Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] , , в якому просила: зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди у користуванні належної їй земельної ділянки загальною площею 0,0654 га, яка розташована по [ADDRESS] із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд із кадастровим номером 1822510100:01:014:0745, шляхом знесення самовільно збудованої капітальної (бетонної) огорожі. В обгрунтування позовних вимог зазначила, що [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка загальною площею 0,0654 га, із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] . Під час виготовлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку інженером - землевпорядником було встановлено межові знаки по всій земельній ділянці. Відповідач по справі є суміжним землекористувачем. Проте, відповідач по справі почав будувати капітальну огорожу, яка частково знаходиться на земельній ділянці позивача. Будь-яке спілкування із відповідачем відносно усунення порушень меж земельної ділянки позитивного результату не принесло, а тому з приводу вирішення спірного питання позивач звернулась до депутата Коростишівської міської ради Новак І.О. За зверненням депутата міської ради до голови Коростишівської міської ради було проведено виїзне засідання, про що складений протокол №2 комісії по земельних спорам Коростишівської міської ради від 21.05.2018 р. Комісією, за результатами обстеження земельної ділянки, було встановлено, що фактичні межі земельної ділянки позивача не відповідають в кадастровому плані земельної ділянки та виходять на ділянку відповідача, що підтверджено встановленням межових знаків інженером -землевпорядником [PERSON] . Членом комісії [PERSON] було зазначено, що гр. [PERSON] , 07.12.2017 року комісією по земельним спорам було рекомендовано відновити межові знаки, як власнику земельної ділянки, що останній на момент проведення комісії так і не зробив. Так як відповідачем по справі було встановлено огорожу, яка знаходиться на належній позивачу земельній ділянці, а тому він створює перешкоди у користуванні належною позивачу земельною ділянкою, а тому порушені права позивача підлягають захисту шляхом зобов`язання відповідача усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованої огорожі на самовільно зайнятій земельній ділянці. Ухвалою Коростишівського районного суду Житомирської області від 13 березня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Коростишівського районного суду Житомирської області від 22 жовтня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Вказали, що відповідно до протоколу №2 комісії по земельним спорам Коростишівської міської ради від 21.05.2018 , було встановлено, що фактичні межі земельної ділянки позивача по [ADDRESS] не відповідають в кадастровому плані земельної ділянки та виходять на ділянку гр. [PERSON] , що підтверджено встановленням межових знаків інженером-землевпорядником [PERSON] та було рекомендовано відновити межові знаки власної земельної ділянки. Сертифікованим інженером -землевпорядником [PERSON] з виїздом на місцевість, було здійснено обміри та складено порівняльну схему меж землекористувань за адресою: [ADDRESS] гр. [PERSON] та [PERSON] - [ADDRESS] , та в схемі зазначено, що точки меж згідно державного акту [PERSON] та точки межі фактичного користування не співпадають. Відповідач здійснює будівництво капітальної споруди на належній земельній ділянці [PERSON] по всій довжині меж земельної ділянки на 0,45 м. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] щодо позовних вимог заперечили, в їх задоволенні просили відмовити. Відповідно до відзиву та пояснень в судовому засіданні слідує, що земельною ділянкою [PERSON] користується з 1974 р., відповідно до договору про надання в безстрокове користування земельною ділянкою від 19.11.1974 року. З моменту отримання цієї земельної ділянки та видачі державного акту на право власності на земельну ділянку - її розмір та місце розташування не змінювались. Межі земельної ділянки були встановлені, відповідно до акта №14/0019 від 05.10.2015 року. Після будування паркану, позивач чинила перешкоди шляхом зміщення межових знаків, які були встановлені до цього. Відповідач звертався, щодо земельного спору з приводу перешкод у встановленні паркану на власній земельній ділянці. Протоколом №12 комісії по земельних спорах від 22.06.2016 року земельна комісія рекомендувала звернутися до сертифікованої установи щодо відновлення межових знаків. Оскільки межові знаки були встановлені то їх відновлення не було доцільним, так як будівництво паркану розпочато по тих межових знаків, що встановлено у 2015 році. Позивач набув право власності на земельну ділянку у 2018 році, а тому стверджувати, що будівництво паркану порушує її права, зокрема перешкоджає користуватися власною земельною ділянкою є безпідставними. Позивачем не доведено, що межові знаки були зміщені. А тому позивач не обґрунтував належним чином та не доводить у своєму позові наявність порушеного відповідачем права на користування земельною ділянкою. В судовому засіданні свідок [PERSON] , суду показав, що між земельними ділянками сторін був частково встановлений паркан, [PERSON] приблизно у 2018 р. почав будувати паркан, який зміщено у город [PERSON] , раніше там фундаменту не було. В судовому засіданні свідок [PERSON] , суду показала, що відповідач [PERSON] приватизував земельну ділянку у 2004 році, при встановленні межових знаків позивача не було. 19.04.18, до неї зателефонувала позивач та повідомила, що ведуться роботи по будівництву паркану (фундаменту). Після звернення до ФОП [PERSON] , [INFO] , були встановлені межові знаки, та було виявлено, що фундамент побудований на городі позивача. До 2006 року земельні ділянки не були розділені парканом повністю, було огороджено не всю земельну ділянку, а тільки її частину - дерев`яним парканом. Фундамент почався будуватися 19.04.2018 року. За рекомендацією комісії Коростишівської міської ради, межові знаки відповідачем не були відновлені, а було побудовано фундамент. У судовому засіданні свідок [PERSON] , суду показала, що будівництво будинків по [ADDRESS] почалось з 1960. Позивач почала проживати приблизно в 1970 році, а відповідач раніше та він загородив земельну ділянку сіткою приблизно в 1974 р. Між сторонами виникали конфлікти і раніше. У судовому засіданні свідок [PERSON] , суду показала, що [PERSON] поставив огорожу на земельній ділянці більше 20 років тому. Між сторонами раніше була огороджена земельна ділянка сіткою, з часом був зроблений дерев`яний паркан , але він був зроблений не по всій земельній ділянці, тільки на її частині. Вислухавши сторони, свідків, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з дослідженими матеріалами справи, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що власником земельної ділянки площею 0,0654 га. з кадастровим номером 18225100:01:014:0745, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка), що за адресою: [ADDRESS] , є позивач [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 116876416 (а.с.10). Відповідач [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0936 га, з кадастровим номером 18225100:01:014:0019, цільове призначення - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по [ADDRESS] . Вказана обставина підтверджується копією Державного акта серії ЖТ №078531, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 162541118 та витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с.42-46). Як вбачається з акту №14/0019 від 05.10.2015 р. про встановлення і закріплення в натурі (на місцевості) межових знаків та погодження зовнішніх меж земельної ділянки наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, встановлено в натурі (на місцевості) межові знаки та погоджено зовнішні межі земельної ділянки [PERSON] , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Даний акт містить розміри та місцезнаходження земельної ділянки, площа, земельної ділянки становить 0,0630 га. В акті у відповідних графах відсутні підписи суміжних землевласників, а саме: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 49) Відповідно до протоколу № 10 від 22.05.2016 комісії по земельних спорах Коростишівської міської ради, комісією рекомендовано [PERSON] звернутись до сертифікованого інженера-землевпорядника для відновлення межових знаків власної земельної ділянки, та лише після відновлення встановлювати огорожу на власній земельній ділянці, або межі за згодою сусідів [PERSON] ( а.с.51). Як вбачається з протоколу № 2 від 21.05.2018 комісії по земельних спорах Коростишівської міської ради, за результатами обстеження земельної ділянки було встановлено, що фактичні межі земельної ділянки гр. [PERSON] по [ADDRESS] не відповідають в кадастровому плані земельної ділянки та виходять на ділянку гр. [PERSON] , що підтверджено встановленням межових знаків інженером - землевпорядником [PERSON] . Комісією було рекомендовано [PERSON] та [PERSON] встановити огорожу відповідно до встановлених межових знаків та вирішити спірне питання на принципах добросусідства, в разі незгоди звернутися до суду (а.с.9). В судовому засіданні відповідач [PERSON] зазначив, що після засідань комісії межові знаки не відновлював. Згідно висновку експертів №177/04-2020 за результатами проведення комісійної судової земельно-технічної експертизи встановлено, що фактична площа землекористування[PERSON] по [ADDRESS] становить 649,5 кв.м (0,06495 га), що не відповідає належній площі в розмірі 654,0 кв.м (0,0654 га) згідно правовстановлюючих (правопосвідчуючих) документів. При цьому конфігурація та проміри меж земельної ділянки, якою фактично користується позивач є подібними до меж визначеними Державним земельним кадастром, але є зміщеними у площині. Фактична площа землекористування [PERSON] по [ADDRESS] становить 951,1 кв.м. (0,09511 га), що не відповідає належній площі в розмірі 936,0 кв.м (0,0936 га) згідно правовстановлюючих (правопосвідчуючих) документів. При цьому конфігурація меж фактичного землекористування є подібним але є зміщеною. Межі земельної ділянки з кадастровим номером 1822510100:01:014:0745, яка перебуває у власності [PERSON] та ділянки з кадастровим номером 1822510100:01:014:0019, що перебуває у власності [PERSON] , відповідно до даних Державного земельного кадастру, не є суміжними та не перетинаються в площині, відстань між ділянками становить 0,002м (2мм). При цьому фактичні межі землекористування [PERSON] визначені за встановленими парканами, накладаються в площині на земельну ділянку з 1822510100:01:014:0019 площею 0,0754 га, яка належить [PERSON] , площа накладення становить 17,2 кв.м. ( 0,00172), яка має форму наближену до прямокутної. Відомості про споруду - огорожу, що перебуває у власності [PERSON] у представлених на дослідження матеріалах відсутня. Огорожа між будинковолодіннями [ADDRESS] та [ADDRESS] розміщена на ділянці з кадастровим номером 1822510100:01:014:0745, яка перебуває у власності [PERSON] . В судовому засіданні роз`яснюючи вищевказаний висновок, судовий експерт [PERSON] вказав, що порівняння меж земельних ділянок, що належать сторонам було здійснено відповідно до даних Державного земельного кадастру, які в площині не перетинаються між собою та не мають спільної межі, так як відстань між сусідніми межами даних земельних ділянок становить 0,002 м. (2мм). У фактичному користуванні [PERSON] перебуває частина земельної ділянки кадастровий номер 1822510100:01:014:0745, яка належить на праві власності [PERSON] , а саме ділянка площею 17,2 кв.м. ( 0,00172 га), яка має просту наближену до прямокутної форму. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором ( ст. 5 ЦПК України). Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно частини 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положеннями частини 2 статті 373 ЦК України передбачено, що право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Згідно зі статтею 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Винесення в натурі (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування (статті 79, 79-1 ЗК України). При цьому згідно підпункту «г» частини 1 статті 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів. Як передбачено частинами першою, другою статті 103 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Згідно із статтею 106 ЗК України, власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин. Статтею 107 ЗК України передбачено, що основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин. Відповідно до статті 125 ЗК України, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж в натурі, одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Відповідно до статті 126 ЗК України державний акт є документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку, надану у власність відповідним рішенням. У відповідності до змісту пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення буд-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані із позбавленням права володіння земельною ділянкою. Відповідно до вимог ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю. Крім того, відповідно до вимог ст. 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій, сіл, селищ, міст, районів та областей. У відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Згідно вимог ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до вимог ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно вимог ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до вимог ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Механізм встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками визначено Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 року № 376, зареєстрований в Мінюсті України 16 червня 2010 року № 391/17686 . За змістом пункту 3.12 вищенаведеної Інструкції закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Тобто встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) не є компетенцією суду. Суд розглядає справи по відновленню меж земельної ділянки, тобто спір про поновлення права, яке існувало у разі його можливого порушення. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що огорожа, між будинковолодінням [ADDRESS] та [ADDRESS] розміщена на земельній ділянці, що належить позивачу, і будівництво бетонної огорожі було здійснено відповідачем без відновлення межових знаків, що створює позивачу перешкоди у користування належною земельною ділянкою. Таким чином, розглядаючи даний спір, повно та всебічно дослідивши і оцінивши обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого сторонами доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню, відповідач в порушення вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, належних та допустимих доказів, які б спросували вимоги позивача не надав. Частиною 1,2 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати пов`язані з розглядом справи покладаються на :1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог Відповідно до п.9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору, а тому з відповідача в дохід держави необхідно стягнути судовий збір в розмірі 768,40 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 8 164,00 гривень, за проведення судової земельно - технічної експертизи. На підставі та

Outcome: approved