Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-06 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулася в Монастириський районний суд Тернопільської області з позовом, в якому просить визнати за нею право власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом на житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] до якого входить: одноповерховий житловий будинок загальною площею 50,5 кв.м., житловою площею 20,3 кв.м. під літерою «А», Стодола «Б», Стайня «В». На обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що [INFO] померла її мама - [PERSON], після смерті якої залишилось спадкове майно, до якого входить житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] до якого входить: одноповерховий житловий будинок загальною площею 50,5 кв.м., житловою площею 20,3 кв.м. під літерою «А», Стодола «Б», Стайня «В». Позивач вважає що саме вона повинна успадковувати за померлим спадкодавцем, оскільки являється спадкоємцем за законом, спадщину належним чином прийняла, оскільки вступила в оперативне управління майном спадкодавця. Позивач [PERSON] після смерті [PERSON] звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте оформити спадщину нотаріус не зміг, оскільки виявилось, що відсутній правовстановлюючий документ на житловий будинок. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, суду подала заяву про розгляд справи в її відсутності, свої позовні вимоги підтримує повністю. Відповідач - представник Горішньослобідської сільської ради Монастириського району Тернопільської області в судове засідання не з'явився, через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи у відсутності їхнього представника, позов визнають повністю. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши доводи позовної заяви, повно та всебічно дослідивши обставини справи та докази на їх підтвердження, суд не вбачає підстав для відкладення справи і вважає можливим розглянути її на підставі наявних у справі доказів. Статтею 346 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що однією з підстав припинення права власності є смерть власника. Судом встановлено, що [INFO] в м.Монастириська Тернопільської області, у віці 67 років померла - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданого 19.08.1996 року, копія якого міститься в матеріалах справи. Після її смерті залишилось спадкове майно, до якого входить: житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою №404 від 19.08.2016 року, виданою виконкомом Горішньослобідської сільської ради Монастириського району Тернопільської області на підставі записів в погосподарській книзі №0327-3, договору (договір купівлі-продажу), складеного в с.Рідколісся Монастириського району 14.11.1984 року, за реєстром №27 та завірений секретарем виконкому Горішньослобідської сільської ради з проставлянням печатки. З довідки №454 від 29.09.2016 року вбачається, що на час смерті [PERSON] з нею проживала її дочка [PERSON], яка після смерті спадкодавця здійснювала догляд за житловим будинком. Відповідно до роз'яснень Пленуму ВСУ постанови №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК (16.01.2003р.), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (1963), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Як вбачається з матеріалів справи на час смерті [PERSON], тобто на час відкриття спадщини, був чинним ЦК Української РСР 1963 року, тому при вирішенні питання про прийняття [PERSON] спадщини у вигляді житлового будинку з надвірними будівлями та визнання за нею права власності на це майно треба керуватися ст. 549 ЦК Української РСР в якій зазначено, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном. Відповідно до вимог ст.ст. 524, 525, 526, ЦК України (1963 року), який діяв на час відкриття спадщини, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом, спадкоємство за законом має місце, коли воно не змінено заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця. Відповідно до ст. 529 ЦК Української РСР (1963 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем. Згідно з вимогами ст.ст. 548, 549 ЦК України (1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він протягом шести місяців з дня відкриття спадщини подав державній нотаріальній конторі заяву про прийняття спадщини, або якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Згідно ч. 2 ст. 553 ЦК Української РСР 1963 року вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Родинні відносини між померлою [PERSON] та [PERSON] підтверджуються свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 21.09.1960 року згідно даних якого [PERSON] є мамою [PERSON]; свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 07.09.1985 року згідно якого [PERSON] змінила своє дошлюбне прізвище «[PERSON]» на «[PERSON]». Спадкове майно [PERSON] фактично прийняла так як на час відкриття спадщини проживала разом з спадкодавцем та після її смерті здійснювала догляд за житловим будинком. Разом з тим, як слідує з листа державного нотаріуса Монастириської державної нотаріальної контори №1065/01-16 від 20.09.2016 року, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] з підстав того, що відсутній правовстановлюючий документ на будинковолодіння. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено звернення до суду за правилами позовного провадження осіб, яким нотаріус відмовив в оформленні права на спадкування. Правовою позицією, що висловлена Верховним Судом України по справі №6-137цс13 визначено, що право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. З 1966 року питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Отже, за вказаними Указом та Постановою підставою виникнення у громадян права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, що була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року (втратила чинність на підставі Наказу Держжитлокомунгоспу №56 від 13.12.1995 року), будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані, реєстрації не підлягали. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. При цьому у положенні п. 3.1 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року за №24-753/0/4-13, роз'яснено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Згідно технічного паспорта, житловий будинок з надвірними будівлями за адресою [ADDRESS], був побудований в 1937 році та придбаний спадкодавцем [PERSON] згідно договору (договір купівлі-продажу) в 1984 році. З листа Міністерства Юстиції України від 21.02.2005 року «Щодо порядку оформлення документів в разі смерті власника нерухомого майна» вбачається, що у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючі документи відсутні, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися в судовому порядку. За таких обставин, суд вважає, що позивачем доведено обставини викладені нею в позовній заяві щодо спадщини у вигляді житлового будинку з надвірними будівлями, а отже, позивач [PERSON] має право на прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1222 ЦК України передбачено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу її відкриття. Беручи до уваги вищевикладене та враховуючи те, що за час відкриття спадщини та розгляду справи в суді будь-які інші можливі спадкоємці заяв про прийняття спадщини в нотаріальну контору не подавали і жодних правовстановлюючих документів на вищезгадане майно чи право його успадкування суду не було пред'явлено, а [PERSON] фактично прийняла спадщину, тому є підстави визнати за нею право власності на спадкове майно. В судовому засіданні не встановлено підстав, що перешкоджали б в набутті права власності позивачем на спадкове майно, яким являється житловий будинок з надвірними будівлями. На підставі наведеного,

Outcome: approved