Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що вона та відповідач за справою є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] . Сторони у зареєстрованому шлюбі не перебували. На теперішній час позивач знаходиться у зареєстрованому шлюбі з громадянином Республіки Туреччина та дитина проживає разом з позивачем у Республіці Туреччині. Відповідач також перебуває у зареєстрованому шлюбі, має іншу сім`ю. Рішенням суду від 24.01.2017 року було надано дозвіл на виїзд [PERSON] до Республіки Туреччина у супроводі його матері за місцем постійного проживання строком на два роки. Рішення набуло чинності. Проте, строк дії цього рішення закінчився, а відповідач дозволу на виїзд дитини через нотаріально посвідчену заяву не надає. Крім цього, аліменти на утримання дитини не сплачує, має заборгованість. У зв`язку з викладеним, позивач звернулась до суду з даним позовом та просить надати дозвіл на виїзд з України [PERSON] , [INFO] , без згоди та супроводу другого з його батьків - [PERSON] в Республіку Туреччину в супроводі його матері [PERSON] строком на два роки з дня набрання рішенням суду законної сили. Ухвалою суду від 25.04.2019 року відкрито провадження за справою та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження до підготовчого засідання. Ухвалою суду від 07.10.2019 року відмовлено [PERSON] у допуску до участі у справі в якості представника позивача за довіреністю від 31.07.2018 року, виключивши його зі складу учасників справи. Ухвалою суду від 18.12.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 20.03.2020 року витребувано у Виконавчого комітету Корабельної районної у місті Херсоні ради висновок щодо предмету спору. Ухвалою суду від 11.06.2020 року зупинено провадження за справою до набуття чинності рішенням суду за цивільною справою №766/5264/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: виконавчий комітет Корабельної районної у м.Херсоні ради про позбавлення батьківських прав. Ухвалою суду від 16.09.2020 року поновлено провадження за справою та призначено до судового розгляду. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення заявлених позовних вимог, вважали їх безпідставними та просили відмовити. Зазначили, що позивач з сином виїхала у 2017 року до Республіки Туреччини, де перебувають до теперішнього часу. Відповідач приблизно місць назад представнику позивача надав нотаріально посвідчену заяву для вирішення питання щодо оформлення перебування сина у Республіці Туреччині. Представник третьої особи в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала, з урахуванням наданого висновку, просила задовольнити позов. Суд, заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що згідно актового запису про народження №611, зробленого 25.10.2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Комсомольського районного управління юстиції у місті Херсоні, батьками [PERSON] , [INFO] , записані: [PERSON] та [PERSON] . Згідно заяви [PERSON] від 26.11.2015 року, посвідченої приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Францішко Г.В., він як батько [PERSON] , [INFO] , не заперечує проти тимчасових поїздок дитини за кордон до Туреччини, Данії, Німеччини, Італії, Кіпру та до будь-якої країни Шенгенської угоди, в будь-який час в період з 26.11.2015 року по 26.11.2016 року у супроводі матері [PERSON] . З актового запису про шлюб №2015/21/95 Відділу РАЦС муніципалітету міста Аланія Республіки Туреччина вбачається, що 30.12.2015 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , після реєстрації шлюбу дружин присвоєно прізвище « [PERSON] ». Згідно відомостей про місце проживання та інші адресні дані Районного управління реєстрації населення Адміністрації губернатора м.Анталья Турецької Республіки [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , довідка дійсна до 07.04.2016 року. Згідно відомостей про місце проживання та інші адресні дані Районного управління реєстрації населення Адміністрації губернатора м.Анталья Турецької Республіки [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , довідка дійсна до 07.04.2016 року. Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 24.01.2017 року за цивільною справою №766/16372/16-ц надано [PERSON] в її супроводі дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , за межи України, а саме6 до Туреччини за місцем їх реєстрації, терміном на два роки з дня набрання рішення суду законної сили, без дозволу (згоди) та супроводу батька [PERSON] . Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 23.03.2017 року за цивільною справою №766/16372/16-ц рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 24.01.2017 року змінено та надано [PERSON] в її супроводі дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , за межі України, а саме: до Турецької Республіки, терміном на три місяці, з моменту набрання рішенням законної сили до 24 червня 2017 року, без дозволу (згоди) та супроводу батька [PERSON] . Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.11.2017 року рішення апеляційного суду Херсонської області від 23 березня 2017 року скасовано та залишено в силі рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 24 січня 2017 року. У 2017 році позивач з сином [PERSON] , [INFO] , виїхала до Республіки Туреччини та не поверталися до теперішнього часу. зазначена обставина сторонами за справою не спростовувалась. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України). Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. На час розгляду справи існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила). Вказані Правила передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до підпункту 1 пункту 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення. Тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, §100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №712/10623/17 (провадження №14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Відповідно до висновку Виконавчого комітету Корабельної районної у м.Херсоні ради від 12.03.2020 року №02-14-84-25 вбачається, що [PERSON] відвідує школу в Анталії, має все необхідне для життя, у сім`ї панують доброзичливі та теплі відносини, що відповідає інтересам дитини. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 27.01.2021 року за цивільною справою №523/5462/19, суд прийшов до висновку, оскільки дитина перебуває за межами України, то вирішувати питання щодо надання дозволу на її виїзд можливо тільки після її повернення до України, тобто, з визначенням конкретної дати виїзду та повернення до України. Таким чином, питання про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька у цій справі є недоцільним, оскільки встановленим є факт перебування на час розгляду справи судом [PERSON] , [INFO] , у Республіці Туреччині разом з матір`ю [PERSON] . А так як дитина не перетинала кордон України, вирішення питання щодо надання дозволу на виїзд дитини за кордон є передчасним, і може бути вирішено у судовому порядку у разі повернення [PERSON] , [INFO] , до України. З урахуванням викладених вище обставин, суд дійшов висновку про безпідставність заявлених позовних вимог та відмови у їх задоволенні. Також суд не приймає до уваги надані стороною позивача довідки головного державного виконавця Корабельного РВДВС м.Херсон ГТУЮ у Херсонській області, згідно яких за період з 01.03.2018 року по 01.11.2018 року заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , складає 23491,78 гривень, за період з 01.11.2018 року по 01.07.2019 року заборгованість [PERSON] складає 35384,29 гривень, оскільки вони не обґрунтовують підстави позовних вимог щодо не надання відповідачем дозволу на виїзд дитини за кордон у супроводі позивача. У відповідності до положень ст.141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, понесені позивачем судові витрати на сплату судового збору відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed