Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-26 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернулася до Марганецького міського суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] , третя особа: орган опіки та піклування Марганецької міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, посилаючись на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 14 травня 2014 року, який рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська 23 жовтня 2014 року було розірвано. За рішенням суду місце проживання сина після розлучення визначено судом разом з нею. Від шлюбу мають неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . За рішенням суду місце проживання сина після розлучення на даний час дитина проживає з нею в [ADDRESS] . Вона матеріально утримує та належним чином піклується про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. З часу розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надає. Відповідач безпідставно чинить перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідач відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд малолітнього [PERSON] за кордон для відпочинку та оздоровлення останнього. Влітку дитина має можливість відпочити в Польщі, що сприятиме вивченню мови країни, яку він буде відвідувати, виїзд за кордон сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості. Просить суд надати їй дозвіл на виїзд [PERSON] , [INFO] за кордон, а саме до Польщі без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON] , з 03 серпня 2019 року до повноліття дитини. Дозволити їй або її офіційному представнику, без згоди батька [PERSON] оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення ним повноліття. Допустити негайне виконання рішення суду. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою суду від 16 травня 2019 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з викликом сторін. Окрім того відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Позивач у судовому засіданні надала пояснення аналогічні змісту позовних вимог, на задоволенні позову наполягала та просила його задовільнити у повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з`явився, про слухання справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань не надходило. Третя особа: представник виконавчого комітету Марганецької міської ради- Москаленко А.С., яка діє на підставі довіреності № 15/20-990 від 14.06.2019 року, надала суду заяву в якій просить розглянути справу за її відсутності, рішення ухвалити на розсуд суду. Відповідач, у встановлений судом строк, на адресу суду відзиву на позовну заяву не надав, тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Частиною 2 ст. 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини кожен має право на справедливий суд і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право на звернення до суду для захисту своїх прав. Згідно до ст.ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Статтею 13 ЦПК України визначено, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 14 травня 2011 року (а.с.6), шлюб між ними розірвано рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2014 року (а.с.7). Сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] (а.с.8). Як вказано у позовній заяві, [PERSON] та дитина - [PERSON] проживають разом за адресою: [ADDRESS] . Доказів проживання дитини за вказаною адресою суду не надано. Як вказано у позові, за рішенням суду місце проживання сина після розлучення визначено судом разом з позивачкою, але в рішенні Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2014 року не вказано, що існував спір з приводу визначення місця проживання дитини. Встановлено, що спір між сторонами виник з приводу того, що позивач має намір забезпечити малолітній дитині відпочинок, розвиток та має намір з цією метою виїжджати за кордон, однак відповідач не надає згоду на виїзд дитини за кордон. Відповідно копії договору №83183668638 від 15.04.2019 року, укладеного в м. Дніпрі між невідомим турагентом (в шапці договору не міститься відомостей) та [PERSON] , а також додатку №1 до Договору на туристичне обслуговування, позивачка разом з сином бажає отримати туристичні послуги, дата початку туристичної подорожі - 04.08.2019 року, дата закінчення - 05.08.2019 року. Перевезення буде здійснюватися автобусом (а.с.9-14). Відповідно копії підтвердження замовлення, №83183668638, відправлення автобусу Льві-Краків-Величка-Львів 04.08.2019 року зі Львова - Термінал А , а прибуття 05.08.2019 року у Львів- Термінал А. Туристи - [PERSON] та [PERSON] (а.с.15). Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або, у відповідних випадках, законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) Європейський суд з прав людини, установивши порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Однак, відповідно положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до п. 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. За змістом наведеного Закону, саме у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків із з`ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, строку та мети виїзду. Надання судом дозволу на майбутнє на виїзд дитини за кордон, за наявності згоди другого з батьків, без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування - чинним законодавством не передбачено. Позивачка заявила позовні вимоги, в яких просить суд надати їй дозвіл на виїзд [PERSON] , [INFO] за кордон, а саме до Польщі без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON] , з 03 серпня 2019 року до повноліття дитини; дозволити їй або її офіційному представнику, без згоди батька [PERSON] оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення ним повноліття; допустити негайне виконання рішення суду. Позивачем не надано доказів того, що відповідач не надає згоду на тимчасовий виїзд за кордон його дитини, та судом встановлено що теперішній чоловік позивачки тривалий час проживає у Польщі, сама позивачка відвідувала вказану країну, і вивіз малолітньої дитини за кордон, викликає у суду побоювання можливого неповернення дитини в Україну. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-244цс18 зробила правовий висновок, відповідно до якого тимчасовий виїзд за кордон за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення, та до певної країни, а, згідно ч. 1 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, суд приходить до висновку, що позивачем не наведено жодної із зазначених вище підстав для задоволення заявлених позовних вимог, позивачем не вказано, на який саме період та до якої саме країни буде вивезена малолітня дитина, оскільки виїзд до Польщі, згідно документів, планується на два дні, чим позивач не виконала вимоги Закону, а зібрані у справі докази та їх наявна оцінка вказують на наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати віднести на рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed