Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення відповідача. Позивач посилався на те, що їй, позивачці, її матір`ю згідно договору дарування від 09.03.2018 року на праві власності належить житловий будинок, загальною площею 73,7 кв.м., житловою площею 38,4 кв.м., з господарсько-побутовими будівлями та спорудами: сарай, погріб, вбиральня, огорожа, розташований у [ADDRESS] , який належав матері на підставі договору купівлі-продажу від 25.01.1994 року. У належному позивачу будинку проживає та зареєстрований відповідач, який приходиться її матері колишнім чоловіком. Їх шлюб було укладено 09.07.1998 року, а 23.02.2018 року на підставі рішення суду шлюб було розірвано. Проживання відповідача у її будинку негативно впливає на атмосферу в її сім`ї, у зв`язку з тим, що останній зловживає алкоголем та чинить сварки. Факт проживання відповідача у її будинку перешкоджає їй у здійсненні свого права власності в повному обсязі. Добровільно знятись з обліку та виселитись відповідач не погоджується. Позивач у вересні 2018 року звернулась до Ямпільського районного суду Сумської області із позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Рішенням Ямпільського районного суду Сумської області від 21.03.2019 року у справі №590/1196/18 відмовлено в задоволені позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які на час розгляду справи не є членом його сім`ї. Тому в даному випадку власник повинен звертатися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні правом власності, а не про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Ухвалою суду від 12.04.2019 року було відкрито провадження за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю на будинок шляхом виселення відповідача, у справі призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 14.06.2019 року було закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю на будинок шляхом виселення відповідача та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вважав їх необгрунтованими, а позов - невмотивованим, просив суд в задоволенні позову відмовити. Предстаники відповідача, [PERSON] та [PERSON] , кожен окремо, в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили суд в задоволенні позову відмовити. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників справи, враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вважає за можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та приходить до наступного. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст.82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи наступні факти. Відповідно до договору дарування, який зареєстровано в реєстрі за №311 від 09.03.2018 року тв Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №116585578 від 09.03.2018 року, [PERSON] на праві власності належить житловий будинок, загальною площею 73,7 кв.м., житловою площею 38,4 кв.м., з господарсько-побутовими будівлями та спорудами: сарай, погріб, вбиральня, огорожа, що розташований у [ADDRESS] (а.с.5-6,7). Згідно Будинкової книги для прописки громадян та довідки про склад сім?ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку, осіб, виданої виконавчим комітетом Ямпільської селищної ради Ямпільського району Сумської області від 01.04.2019 року №759 (а.с.8-10,11) встановлено, що в будинку по [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , - власник, [PERSON] , [INFO] , - колишній чоловік матері, [PERSON] , [INFO] , - мати, [PERSON] , [INFO] , - син. Відповідно до довідки виданої Ямпільським ВП ГУНП в Сумській області (а.с.12) встановлено, що [PERSON] , [INFO] , мешканець [ADDRESS] , дійсно 31.01.2019 року звертався до Ямпільського ВП ГУНП в Сумській області з заявою про вчинення ним сварки с громадянином [PERSON] , [INFO] , мешканцем [ADDRESS] . Дане звернення було зареєстровано до ЖЕО за №237 від 31.01.2019 року. Згідно ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Як встановлено рішенням Ямпільського районного суду Сумської області від 21.03.2019 року при розгляді справи 590/1196/18, та не заперечувалось учасниками справи, відповідач [PERSON] , є колишнім чоловіком матері позивача. Таким чином відповідач [PERSON] не є членом сім?ї власника будинку - [PERSON] , а його право користування будинком було похідним від прав колишнього власника будинку - [PERSON] , яка подарувала будинок позивачу. Зазначений висновок відповідає позиції, яка викладена Верховним Судом України у постановах від 05.11.2015 року у справі №6-158цс14, від 16.11.2016 року у справі № 6-709цс16, а також Верховним судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду постанова від 16.01.2019 року, справа № 309/2477/16-ц, провадження № 61-43149 св 18. За таких обставин суд вважає, що [PERSON] , як власник житла, має право вимагати виселення відповідача, оскільки будинок за адресою: [ADDRESS] , необхідний їй для власного проживання та проживання членів її сім`ї. Примушування позивача проживати у своєму будинку спільно із [PERSON] є протиправним. Позовні вимоги [PERSON] в частині усунення перешкод у здійсненні права власності на будинок шляхом виселення відповідача підлягають задоволенню, та [PERSON] необхідно виселити з будинку [ADDRESS] . Згідно ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», - судове рішення про виселення, яке набрало законної сили є підставою для зняття з реєстрації місця проживання. Відповідно до ст.141 ЦПК України - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач при зверненні до суду сплатила судовий збір в сумі 768,40 грн. (а.с.1). Відповідач [PERSON] має статус громадянина, евакуйованого у 1986 році із зони відчуження (категорія 2) (посвідчення серії Б [NUMBER] ). За змістом п.10 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивачі - громадяни, віднесені до 1 та 2 категорій постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи звільнені від сплати судового збору. За таких обставнин понесені позивачем судові витрати у виді судового збору768,40 грн. стягненню з відповідача [PERSON] на її користь не підлягають.

Outcome: approved