Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із вищевказаним позовом до відповідачів про визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності, визнання договорів недійсними та про знесення самочинного будівництва. Під час розгляду справи позивач [PERSON] декілька разів уточнювала її позовні вимоги, при цьому зазначала, що рішенням Київської міської ради № 701/4139 від 29.04.2010 р. «Про передачу громадянці [PERSON] у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS]» було передано у власність позивачу [PERSON] земельну ділянку площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS], на яку [PERSON] отримала Свідоцтво про право власності [NUMBER] від 20.03.2014 р. Як вбачається з позову, у липні 2014 року до Окружного адміністративного суду м. Києва надійшов адміністративний позов [PERSON] до Київської міської ради та Департаменту земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання протиправним та скасування рішення Київської міської ради № 701/4139 від 29.04.2010 р., відповідно до якого відповідач № 1 - [PERSON] стверджував, що відповідач № 2 [PERSON], який є двоюрідним братом відповідача № 1 [PERSON], в 2001 р. придбав будинок [ADDRESS], після чого [PERSON], обґрунтовуючи, що він є власником вказаного будинку, здійснив самовільне будівництво будинку на земельній ділянці по [ADDRESS], після чого побудований будинок [PERSON] шляхом укладення договорів купівлі-продажу частини будинку продав [PERSON]. При цьому позивач вказала, що під час розгляду справи № 826/10393/14 [PERSON] посилався на рішення Святошинського р/с м. Києва від 27.08.2013 р. у справі № 759/11835/13-ц, провадження № 2/759/5135/13, згідно з яким [PERSON] у його позові посилався на те, «що на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 06.04.2001р., він ([PERSON]) придбав житловий будинок по [ADDRESS], в подальшому він ([PERSON]) 1/2 частину цього житлового будинку за договором купівлі-продажу частини житлового будинку від 10.07.2003р. продав [PERSON], а 01.12.2004р. [PERSON] подарував йому ([PERSON]) 1/2 частину цього будинку і з цього часу він ([PERSON]) є власником всього будинку по [ADDRESS]». Тому, [PERSON], використовуючи рішення Святошинського р/с м. Києва від 27.08.2013 р. у справі № 759/11835/13-ц, провадження № 2/759/5135/13 та договори, які [PERSON] надав у справі Святошинського р/с м. Києва № 759/11835/13-ц, провадження № 2/759/5135/13, звернувся до окружного адміністративного суду м. Києва для оскарження права позивача по даній справі [PERSON] на земельну ділянку. Також позивач зазначила, що договір купівлі-продажу житлового будинку від 06.04.2001 р., договір купівлі-продажу частини житлового будинку від 10.07.2003 р., договір дарування частини житлового будинку від 01.12.2004 р. та свідоцтво про власності від 26.03.2001 р., на підставі якого було оформлено договір купівлі-продажу житлового будинку від 06.04.2001 р., було оформлено незаконно з порушенням вимог чинного законодавства. Під час розгляду даної справи судом було винесено ухвалу щодо прийняття до розгляду позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору [PERSON] до [PERSON], [PERSON], Київська міська рада треті особи [PERSON], Оболонська районна в місті Києві державна адміністрація, [PERSON], приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Афіндуліді Вікторія Іванівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Колісник Ірина Георгіївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пашинна Валентина Володимирівна про визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності, визнання договорів недійсними та про знесення самочинного будівництва. [PERSON] свій позов мотивувала тим, що з 04.09.2014 р. вона є власником 6/10 частин земельної ділянки по [ADDRESS], які 04.09.2014 р. придбала у [PERSON] та право власності [PERSON], на які [PERSON] продовжив оскаржувати навіть після придбання 6/10 частин вказаної земельної ділянки [PERSON] у [PERSON], використовуючи договори, які оскаржуються по цій справі. Також 3 особа із самостійними вимогами [PERSON] зазначала, що під час укладення 06.04.2001 р. договору купівлі-продажу будинку було порушено її право, як члена територіальної громади м. Києва на придбання вказаного будинку [ADDRESS]. Під час розгляду справи приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Афіндуліді В.І. було надані письмові пояснення та документи, на підставі яких 06.04.2001 р. було нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу житлового будинку від 06.04.2001 р., який укладено між відповідачем № 2 [PERSON] та виконавчим комітетом Пуща-Водицької селищної Ради народних депутатів Подільського району м. Києва, який зареєстровано в реєстрі за № 1672. Під час розгляду справи КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на нерухоме майно» надало копію інвентаризаційної справи на будинок під [ADDRESS], який вказаний в плані під літерою «А» та який має загальну площу 186,50 кв.м. Як вбачається, надана копія інвентаризаційної справи на даний будинок містить значні неточності щодо площі, номеру та дати побудови будинку. Також Державна архітектурно-будівельна інспекція України надала інформацію, відповідно до якої відсутні відомості щодо введення в експлуатацію будинку під [ADDRESS], який вказаний в плані під літерою «А» та який має загальну площу 186,50 кв.м. У судовому засіданні 3 особа із самостійними вимогами [PERSON] та представник [PERSON] позовні вимоги [PERSON] та позовні вимоги позову [PERSON] підтримали та просили їх задовольнити повністю, виходячи із підстав викладених у позовній заяві [PERSON] та у позовній заяві [PERSON]. Інші учасники по цій справі представників в судове засідання не направили. При цьому у матеріалах справи міститься клопотання 3 особи - [PERSON] щодо розгляду справи без його участі. Суд, вислухавши пояснення представника [PERSON] та [PERSON], дослідивши письмові докази у справі, з'ясувавши обставини справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, здійснюючи правосуддя, на засадах верховенства права, забезпечуючи захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави, вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] та позовні вимоги [PERSON] задовольнити частково. Так судом з'ясовано, що [PERSON] по справі Святошинського р/с м. Києва № 759/11835/13-ц, провадження № 2/759/5135/13 посилався на те, що він є власником житлового будинку [ADDRESS], оскільки 06.04.2001 р. між [PERSON] та виконкомом Пуща-Водицької селищної Ради народних депутатів Подільського району м. Києва було укладено Договір купівлі-продажу житлового будинку, який нотаріально посвідчено приватним нотаріусом КМНО Афіндуліді В.І. та який зареєстровано в реєстрі за № 1672, у відповідності до якого відповідач № 1 [PERSON] купив, а виконком Пуща-Водицької селищної Ради народних депутатів Подільського району м. Києва продав житловий будинок під [ADDRESS], який вказаний в плані під літерою «А» та який має загальну площу 186,50 кв.м.. У відповідно до вказаного договору зазначений будинок належав Виконавчому комітету Пуща-Водицької селищної Ради народних депутатів Подільського району м. Києва на підставі Свідоцтва про право власності на об'єкт нерухомості, виданого Пуща-Водицькою селищною Радою народних депутатів Подільського району м. Києва 26.03.2001 р. на підставі розпорядження № 27 від 23.03.2001 р. та зареєстрованого Київським МБТІ 05.04.2001 р. за реєстровим № 9117. Яке з'ясував суд, 06.04.1987 р. виконкомом Київської міської ради народних депутатів було прийнято рішення № 326 «Про затвердження переліку непридатних для проживання будинків в м. Києві», відповідно до якого затверджено перелік непридатних для проживання будинків, що підлягають знесенню або передачі в оренду, в кількості 346, де проживає 1442 родини, в тому числі:296 будинків житлового фонду місцевих Рад, де проживає 1217 родин; 50 будинків відомчого житлового фонду, де проживає 225 родин, згідно з додатком до якого було знесено будинок [ADDRESS], в якому мешкала родина [PERSON] та [PERSON], а родині [PERSON] та [PERSON] було надано іншу житлову площу. Факт знесення будинку [ADDRESS] підтверджується, в тому числі, листом Державного архіву м. Києва від 29.08.2014 р. № 02-13/А-91/1967, відповідно до якого «за даними науково-довідкового апарату до документів фонду Р-1 «Виконавчий комітет Київської міської ради депутатів трудящих» відомостей про перенумерацію будинку за адресами: [ADDRESS], [ADDRESS] літ. «А», [ADDRESS] та [ADDRESS] літ. «А» не виявлено». У зв'язку із знесенням будинку [ADDRESS], в Державному архіві м. Києва відсутня інформація про наявність такої адреси та відсутні дозволи та погодження відносно самовільно збудованого будинку [ADDRESS], на який Виконком безпідставно та незаконно оформив Свідоцтво від 26.03.2001 р. та щодо якого Виконком незаконно постановив Розпорядження від 23.03.2001 р. Як з'ясовано судом, рішення Пуща-Водицької селищної ради Подільського району м. Києва ХУІІ сесії ХХІІІ скликання від 23.03.2001 р. № 74 «Про відчуження у приватну власність будинку [ADDRESS]» було прийнято не уповноваженою особою, а також Свідоцтво про право власності на об'єкт нерухомості видано Пуща-Водицькою селищною Радою народних депутатів Подільського району м. Києва 26.03.2001 р. без відповідних на це повноважень щодо будинку за адресою, яка відсутня відповідно до листа Департаменту містобудування та архітектури Київської міської державної адміністрації від 29.08.2014 р. № 8544/0/062/27-14. При цьому рішення Пуща-Водицької селищної ради Подільського району м. Києва ХУІІ сесії ХХІІІ скликання від 23.03.2001 р. № 74 «Про відчуження у приватну власність будинку [ADDRESS]» прийнято та Свідоцтво про право власності на об'єкт нерухомості, виданого Пуща-Водицькою селищною Радою народних депутатів Подільського району м. Києва 26.03.2001 р. на підставі розпорядження № 27 від 23.03.2001 р. та зареєстрованого Київським МБТІ 05.04.2001 р. за реєстровим № 9117 оформлено на будинок, який збудовано на місці знесеного будинку, щодо якого відсутня дозвільна документація та який не було введено в експлуатацію та який знаходиться за адресом, який в установленому порядку не погоджувався та не присвоювався Департаментом містобудування та архітектури Київської міської державної адміністрації. Також Рішення Пуща-Водицької селищної ради Подільського району м. Києва ХУІІ сесії ХХІІІ скликання від 23.03.2001 р. № 74 «Про відчуження у приватну власність будинку [ADDRESS]» прийнято та Свідоцтво про право власності на об'єкт нерухомості, виданого Пуща-Водицькою селищною Радою народних депутатів Подільського району м. Києва 26.03.2001 р. на підставі розпорядження № 27 від 23.03.2001 р. та зареєстрованого Київським МБТІ 05.04.2001 р. за реєстровим № 9117, було оформлено виконкомом Пуща-Водицької селищної Ради народних депутатів Подільського району м. Києва, яке не мало на це повноважень. У відповідності до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до п. 6 рішення Київської міської ради від 30.01.2001 р. № 162/1139 «Про адміністративно-територіальний устрій м. Києва» враховуючи особливий статус селища міського типу Пуща-Водиця в адміністративно-територіальному устрої м. Києва, важливе значення його курортних властивостей для оздоровлення мешканців столиці: підпорядкувати селище міського типу Пуща-Водиця Київській міській раді; вважати такою, що втратила чинність частину 1 рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів від 21.09.1981 року № 1572». Як з'ясував суд, з 30.01.2001 р. прийняття Рішення Пуща-Водицької селищної ради Подільського району м. Києва ХУІІ сесії ХХІІІ скликання від 23.03.2001 р. № 74 «Про відчуження у приватну власність будинку [ADDRESS]» прийнято та оформлення Свідоцтва про право власності на об'єкт нерухомості, виданого Пуща-Водицькою селищною Радою народних депутатів Подільського району м. Києва 26.03.2001 р. на підставі розпорядження № 27 від 23.03.2001 р. та зареєстрованого Київським МБТІ 05.04.2001 р. за реєстровим № 9117, відносилось до компетенції Київської міської ради, а не до компетенції Виконавчого комітету Пуща-Водицької селищної Ради народних депутатів Подільського району м. Києва 06.04.2001 р. між відповідачем № 2 [PERSON] та виконкомом Пуща-Водицької селищної Ради народних депутатів Подільського району м. Києва було укладено Договір купівлі-продажу житлового будинку, який нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Афіндуліді В.