Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів. Свій позов мотивує тим, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 15 березня 2002 року. На даний час шлюб розірвано, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції Волинської області 18.12.2007 року зроблено відповідний актовий запис № 776. Від даного шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO]. Зазначає, що з відповідачем проживають окремо. Відповідач не надає регулярно матеріальної допомоги на утримання сина, хоча має неофіційний дохід, має можливість та зобов'язаний сплачувати на утримання сина аліменти. Просить стягувати з відповідача в її користь аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], в розмірі 3 000,00 грн. щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред'явлення позову і до досягнення ним повноліття; стягнути з відповідача в її користь аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], за минулий період - за три останні роки до моменту подання даної заяви у порядку ч.2 ст.191 СК України у розмірі 3 000 грн. за кожен місяць несплати аліментів. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задоволити позов в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково - в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 15 березня 2002 року. На даний час шлюб розірвано, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції Волинської області 18.12.2007 року зроблено відповідний актовий запис № 776 (а.с. 7). Від даного шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO] (а.с.4). Як зазначено у статті 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною третьою статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Під час судового розгляду встановлено, що відповідач не проживає разом з дитиною, матеріальну допомогу на її утримання надає нерегулярно, отже, він зобов'язаний сплачувати аліменти на користь позивача, яка проживає разом з дитиною. Таким чином, позовні вимоги стосовно присудження на користь позивача аліментів є обґрунтованими та суд їх задовольняє. Визначаючи розмір та порядок стягнення аліментів, суд виходить з наступного. Частиною першою статті 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до статті 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що батько дитини є особою працездатного віку, доказів про наявність медичних протипоказань, встановлених йому щодо працевлаштування та заняття певними видами діяльності, суду надано не було. В сукупності оцінених судом доказів є підстави вважати, що відповідач спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання дитини та зобов'язаний згідно із законом належним чином забезпечувати і утримувати її. Вирішуючи питання про розмір аліментів, що підлягають стягненню з відповідача, суд враховує те, що він офіційно не працевлаштований, має на утриманні ще одну дитину, матеріальне становище матері дитини, а також ту обставину, що дитина проживає з матір'ю, яка здійснює її виховання та догляд. При цьому, суд виходить з непорушності конституційного права неповнолітньої дитини на утримання батьками до досягнення нею повноліття; обов'язок батьків утримувати свою дитину не припиняється із припиненням шлюбу між батьками та спільного проживання з дитиною. За таких обставин, суд вважає можливим визначити розмір аліментів на утримання дитини у твердій грошовій сумі в розмірі 1 500, 00 грн. на підставі статті 184 Сімейного кодексу України, положеннями якої передбачено, що якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. При цьому у частині другій статті 182 СК України визначено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України рішення слід допустити до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць. Водночас, позивач просить на підставі ч.2 ст.191 СК України стягнути з відповідача в її користь аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], за минулий період - за три останні роки до моменту подання даної заяви у розмірі 3 000 грн. за кожен місяць несплати аліментів. Згідно із частиною другою статті 191 Сімейного кодексу України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більше як за три роки. Позивачем в обґрунтування своїх доводів не подано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що нею раніше вживались заходи для одержання аліментів з відповідача, однак такі заходи не мали позитивного результату, у зв'язку з ухиленням відповідача від їх сплати, тому в цій частині позовних вимог слід відмовити. Позивач відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, а тому, на підставі ч.6 ст. 141 ЦПК України, з відповідача в дохід держави слід стягти судові витрати по сплаті судового збору. На підставі наведеного та

Outcome: partial