Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON], просить ухвалити рішення, яким стягувати з останнього на її користь аліменти на її утримання в розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу), починаючи з 29.06.2012р. і до досягнення дітьми трьох років, тобто до [INFO]. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 23.09.2011р. між сторонами було укладено шлюб. З відповідачем вона проживала до серпня 2012р. і 11.10.2013р., рішенням Личаківського районного суду м. Львова їх шлюб розірвано. Від шлюбу у них є двоє дітей, [PERSON], [PERSON], [INFO], які після розлучення залишись проживати з позивачем, і які на даний час перебувають на її утриманні та утриманні її батьків. Оскільки в добровільному порядку відповідач відмовляється оплачувати її утримання та утримання дітей, і будь-які пропозиції домовитись про таку його участь є безрезультатними, просить стягувати визначений вище розмір аліментів в судовому порядку. В судовому засіданні позивач підтримала заявлені вимоги, дала пояснення аналогічні вищенаведеним. Після того, як в судовому засіданні їй стало відомо про те, що відповідач офіційно не працює та не має стабільного заробітку, просила позов задовольнити та стягувати аліменти виключно у визначеній в позовній заяві частці від його доходу. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково. Ствердив, що усвідомлює свій обов'язок по утриманню колишньої дружини та дітей, пояснив, що у нього немає офіційної роботи та стабільного заробітку, але не заперечує проти стягнення з нього коштів на утримання позивача. Вимогу в частині стягнення такого розміру аліментів з 29.06.2012р. заперечив, та погоджується сплачувати їх лише з часу пред'явлення позову. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані в ній докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, не маючи повноважень вийти за межі позовних вимог, суд в задоволенні позову відмовляє виходячи з таких підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач та відповідач, з 23.09.2011р. перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 11.10.2013р. (а.с.6). Згідно копій свідоцтв про народження (а.с.4, 5), від шлюбу у сторін народилось двоє дітей, [PERSON] та [PERSON], [INFO] Також, встановленим в судовому засіданні є той факт, що відповідач усвідомлює свій обов'язок щодо утримання дружини, з якою проживають його малолітні діти, однак на даний час офіційного заробітку у нього немає, дохід його є мінливим та нерегулярним. За юридичною природою, право подружжя на утримання, яке визначено нормами Глави 9 СК України є особливим суб'єктним правом. Причому, його реалізація можлива лише за умови настання такого факту як реєстрація шлюбу, за винятком відносин, що регламентуються ст. 91 СК України. Реалізація цього права має свою специфіку, оскільки здійснюється воно трьома способами: добровільний - при нормальному мікрокліматі у сім'ї подружжя усвідомлюють сутність та зміст правовідносин по взаємному утриманню; примусовий (аліментний) - за наявності визначених законодавцем умов надання утримання, той хто його потребує звертається до суду з позовом про стягнення аліментів (ст. 84 СК України) та договірний - особливий спосіб реалізації права подружжя на утримання на підставі укладеного між ними правочину (ст. 78 СК України). У зв'язку з цим, слід розмежовувати такі поняття як «утримання» та «аліменти». За логікою законодавця, аліменти, як різновид утримання, є визначений судом відповідний розмір грошового чи матеріального забезпечення. Тобто, стягнення аліментів є примусовим способом реалізації права на утримання. Один із примусових, аліментних способів утримання закріплено в ч. 2 ст. 84 СК України, за змістом якої, дружина з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Виходячи з правової природи будь-яких аліментних зобов'язань, в тому числі зобов'язань по утриманню дружини з якою проживає дитина, основною їх ознакою є те, що вони присуджуються або у частці від заробітку (доходу), або у твердій грошовій сумі (ч. 1 ст. 80 СК України). Встановлюючи такі різновиди аліментних зобов'язань, логіка законодавця полягала в тому, що для стягнення аліментів у частці від заробітку (доходу) необхідним є те, що платник аліментів повинен мати такий заробіток (дохід), тобто повинен бути офіційно працевлаштованим та отримувати грошові кошти з офіційних джерел доходів. Для реалізації права особи на аліменти у частці від заробітку (доходу), Постановою КМУ від 26.02.1993р. було затверджено Перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків та інших осіб. Пунктом 1 цієї Постанови визначено вичерпний перелік видів доходів як за основною роботою, так і за роботою за сумісництвом, з яких проводиться утримання аліментів. Тобто, визначені у Постанові доходи, з яких утримуються аліменти, повинні бути отримані або за основною роботою, або за роботою за сумісництвом. Логічним бачиться висновок, що відсутність такої роботи зробить неможливим виконання рішення суду, оскільки буде відсутнє джерело доходу, з якого слід стягувати аліменти. Як вже згадувалось вище, стягнення аліментів є примусовим способом реалізації права на утримання, і як випливає з самої суті аліментних зобов'язань та логіки законодавця при встановленні ним права особи на аліменти у частці від заробітку (доходу), коли офіційне джерело доходів відсутнє, неможливою є примусова реалізація такого права на утримання, оскільки відсутній жодний з перелічених у Постанові вид доходу, з якого повинні справлятись аліменти. Позитивне рішення в такому випадку буде утопією, таким, що не може бути виконаним, і як наслідок, право позивача буде захищеним лише в принципі (де-юре), однак на практиці (де-факто) воно захищеним не буде. Для захисту права позивача на утримання не лише в принципі, але й на практиці, в такому випадку законодавець встановив право на визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі. Тверда грошова сума - це відповідна (фіксована) сума коштів на утримання дитини, яка не є одноразовим платежем, а є сталою сумою, яка визначена судом, і однією з істотних обставин для визначення такого розміру аліментів є те, що у платника аліментів відсутній офіційний стабільний заробіток, і дохід його є мінливим та нерегулярним. Враховуючи те, що кінцевою вимогою, яку позивач особисто підтвердила в судовому засіданні після роз'яснення їй права на зміну предмету позовних вимог згідно ст. 31 ЦПК України, є стягнення аліментів на її утримання виключно в частці від заробітку (доходу) відповідача, який в останнього за ознаками стабільності відсутній, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та ухвалює рішення про відмову в його задоволенні в повному обсязі. При цьому, окремо звертає увагу позивача, що ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову, за своєю природою не є відмовою від її права на одержання аліментів на її утримання. Оскільки спосіб реалізації такого права позивачем вибрано невірно, суд позбавлений можливості його захистити, що в свою чергу, не позбавляє її права звернутись до суду із позовом про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, або ж навіть у частці від заробітку (доходу) відповідача, за умови що в останнього на час пред'явлення позову такий заробіток (дохід) буде наявним. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed