Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання. Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS]. Відповідно до довідки ЖЕКу-316 № 325/2 від 19.02.2016 року у вказаній квартирі зареєстровано три особи: вона (позивач), її мати [PERSON] та відповідач [PERSON] Позивач вказує на те, що 09.03.2010 року на прохання відповідача і за спільною домовленістю її (відповідача) було зареєстровано у спірній квартирі на три місяці. Відповідач обіцяла, що сама зніметься з реєстрації, однак цього не зробила, а в подальшому на всі нагадування відповідала відмовою. На той час відповідач мешкала з дітьми та чоловіком [PERSON] у своєму заміському будинку в [ADDRESS] З весни 2012 року відповідач почала проживати за адресою реєстрації, відмовлялась сплачувати комунальні послуги, влаштовувала постійні скандали, в зв»язку з чим вона (позивач) та її мати попросили відповідача виїхати, що вона і зробила у січні 2013 року. До 2015 року відповідач періодично з»являлась на короткий проміжок часу, з лютого 2015 року у квартирі не проживає і взагалі не з»являється. Як зазначає позивач, оскільки відповідач у спірній квартирі не проживає, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які їй не надаються, але нараховуються, в зв»язку з чим вона (позивач) змушена звернутись до суду за захистом своїх прав. Крім того, однією із причин звернення до суду є те, що відповідач отримує кредити, залишаючи домашній номер телефону та адресу спірної квартири, за якими постійно звертаються кредитори відповідача, не рідко з погрозами про виселення її (позивача) та її дітей, опис майна, травмуючи їх психіку. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] та примусово зняти її з реєстраційного обліку. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, підтримали та просили про їх задоволення. Відповідач та її представник [PERSON] в судове засідання не з'явились, про час та місце судового розгляду судом повідомлені належним чином (а.с.113, 124, 134, 135). За даних обставин суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи у відсутності відповідача та представника відповідача на підставі наявних у справі матеріалів, згідно вимог ч.4 ст.169, ч.1 ст.224 ЦПК України, проти чого не заперечували позивач та представник позивача. Третя особа [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили про їх задоволення. При цьому, зазначили, що відповідач у спірній квартирі не проживає. Заслухавши учасників судового розгляду, допитавши свідка, вивчивши письмові докази, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 11 березня 1998 року та договору дарування 2/3 частин квартири від 13 липня 2013 року позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с.9-12). Згідно довідок Ф-3 від 19.02.2016 року, від 06.04.2016 року, від 17.09.2016 року, виданих Комунальним концерном «Центр комунального сервісу» Деснянського району м.Києва, у квартирі [ADDRESS] зареєстровано 3 осіб, а саме: позивач [PERSON] - власник, [PERSON] - мати, відповідач [PERSON] - сестра (а.с.18, 107, 138). В судовому засіданні позивач та її представник просили про задоволення позову, вказуючи на те, що відповідач втратила право користування спірною квартирою внаслідок її відсутності понад один рік без поважних причин. Третя особа та його представник позовні вимоги підтримали, вказуючи на те, що дійсно відповідач не проживає у спірній квартирі більше одного року. Суд вважає, що доводи позивача в позові та її представника є обґрунтованими, з огляду на наступне. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст.319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частина 3 ст.9 ЖК України визначає, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно актів, складених ЖЕД-316 12.02.2016 року, 11.03.2016 року, 13.04.2016 року, 06.07.2016 року, 20.09.2016 року відповідач не проживає у квартирі з лютого 2015 року по теперішній час (а.с.16,17, 106, 139, 140). Відповідно до квитанцій про сплату за житлово-комунальні послуги, всі витрати за квартиру [ADDRESS] несе позивач (а.с.20-52). Як вбачається з договору оренди житлового приміщення від 27.01.2014 року, відповідач орендувала квартиру [ADDRESS] строком з 01.02.2014 року по 31.12.2015 року. Відповідно до п.1.5 цього договору, строк його дії в разі згоди сторін продовжується самостійно (а.с.75). Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов від 14.10.2014 року, складеного Службою у справах дітей Оболонської районної у м.Києві державної адміністрації, відповідач [PERSON] проживає разом з дітьми за адресою: [ADDRESS] (а.с.74). Даний факт також встановлено: висновком про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON], складеного Службою у справах дітей Оболонської районної в м.Києві державної адміністрації № 104-6997 від 23.10.2014 року; актом обстеження житлових умов від 09.04.2015 року, складеного службою у справах дітей Оболонської районної у м.Києві державної адміністрації; рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 26.02.2015 року у справі № 756/7892/14-ц за позовом [PERSON], [PERSON]., що діє в інтересах неповнолітніх [PERSON], [PERSON] до [PERSON], треті особи: Служба у справах дітей Оболонської районної в м.Києві державної адміністрації, Прокуратура Оболонського району м.Києва про позбавлення батьківських прав, вибір прізвища, визначення місця проживання дітей, зобов»язання сплатити борги по рішенню суду щодо сплати аліментів; розпорядженням Оболонської районної в м.Києві державної адміністрації від 12.05.2015 року № 241 «Про вирішення питання щодо участі батька у вихованні дітей»; висновками Оболонського РУ ГУ МВС України в м.Києві за результатами перевірки ЖЕО № 21607, № 21624, № 22401 від 25.05.2015 року та 09.06.2015 року; листом Дошкільного навчального закладу № 685 та характеристикою на вихованку [PERSON] від 19.02.2016 року, згідно адресою проживання дитини, місце проживання якої визначено з матір»ю, є: [ADDRESS]; довідкою ДНЗ № 685 від 11.04.2016 року про те, що дитина [PERSON] відвідує навчальний заклад з 02.02.2015 року по час надання довідки; довідкою Спеціалізованої школи № 14 з поглибленим вивченням німецької мови з 1-го класу від 08.04.2016 року № 74, відповідно до якої [PERSON] є учнем 7-В класу зазначеної школи (а.с.76-77, 78, 79-87, 88, 89, 90, 91, 92-93, 95, 96). Таким чином, наведені докази свідчать про те, що відповідач з 01.02.2014 року постійно проживає за адресою: [ADDRESS], тобто, по даний час відповідач у спірній квартирі не проживає без поважних причин. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], яка є матір»ю сторін, пояснила що відповідач раніше мешкала в [ADDRESS] У 2010 році відповідач попросила зареєструвати її у спірній квартирі у зв»язку з народженням молодшої дитини. Свідок зазначила, що відповідач проживала у квартирі з 2012 року по 2013 рік, між ними постійно були спори. Останні два роки відповідач у квартирі не проживає, забрала всі свої речі. Суд приймає до уваги покази свідка [PERSON], оскільки вони підтверджуються вищевказаними доказами по справі. Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про задоволення вимог [PERSON] про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки в судовому засіданні знайшов своє повне підтвердження факт непроживання відповідача у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин. При цьому суд враховує і те, що відповідач та її представник, будучи обізнаними про розгляд даної справи в суді та належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з»явились, письмових заперечень та доказів в обґрунтування таких заперечень суду не надали. Суд вважає необхідним звернути увагу і на те, що відповідачем було подано ряд клопотань, пов»язаних з розглядом даної справи. У клопотанні про забезпечення позову та з інших питань від 11.07.2016 року відповідач зазначила про те, що саме позивач зі своїм чоловіком [PERSON] у груповій змові здійснювали щодо її (відповідача) дітей фізичне насильство для того, щоб змусити її з дітьми виселитись зі спірної квартири, в зв»язку з чим вона (відповідач) була змушена звертатись до правоохоронних органів. Однак, жодних доказів на підтвердження зазначених тверджень відповідачем суду не надано. Таким чином, відповідачем не надано жодного належного доказу поважності причин її не проживання у спірній квартирі протягом строку, встановленого ст.405 ЦК України, а також відсутні докази чинення перешкод відповідачу та неповнолітнім дітям у користуванні квартирою, що дає підстави для задоволення позову в цій частині. Що стосується вимог позивача про примусове зняття відповідача з реєстрації за адресою: [ADDRESS], то дані вимоги задоволенню не підлягають в зв»зку з відсутністю правових підстав. Оскільки позов задовольняється частково, то, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial