PERSON] [INFO] , громадянки України та [PERSON] [INFO] громадянина України, які перебувають у шлюбі, зареєстрованому 26.10.2019р. Ужгородським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області зроблено актовий запис № 837, стягнути аліменти з [PERSON] [INFO] зареєстрованого за адресою [ADDRESS] , на користь та на утримання [PERSON] [INFO] зереєстрованої [ADDRESS] , у розмірі 1 /4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи стягнення з моменту пред`явлення позову під час вагітності та до досягнення ще ненародженої дитини трьох років та стягнути з відповідача на користь Позивача понесені судові витрати. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 17.02.2020 року відкрито провадження у справі, визначено проводити судовий розгляд в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 17.02.2020 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач та її представник заперечили проти задоволення позовних вимог в повному обсязі у зв`язку з безпідставністю та необґрунтованістю. Зокрема вказують на те, що на даний час відпала необхідність у вирішенні питання щодо встановлення режиму окремого проживання подружжя [PERSON] та [PERSON] з тих підстав, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 10.11.2020 року, яке набрало законної сили 11.12. 2020 року та яке відповідно має приюдиційне значення, вже встановлено, що з грудня 2019 року і по даний час подружжя проживає окремо. Також вказує на те, що факт розірвання шлюбу 23.01.2021 рік також свідчить, що станом на вказану дату подружжя разом не проживало. Крім того сторона відповідача заперечила проти позовної вимоги, що стосується стягнення на користь позивача аліментів в розмірі ј частки з усіх видів його заробітку з моменту пред`явлення позову, під час вагітності та до досягнення дитиною трьох років. Свою правову позицію обґрунтовують тим, що підстав для стягнення аліментів на утримання дружини на даний час немає, оскільки рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 10.11.2020 року виключено відомості про [PERSON] , [INFO] , як батька, з актового запису № 739 про народження дитини\~ [PERSON] , [INFO] , складеного 10.07.2020 року в Ужгородському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), тобто доведено, що відповідач не є батьком вказаної дитини. Також представник відповідача як на підставу своїх заперечень для посилається на положення ч. 5 ст. ст. 75 СК України, в якій зазначено, що право на утримання не має той із подружжя, хто негідно поводився у шлюбних відносинах, а також той, хто став непрацездатним у зв`язку із вчиненням ним умисного кримінального правопорушення, якщо це встановлено судом. В даному випадку сторона відповідача вказує, що поведінка [PERSON] у шлюбі не була гідною, оскільки фактично така народила дитину не від відповідача. Крім того представник відповідача посилаючись на положення ст. 83 СК України вважає, що позивач позбавлена права на утримання також із тих підстав, що фактично подружжя перебувало в шлюбних відносинах нетривалий час, зокрема біля двох місяців. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, вивчивши зміст позовної заяви та додані до неї письмові докази, суд встановив наступні обставини. 26.10.2019 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, про що Ужгородським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) складено відповідний актовий запис № 837, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого Ужгородським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області. 21.01.2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовної заявою, в якій просить суд встановити режим окремого проживання подружжя [PERSON] та [PERSON] , які перебувають у шлюбі, стягнути аліменти з [PERSON] на користь та на утримання [PERSON] у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи стягнення з моменту пред`явлення позову під час вагітності та до досягнення ще ненародженої дитини трьох років та стягнути з відповідача на користь Позивача понесені судові витрати. Свої позовні вимоги сторона позивача обґрунтовує тим, що фактично шлюбні відносини між подружжям не склалися через суттєві розбіжності у поглядах на життя на сімейний побут, внаслідок чого сторони припинили спільне проживання та станом на дату подання позову проживають окремо. У зв`язку з вказаними обставинами у позивача виникла необхідність у встановленні режиму окремого проживання подружжя від дати подання позову 21.01.2020 року до дати винесення рішення у даній справі. На противагу цьому відповідач та його представник вказують на недоцільність встановлення режиму окремого проживання подружжя, адже вважають, що вказаний факт вже встановлений рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 10.11. 2020 року, в рамках якого розглядався позов [PERSON] до [PERSON] про виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини. Вивчивши зміст рішення, на яке посилається сторона відповідача, суд приходить до переконання, що жодних чітко встановлених обставин стовно дати припинення спільного проживання подружжя, таке не містить. Положення ст.\~119\~СК України передбачають, що за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя. Позивач зазначає, що станом на дату подання даного позову, тобто 21.01.2020 року вони з відповідачем припинили спільне проживання та ведення спільного господарства через постійні суперечності, які виникали внаслідок відсутності взаємопорозуміння. Сторона відповідача не заперечила та не спростувала вказану обставину. Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу Серії [NUMBER] 23.01.2021 року [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб, про що складено актовий запис № 03. Відповідно до ст.\~56\~СК України дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст. 120 СК України, встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов`язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму, а також прав та обов`язків, які встановлені шлюбним договором. У разі встановлення режиму окремого проживання - майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка. Як роз`яснює п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні положень статей119,120 СК, судам необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер. Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. За відсутності взаємної згоди подружжя на встановлення сепарації волевиявлення одного з них має бути обґрунтованим. Режим окремого проживання може встановлюватися судом не тільки за позовом одного з подружжя, а й за заявою подружжя, яке досягло спільної згоди. Вирішуючи заяву в порядку ст.119 СК, суд повинен встановити фактичні взаємини сторін і переконатися в доцільності сепарації для того, щоб узаконений спосіб окремого проживання не був формальним засобом вирішення спірних майнових питань. Аналізуючи ст. ст. 119 СК України, суд вважає, що для встановлення подружжю режиму окремого проживання необхідна наявність двох умов: неможливість або небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно і припинення сімейних відносин між подружжям. Дослідивши докази по справі, приймаючи до уваги те, що сторонами в судовому засіданні визнано, що станом на дату подання даного позову, тобто 21.01.2020 року сторони проживали за різними адресами і їх сімейні відносини припинені з цієї дати суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову та встановлення режиму окремого проживання подружжя в період з 21.01.2020 року по 23.01.2021 рік. Надавши правову оцінку вимогам позивача щодо стягнення аліментів з відповідача на користь та на утримання позивача у розмірі 1 /4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи стягнення з моменту пред`явлення позову під час вагітності та до досягнення ще ненародженої дитини трьох років, суд виходить із наступного. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] [PERSON] народила сина [PERSON] , батьком якого вказаний [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого повторно 21.07.2020 року Ужгородським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ). Разом з тим стороною відповідача в якості доказу надано рішення Ужгородського міськрайонного суду від 10.11. 2020 року, яким позов [PERSON] \~ задоволено, виключено відомості про [PERSON] , [INFO] , громадянина України, уродженця м. Ужгорода Закарпатської області, зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , як батька, з актового запису № 739 про народження дитини\~ [PERSON] , [INFO] , складеного 10.07.2020 року в Ужгородському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ). Зі змісту вказаного рішення вбачається, що [PERSON] в судовому засіданні не заперечила, що [PERSON] не є батьком дитини [PERSON] , [INFO] . Відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України \~обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відтак сторона відповідача вказує на негідну поведінку [PERSON] у шлюбі з [PERSON] , адже така народила дитину, батьком якої не є відповідач та акцентує увагу на тому, що фактично шлюбні відносини нетривалий час, зокрема біля двох місяців, що звільняє відповідача від обов`язку утримання [PERSON] під час вагітності та до досягнення ще ненародженої дитини трьох років, суд виходить із наступного. Представник позивача не погоджується з вказаним твердженням відповідача та вважає, що такі жодним чином не впливають на обов`язок в утриманні позивача. \~Відповідно до\~вимог ст.