Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ПАТ «Альфа-банк», в якому просила суд визнати недійсним кредитний договір №800000131 від 03.04.2007 року, укладений між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Альфа-банк». Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що між нею та відповідачем 03.04.2007 року було укладено кредитний договір №800000131, за умовами якого позивач отримала в банку кошти в розмірі - 72 000 доларів США строком до 03.04.2022 року із сплатою відсотків в розмірі - 11% річних. Зауважує, що зазначений договір містить невідповідності його змісту актам законодавства України, ці невідповідності свідомо допущені відповідачем і націлені проти його прав та інтересів. Крім того, зауважує, що підприємницька практика є такою, що вводить оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору, а тому з врахуванням вимог ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст.ст.203, 215 ЦК України наявні підстави для визнання правочину, укладеного між сторонами, недійсним. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, з викладених у позові підстав. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що жодних доказів порушення прав позивача, ним надано не було. Суд, заслухавши сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 03 квітня 2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк», та [PERSON] було укладено кредитний договір №80000131 (а.с.9-16). Згідно п.п.2.1.-2.9. Кредитного договору, позивачу відповідачем було надано кредит у вигляді грошових коштів у доларах США на умовах, передбачених Кредитним договором, а позивач зобов'язався одержувати кошти кредиту, а також повернути їх до 03.04.2022 року, сплатити проценти за користування ними та виконати інші зобов'язання, передбачені Кредитним договором. При цьому, загальна сума кредитних коштів становить - 72 000 доларів США, строк дії договору визначено з 03.04.2007 року по 03.04.2022 року, процентну ставку за користування коштами визначено у розмірі - 11 відсотків річних, цільове призначення кредиту - проведення розрахунків за договором купівлі-продажу нерухомого майна. Також, умовами, які містяться у розділах 2 та 3 Кредитного договору врегульовано питання щодо порядку розрахунку процентів та порядку і строків повернення кредиту та обсяг прав та обов'язків сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком. Як вбачається зі змісту позовної заяви, як на підставу для задоволення своїх вимог позивач посилаючись на вимоги п.2 ч.1 ст.19 та частиною 6 цієї статті Закону України «Про захист прав споживачів», просить суд визнати дії ПАТ «Альфа-Банк» з приводу виконання кредитного договору №800000131 від 03.04.2007 року нечесною підприємницькою практикою та визнати вказаний кредитний договір недійсним. Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Також даною статтею визначені права та обов'язки сторін договору споживчого кредиту. Договором, за положеннями ст.626 ЦК України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України, передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Таким чином, кредитний договір був укладений з урахуванням волевиявлення позивача, оскільки підпис на договорі є доказом того, що сторони погодилися з його умовами. Крім того, суд вважає, що укладаючи Кредитний договір, будь-яка сторона повинна була уважно з'ясувати, на яких умовах він укладається, а тому з власної ініціативи на момент отримання коштів визначити для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не можуть безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін договору. Крім того, на обгрунтовання правомірності своїх дій банком надано суду розрахунок сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості усіх супутніх послуг від 04.08.2009 року, з яким ознайомлена позивачка [PERSON] під розпис, що вказує на дотриманні відповідачем вимог як ч.2 ст.11, так і ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» при надання кредитних послуг позивачу. Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України, передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно положень ч.ч.1, 2, 5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Згідно ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», на яку також посилається позивач, нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману. Разом з тим, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При вирішенні спору про визнання кредитного договору недійсним, судом враховувалися вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, зокрема вимоги статей 203, 215, 1054 ЦК України, статей 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Судом також враховувалися вимоги статей 536, 638 ЦК України з приводу того, чи було досягнуто між сторонами кредитного договору згоди щодо усіх істотних умов договору. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема, щодо невідповідності кредитного договору змісту актам законодавства України, порушення відповідачем вимог ч.2 ст.11, п.2 ч.1 ст.19 та її ч.6 Закону України «Про захист прав споживачів», не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а її позовні вимоги щодо визнання недійсним Кредитного договору не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених як ЦК України, так і Законом України «Про захист прав споживачів», суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову про визнання Кредитного договору № 800000131 від 03.04.2007 року недійсним, слід відмовити. Враховуючи наведене, на підставі ст. 129 Конституції України, ст.ст. 11, 15, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст. 3, 13, 203, 215, 524, 533, 626, 627, 638, 1049, 1054 ЦК України та

Outcome: dismissed