Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-27 00:00:00

Позивач [PERSON], звернулась до Чугуївського міського суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на ? частини квартири в порядку набувальної давності, в якій просила суд визнати за нею право власності ? частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], в порядку набувальної давності. В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначала, що вона з травня 2006 року та по теперішній час фактично проживає за адресою: [ADDRESS], добросовісно, відкрито та безперервно володіє та користується квартирою, ніхто крім неї не здійснює витрати по її утриманню, не сплачує комунальні послуги. На підставі цього, вважає за можливе визнати за нею право власності на ? частини квартири. Позивач, в судове засідання не з'явилась, належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи, через канцелярію суду надала заяву про слухання справи без її участі, позовні вимоги підтримала, просила суд позов задовольнити, та висловилась про відсутність в неї заперечень проти винесення заочного рішення. Відповідач, була своєчасно та належним чином повідомлена про місце та час судового розгляду справи шляхом направлення на адресу її проживання судових повісток про виклик (а.с. 28, 38, 45, 47, 55), а також оголошенням в газеті «Слобідський край» від 15.11.2016 року № 137 (22413) (а.с. 59), однак у судове засідання не з'явилась, причину неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності не подавала. За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст.169 ч.4, 224 ЦПК України. Дослідивши та перевіривши письмові докази по справі, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 29 березня 2007 року Чугуївським міським судом було визнано за [PERSON], право власності на спадкове майно після смерті [INFO] року її матері - [PERSON], яке складається з ? частини квартири [ADDRESS]. (а.с.12-13). Згідно листа КП «Чугуївське МБТІ» №1388 від 13.07.2016 р. власником ? частини квартири [ADDRESS], є батько Позивача, [PERSON]. (а.с. 8). [PERSON] помер [INFO] року. Факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON], як між донькою та батьком, підтверджується рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 03 березня 2007 року.(а.с.9-10). 03 грудня 2005 року [PERSON] було складено заповіт, відповідно до якого на випадок його смерті зроблено наступне розпорядження: «все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що мені буде належати і на що я за законом матиму право заповідаю [PERSON]». Заповіт посвідчено приватним нотаріусом Чугуївського районного нотаріального округу, Сіухіним І.І. Заповіт не змінювався та не відмінявся.(а.с.11). [PERSON] ніколи фактично не мешкала в спірній квартирі. Після смерті батька жодного разу не з'являлася у вказаній квартирі. Своїх спадкових прав не виявила бажання оформити. З травня 2006 року та по теперішній час Позивач фактично проживає у даній квартирі, добросовісно, відкрито та безперервно володіє та користується квартирою, здійснює витрати по її утриманню, та сплачує комунальні послуги. Згідно із ст. 325 ЦКУ, суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи, які можуть бути власниками будь-якого майна. Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до положень ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 4 цієї статті, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Чинним цивільним законодавством набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Відповідно до п.6 листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», для набуття права власності на нерухоме майно перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. При вирішенні спорів, пов'язаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати наступне: право власності на нерухоме майно можна набувати за набувальною давністю лише після 01 січня 2011 року; задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності володіння; за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5, можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Враховуючи, що Позивач вже більше ніж 10 років добросовісно володіє квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], відкрито, безперервно здійснює обслуговування квартири, доглядаючи за нею, здійснюючи необхідні ремонтні роботи, добросовісно користується, сплачує комунальні послуги, а інші особи не заявляють вимог щодо повернення вказаного нерухомого майна, і визнання права власності не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає за можливе, відповідно до чинного законодавства України, визнати за Позивачем право власності на ? частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS].

Outcome: approved