\~84\~СК України\~дружина має\~право на\~утримання від\~чоловіка під\~час вагітності. Дружина,\~з якою\~проживає дитина,\~має право\~на утримання\~від чоловіка\~-\~батька дитини\~до досягнення\~дитиною трьох\~років. Аліменти,\~присуджені дружині\~під час\~вагітності,\~сплачуються після\~народження дитини\~без додаткового\~рішення суду. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Разом з тим згідно ст. 85 СК України право дружини на утримання, передбачене\~статтею 84\~цього Кодексу, припиняється в разі, якщо за рішенням суду виключено відомості про чоловіка як батька з актового запису про народження дитини. Крім того\~стаття 83\~СК України\~регламентовано,\~що \~ рішенням\~суду може\~бути позбавлено\~одного з\~подружжя права\~на утримання\~або обмежено\~його строком,\~якщо: подружжя перебувало в шлюбних відносинах нетривалий час. Положеннями ч. 5 ст. 75 ЦПК України унормовано, що \~право на утримання не має той із подружжя, хто негідно поводився у шлюбних відносинах, а також той, хто став непрацездатним у зв`язку із вчиненням ним умисного кримінального правопорушення, якщо це встановлено судом. Суд в даному випадку враховує, що фактично шлюбні відносини у сторін були короткострокові (біля двох місяців), від вказаного шлюбу позивач народила дитину, батьком якої не є відповідач [PERSON] , відтак суд погоджується з доводами сторони відповідача, що вказаний факт може свідчити про негідну поведінку позивача у шлюбі, що є підставою для відмови в задоволення позову в частині стягнення на користь позивача аліментів на її утримання за період вагітності та досягнення дитиною 3-х років. Вирішуючи питання стягнення судових витрат суд виходить із наступного. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст.\~133\~ЦПК\~України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Статтею 137\~ЦПК\~України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірними із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з ч. ч. 2, 3 ст.\~141\~ЦПК\~України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Такої ж думки дотримується Верховний Суд у постановах від 13 червня 2018 року у справі № 757/47925/15-ц та від 19 вересня 2018 року у справі № 361/6253/16-ц. З матеріалів справи вбачається, що 17.01.2020 року між адвокатом [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про надання правової допомоги № 15/ц. Адвокатом Мигальчич Л.А долучено до матеріалів справи копію адвокатського ордеру серії ЗР № 35328 про надання правової допомоги [PERSON] , а також копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Серії ЗР № 21/1240, що свідчить про повноваження цього адвоката на представництво інтересів відповідача у даній справі. Згідно з актом прийняття передачі наданих послуг та проведення готівкових розрахунків між сторонами від 07.09.2020 року, підписаним адвокатом Мигальчич Л.А. та Височан Н.Ю., згідно з договором про надання правової допомоги виконано всі роботи по наданню послуги про правову допомогу № 15/ц від 17.01.2020 року адвокат виконав юридичні послуги, а клієнт прийняв без зауважень вказані послуги у справі та оплатив вартість послуг у розмірі 6100, 00 грн. в готівковій формі шляхом сплати гонорару. Таким чином згідно вказаного акту стороною позивача понесено витрати на надання правової допомоги в загальному розмірі 6100, 00 грн. Принцип обґрунтованості судових витрат запроваджено й практикою Європейського суду з прав людини. Так, у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (остаточне рішення 02 червня 2014 року) зазначено, що згідно з практикою Суду, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (пункт 268); а сума гонорару, яка визначена між адвокатом та клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою (пункт 269). Водночас, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Суд зважає на співмірність заявлених представником позивача витрат на правову допомогу, фактичні обставини справи та приписи ч. 4 ст.\~137\~ЦПК\~України щодо співмірності витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, значенням справи для сторони, суд приходить до переконання, враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, відтак з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на правову допомогу, пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме в розмірі 3050 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача. Виходячи ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 840,80 грн. На підставі ст. ст.\~75, 83, 84, 85, 119, 120,

Outcome: partial