І. та який зареєстровано в реєстрі за № 1672, було укладено на підставі Свідоцтва про право власності на об'єкт нерухомості, виданого Пуща-Водицькою селищною Радою народних депутатів Подільського району м. Києва 26.03.2001 р. на підставі розпорядження № 27 від 23.03.2001 р., яке було оформлено з перевищенням повноважень. Згідно із рішенням від 30.01.2001 р. у виконкомі Пуща-Водицької селищної Ради народних депутатів Подільського району м. Києва відсутні повноваження щодо укладення договору від 06.04.2001 року, оскільки станом на 06.04.2001 року здійснювати розпорядження майном на території Пуща-Водиця мала право тільки Київська міська рада. У відповідності до ч. 1 ст. 48 ЦК Української РСР, який діяв на момент укладення договору, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 48 ЦК Української РСР, який діяв на момент укладення договору, по недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Відповідно до ч. 1 ст. 49 ЦК Української РСР, який діяв на момент укладення договору, якщо угода укладена з метою, завідомо суперечною інтересам соціалістичної держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання угоди обома сторонами - в доход держави стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання угоди однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею і все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності ж умислу лише у однієї з сторін все одержане нею за угодою повинно бути повернуто другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується в доход держави. У відповідно до ч. 1 ст. 50 ЦК Української РСР, який діяв на момент укладення договору, недійсною є угода, укладена юридичною особою в суперечності з встановленими цілями її діяльності. Тому суд вважає, що договір купівлі-продажу житлового будинку, який 06.04.2001 р. укладено між відповідачем № 2 [PERSON] та виконкомом Пуща-Водицької селищної Ради народних депутатів Подільського району м. Києва, який нотаріально посвідчено приватним нотаріусом КМНО Афіндуліді В.І. та який зареєстровано в реєстрі за № 1672, підлягає визнанню недійсним. При цьому, 10.07.2003 р. між відповідачем № 2 [PERSON] та відповідачем № 1 [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу частини житлового будинку, який нотаріально посвідчено нотаріусом Колісник І.Г. та який зареєстровано в реєстрі за № 1025, відповідно до якого [PERSON] продав, а [PERSON] купив 1/2 частину вказаного будинку. Також 31.12.2004 р. між відповідачем № 2 [PERSON] та відповідачем № 1 [PERSON] було укладено договір дарування частини житлового будинку, який нотаріально посвідчено Нотаріусом Пашинною В.В. та який зареєстровано в реєстрі за № 909, відповідно до якого [PERSON] подарував [PERSON] 1/2 частину будинку, яку [PERSON] 10.07.2003 р. придбав у [PERSON] за Договором від 10.07.2003 р. У відповідності до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно до узагальнення Верховного Суду України «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24.11.2008 р., виходячи з буквального тлумачення норм ст. 4 та ст. 203 ЦК України, зміст правочину має відповідати: Цивільному кодексу України; іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України; актам Президента України у випадках, встановлених Конституцією України; постановам Кабінету Міністрів України; актам органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим, що видаються у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом. У відповідності до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. При цьому фіктивний правочин визнається судом недійсним. Враховуючи характер правовідносин та що [PERSON] та [PERSON] є двоюрідними братами, то [PERSON] згідно з договором дарування від 31.12.2004 р., шляхом дарування, повернув [PERSON] 1/2 частину будинку, яку [PERSON] придбав у [PERSON] за договором купівлі-продажу від 10.07.2003 р., то договір купівлі-продажу від 10.07.2003 р. у та договір дарування від 31.12.2004 р. суд вважає їх недійсними, оскільки вони укладені на підставі недійсного договору купівлі продажу від 06.04.2001 р. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України недодержання сторонами або стороною в момент вчинення правочину вимог, встановлених ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України має наслідком визнання правочину недійсним. Суд також вважає, що договір купівлі-продажу від 10.07.2003 року та договір дарування від 31.12.2004 року було укладено з порушенням вимог, встановлених ч. 1 та 5 ст. 203 ЦК України, а тому договір купівлі-продажу від 10.07.2003 року та договір дарування від 31.12.2004 року є недійсними. Будинок, щодо якого укладались оскаржувані договори, є самочинним будівництвом за неіснуючим адресом, а існування самочинно збудованого будинку на сусідній земельній ділянці порушує права [PERSON], як попереднього власника земельної ділянки, та права [PERSON], яка наразі є співвласником земельної ділянки. У відповідно до ч. 1 ст. ст. 376 ЦК України об'єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї із наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; відсутній належний дозвіл на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил. Згідно з ч. 2 ст. ст. 376 ЦК України особа яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. За змістом ч. 4 та ч. 7 ст. ст. 376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва особи, зазначені у цих пунктах, можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об'єкта або проведення перебудови власними силами або за її рахунок; приведення земельної ділянки в попередній стан або відшкодування витрат. З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 Цивільного кодексу України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом. Отже, за змістом ст. 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами ст. 3, 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Ч. 2 ст. 386 ЦК України закріплений окремий превентивний (попереджувальний) спосіб захисту права власності, який на відміну від інших способів передбачає захист права власності у випадку, коли порушення права ще не відбулося, але є підстави вважати, що воно має статися. Зміст такого захисту полягає в тому, що у передбачених законом випадках з метою попередження порушення права власності застосовуються примусові заходи без покладення на нього юридичної відповідальності. Як вбачається з матеріалів справи, відповідь Державного архіву міста Києва від 29.08.2014 р. № 02-13/А-91/1967, згідно з якою у рішеннях виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих «Про висновки обміру земель в забудованих кварталах Подільського району» за 1953-1965 рр. відомостей про земельну ділянку за адресами: [ADDRESS] [ADDRESS] літ. «А», [ADDRESS] та [ADDRESS] літ. «А» не виявлено, а також за даними науково-довідкового апарату до документів фонду Р-1 «Виконавчий комітет Київської міської ради депутатів трудящих» відомостей про перенумерацію будинку за адресами: [ADDRESS], [ADDRESS] літ. «А», [ADDRESS] та [ADDRESS] літ. «А» не виявлено. Також у матеріалах справи наявна відповідь Департаменту містобудування та архітектури Київської міської державної адміністрації від 29.08.2014 р. № 8544/0/062/27-14 та лист прокуратури м. Києва, відповідно до яких в установленому порядку не погоджувалась та не присвоювались поштові адреси: [ADDRESS], [ADDRESS], [ADDRESS] літ «А» та [ADDRESS] літ. «А». Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 04.12.2014 р. задоволено апеляційну скаргу [PERSON] та скасовано постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 17.09.2014 р. та ухвалено нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання протиправним та скасування рішення Київської міської ради № 701/4139 від 29.04.2010 р. про відведення [PERSON] земельної ділянки площею 0.10 га. по [ADDRESS], для будівництва та обслуговування житлового будинку. При цьому державна архітектурно-будівельна інспекція України зазначила про відсутність документів щодо надання дозволів на будівництво будівлі по [ADDRESS]. Згідно з ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Як з'ясовано судом за час слухання справи, [PERSON] не надано до суду доказів законного набуття права власності на будинок [ADDRESS]. При цьому судом встановлено, що відчуження будинку площею 186 кв.м. було здійснено без належної оцінки його вартості лише за 10850 грн. 00 коп., що вказує на занижену вартість будинку, внаслідок чого було порушено інтереси територіальної громади міста Києва та держави. У відповідності до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Таким чином суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] знайшли своє часткове підтвердження. На підставі викладеного та

Outcome: partial