Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-30 00:00:00

позивач [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом до відповідача [PERSON] про надання дозволу тимчасовий багаторазовий виїзд до ряду країн неповнолітньої дитини сторін - сина [PERSON] у супроводі його матері, або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, на протязі року, або на період навчання закордоном, без згоди та супроводу батька - відповідача [PERSON] на весь час до досягнення сином сторін 16-ти річного віку, а у разі продовження навчання за кордоном - до 21 річного віку. Вказані позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач перебувала у незареєстрованому цивільному шлюбі з відповідачем. Від шлюбу вони мають сина [PERSON] Після того, як сторони почали проживати окремо, їх спільна дитина залишилася проживати з позивачем. [PERSON] має змогу вивозити сина за межі України на відпочинок, екскурсії та оздоровлення, однак відповідач не надає згоди на виїзд сина за межі України. Відповідач в судове засідання не з»явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив, однак його представник надав письмові заперечення проти позову, вважаючи, що пред»явлені до нього позовні вимоги будуть порушувати його право на особисте виховання дитини та спілкування з нею (а.с.36-37). Третя особа в судове засідання не з'явилась, про день слухання справи повідомлена належним чином, а тому суд вважає можливим слухати справу у відсутність її представника, враховуючи письмове повідомлення про розгляд справи у відсутності представника згідно чинного законодавства (а.с.47). Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав. Як встановлено в судовому засіданні, у сторін від цивільних шлюбних відносин [INFO] року народився син [PERSON] який проживає разом із матір'ю (а.с.5). Як пояснила позивач [PERSON], вона має можливість вивозити сина за межі України на відпочинок, оздоровлення та навчання, однак відповідач не надає згоди на його виїзд за межі України. Вимогами ч.3 ст.313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 р. № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231(із змінами). Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно ч. 1 ст. 4 «Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 24.03.2004р. № 380, оформлення громадянам України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або їх законних представників у разі потреби самостійного виїзду таких осіб за кордон. Згідно ч. 18 зазначених вище правил оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків, а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Діючим законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі. Проте, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження необхідності виїзду дитини за кордон, позивач не вказала мети такого виїзду та конкретний час. Крім того, позивачкою не надано доказів, що вона дійсно має намір здійснити виїзд за кордон, а відповідач заперечує надати дозвіл, а також період такого виїзду, найменування закладу, у який вона має намір вивезти дитину та не вказано з якою конкретно метою, що вказує на необґрунтованість заявлених вимог.Також до суду не надано доказів про те, що відповідач невмотивовано відмовив у наданні згоди на виїзд дитини. Натомість, відповідно до вимог до ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Таким чином, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон до досягнення нею шістнадцятирічного віку та без згоди одного із батьків, суперечить вищевказаним нормам матеріального права. Окрім того, чинним законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Адже допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні. За таких обставин суд вважає, що позовні вимога про надання дозволу на неодноразові виїзди дитини за кордон фактично обґрунтовується прагненням ігнорувати інтереси батька, який проживає окремо від дитини, а тому законних підстав для задоволення позову немає. Разом із тим, суд звертає увагу на те, що вказане рішення не позбавляє позивача права заявляти вимоги про надання дозволу за рішенням суду на виїзд дитини за кордон із наведенням обґрунтування такого виїзду. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed