Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] в якому просила визнати недійсним договір позики укладений 10 грудня 2010 року між [PERSON]Л . та [PERSON] на суму 220\~000 (двісті двадцять тисяч) грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона є дружиною відповідача [PERSON], шлюб зареєстровано в 1981 році, а договір позики укладений без її згоди, як дружини, що на її думку суперечить ч. 2 ст. 65 Сімейного кодексу України, ч. 4 ст. 369 Цивільного кодексу України, оскільки правочин виходить за межі дрібного побутового правочину. Також в обґрунтування свого позову, [PERSON] зазначає, що договір позики створює обовязки не лише для відповідача [PERSON], а й для неї. Наслідком чого може бути звернення стягнення на її майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя. При цьому зазначаючи, що про укладання оспорюваного договору її чоловіком [PERSON] вона дізналася 03 вересня 2014 року з позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики. Позивач в судове засідання не з'явилася та надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] зареєстрований і фактично мешкає за адресою: вул. Щорса, 40 м. Валки Харківської області, про час розгляду справи було направлено повідомлення рекомендованим листом 04.12.2014 року, 04.02.2015 року, 06.05.2015 року, 12.05.2015 року, 19.06.2015 року, 30.06.2015 року, 20.07.2015 року, 03.08.2015 року, оголошення в газеті «Слобідський край» №88 на 03.08.2015 року про причини неявки суд не повідомив, 25.08.2015 року, 26.10.2015 року, судові повістки були повернуті на адресу Валківського районного суду за закінченням терміну зберігання.\~ Відомості про причини неявки відповідача до суду не надходили, тому за клопотанням представника позивача суд вважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних доказів, що відповідає положенням ст. 224 Цивільно-процесуального кодексу України. Згідно вимогам ст. 224 ЦПК України у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином сповіщений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.\~\~ Представник позивача, за довіреністю [PERSON], позов підтримав повністю з підстав викладених в позовній заяві. Також в своїх поясненнях він зазначав, що відповідач [PERSON] брав в позику кошти для підтримки свого бізнесу, по-скільки відсутність грошей на той час має вкрай несприятливі для нього наслідки, не виключаючи і банкрутство його підприємства. Представник відповідача [PERSON], за довіреністю [PERSON], позов не визнав. При цьому посилався на те, що отримання в позику грошових коштів одним з подружжя не є розпорядження майном, що є обєктом права спільної сумісної власності, а також на те, що позивачем не доведено порушення її прав, свобод чи охоронюваних законом інтересів у звязку із укладенням оспорюваного договору позики. Крім того, пояснив, що рішенням Валківського районного суду Харківської області від 19 грудня 2014 року задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми за договором позики від 10 грудня 2014 року, рішення вступило в законному силу. Суд, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, дослідивши матеріали справи та надані суду докази, заслухавши пояснення представника позивача [PERSON], представника відповідача [PERSON], приходить до висновку про те, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що 10 грудня 2010 року відповідач [PERSON] та відповідач [PERSON] уклали договір позики, за яким [PERSON] отримав у власність 220\~000 (двісті двадцять тисяч) гривень та зобовязувався їх повернути у строк до 31 липня 2011 року. На підтвердження факту отримання коштів [PERSON] була складена відповідна розписка (а.с.9). Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України, «За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.» Частиною 2 ст. 65 Сімейного кодексу України встановлено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, (його) згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Однак, як вбачається з назви цієї статті, вона стосується правовідносин щодо права подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За договором позики позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти, при цьому розпорядження майном, що є обєктом права спільної сумісної власності з боку позичальника не має. Це стосується і посилання позивача на норми ч. 4 ст. 369 Цивільного кодексу України, яка регулює здійснення права спільної сумісної власності, а не отримання у власність грошових кошів. Згідно розяснень, що викладені в абз.1 п. 25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», Положення статті 65 Сімейного кодексу України (далі - СК) щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. При цьому суд звертає увагу на безпідставність заперечень представника позивача, що розяснення,які викладені в цій Постанові, стосуються лише кредитних правовідносин і не поширюють свою дію на правовідносини що виникають з договорів позики, адже відповідно до ч. 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (Позика). Тож вказані розяснення стосуються як позикових так і кредитних правовідносин. Суд також вважає необґрунтованими посилання позивача, що при стягненні коштів з [PERSON] може бути звернуто стягнення на її частку у майні, що є обєктом права спільної сумісної власності, адже згідно ч. 1 ст. 73 Сімейного кодексу України, за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Безпідставними є посилання позивача на те, що відповідач може звернути стягнення на майно Поручителя, оскільки правовідносини поруки в цьому спорі відсутні. Суд критично ставиться до доводів представника позивача [PERSON], що кошти в позику [PERSON], чоловік, брав під впливом тяжких для нього обставин, оскільки в цій справі [PERSON] представляє позивача [PERSON] (дружини), а позов заявлений з інших підстав дружиною відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. ст. 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Виходячи із вищевикладеного суд вважає, що посилання позивача [PERSON] на недійсність укладеного її чоловіком [PERSON] договору позики 10 грудня 2010 року з підстав відсутності її згоди, є надуманими, і такими що ґрунтуються на невірному поняттю «право одного із подружжя на отримання кредиту» поняттям «розпорядження спільним майном подружжя», які за своїм змістом не є тотожними. Крім того, позивачем не наведено та не підтверджено належними і допустимими доказами порушення укладення правочином саме її, [PERSON] прав, свобод чи охоронюваних законом інтересів. Судом не виявлено порушення вимог ст. 203 ЦК України, ч. 1 ст. 215 ЦК України. Вказані порушення також судом не виявлено, позивач посилається на формальне порушення закону, суд не находить підстав для задоволення позову. За таких обставин, суд вважає, що відсутність згоди одного з подружжя для отримання позики іншим не може бути підставою для визнання договору позики недійсним. Згідно ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки у задоволенні позову відмовлено повністю, понесені позивачем судові витрати компенсації за рахунок позивача не підлягають. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed