Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом про визнання недійсними кредитних договорів, мотивуючи свої вимоги тим, що укладені між нею та ПАТ «ОТП Банк» кредитний договір№ CNI-В00/055/2006 від 18.04.2006 року, кредитний договір № ML-В00/107/2007 від 27.11.2007 року, та укладені до них додаткові договори є такими, що порушують норми Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про банки і банківську діяльність», вимоги законодавства щодо здійснення валютних операцій, а отже мають бути визнані судом недійсними на підставі ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги та просив задовольнити позов в повному обсязі за вищевикладеними обставинами. Представник відповідача проти задоволення позову заперечує, посилаючись на те, що порушене право позивача не підлягає захисту у зв'язку із спливом позовної давності. Подав заяву від 26.01.2016 року про застосування у спорі позовної давності. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази та розглянувши в судовому засіданні всі обставини в їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Як встановлено в судовому засіданні, 18 квітня 2006 року між [PERSON] як позичальником та АКБ «Райффайзенбанк Україна» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк») як кредитором було укладено кредитний договір № CNI-В00/055/2006, відповідно до якого банк надає позичальникові на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти на загальну суму 440 000,00 (чотириста сорок тисяч) доларів США строком до 17 квітня 2012 року з фіксованою процентною ставкою - 10%. Для забезпечення виконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором №CNІ-В00/055/2006 від 18.04.2006 року між нею та АКБ «Райффайзенбанк Україна» 20.04.2006 року було укладено договір іпотеки №РСL-002/553/2006, відповідно до якого [PERSON] передала в заставу кредитору належне їй на праві власності нерухоме майно - квартиру [ADDRESS]; квартиру [ADDRESS]. 22 грудня 2012 року між [PERSON] та ПАТ «ОТП Банк» укладено Додатковий договір № 1 до кредитного договору № CNI-В00/055/2006 від 18.04.2006 року. Пунктом 7.3. кредитного договору № CNI-В00/055/2006 від 18.04.2006 року встановлено, що він набуває чинності з моменту підписання та діє до виконання сторонами взятих на себе зобов'язань по цьому договору в повному обсязі. 27 листопада 2007 року між [PERSON] як позичальником та АКБ «Райффайзенбанк Україна» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк») як кредитором було укладено кредитний договір № ML-В00/107/2007, відповідно до якого банк надає позичальникові на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти на загальну суму 260 000,00 (двісті шістдесят тисяч) доларів США строком до 25 листопада 2019 року з плаваючою процентною ставкою - фіксований відсоток (3,99%) + FIDR. Для забезпечення виконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором №ML-В00/107/2007 від 27.11.2007 року між [PERSON] та ЗАТ «Отп Банк»27.11.2007 року було укладено договір іпотеки № РМL-В00/107/2007, за умовами якого [PERSON] передано в заставу кредитору належне їй на праві власності нерухоме майно -квартиру [ADDRESS]. 22 грудня 2012 року між [PERSON] та ПАТ «ОТП Банк» укладено Додатковий договір № 1 до кредитного договору № ML-В00/107/2007 від 27.11.2007 року. Пунктом 7.3. кредитного договору № ML-В00/107/2007 від 27.11.2007 року встановлено, що він набуває чинності з моменту підписання та діє до виконання сторонами взятих на себе зобов'язань по цьому договору в повному обсязі. За даними виписки зі статуту ПАТ «ОТП Банк», останнє є правонаступником усіх прав та обов»язків ЗАТ «ОТП Банк», яке в свою чергу є правонаступником усіх прав та оов»язків АКБ «Райффайзенбанк Україна». Згідно з рішенням позачергових загальних зборів акціонерів від 09.10.2006 року банк змінив свою назву з АКБ «Райффайзенбанк Україна»на ЗАТ «ОТП Банк». З метою приведення статуту у відповідність до вимог Закону України «Про акціонерні товариства»від 17.09.2008 року згідно з рішенням загальних зборів акціонерів від 23.04.2009 року банк змінив свою назву з ЗАТ «ОТП Банк»на ПАТ «ОТП Банк». Відповідно ПАТ «ОТП Банк», як правонаступник АКБ «Райффайзенбанк Україна»та ЗАТ «ОТП Банк», з якими [PERSON] було укладено кредитні договори з приводу яких заявлено спір є належним відповідачем за заявленими останньою позовними вимогами. Позивач не заперечує отримання ним грошових коштів за вищезазначеними кредитними договорами. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Частиною 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу є підставою недійсності правочину. Разом із тим, відповідачем ПАТ «ОТП Банк» до постановлення рішення у даній справі заявлено про застосування у даному спорі позовної давності. Позивачем подано заперечення щодо застосування строків позовної давності із посиланням на переривання строку позовної давності пред'явленням до суду позовних заяв, зокрема: - справа № 2-4846/09 порушена у серпні 2009 року Печерським районним судом міста києва за позовом ПАТ «ОТП Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості; - справа № 2-604/10 порушена в 2010 році Староміським районним судом міста Вінниці за позовом ПАТ «ОТП Банк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитними договорами; - справа №2-6809/10 порушена в жовтні 2010 року Голосіївським районним судом міста Києва за позовом [PERSON] до ПАТ «ОТП Банк», [PERSON] про визнання договору поруки недійсним; - справа №2/2601/253/12 порушена Голосіївським районним судом м. Києва 10.03.2011 року за позовом [PERSON] до ПАТ «ОТП Банк» про розірвання кредитних договорів; - справа № 2-2340/12 порушена в липні 2012 року Печерським районним судом міста Києва за позовом ПАТ «ОТП Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості; - справа № 2-2337/12 порушена в серпні 2012 року Печерським районним судом міста Києва за позовом ПАТ «ОТП Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості; - справа № 757/5936/14-ц порушена в березні 2014 року Печерським районним судом міста Києва за заявою [PERSON] до ПАТ «ОТП Банк» про перегляд рішення Печерського районного суду міста Києва від 18.06.2013 року за нововиявленими обставинами. При цьому, Позивач не заперечував та не спростовував того факту, що перебіг строку позовної давності для визнання кредитних договорів недійсними почався з моменту їх укладення, тобто, для кредитного договору № CNI-В00/055/2006 від 18.04.2006 року - з 19.04.2006 року, для кредитного договору № ML-В00/107/2007 від 27.11.2007 року - з 27.11.2007 року. Отже, суд приходить до висновку, що строк позовної давності для пред'явлення Позивачем вимоги до суду про визнання недійсним кредитного договору № CNI-В00/055/2006 від 18.04.2006 року сплив 18.04.2009 року, для пред'явлення Позивачем вимоги до суду про визнання недійсним кредитного договору № ML-В00/107/2007 від 27.11.2007 року - 27.11.2010 року. Позивач не зазначив суду поважних причин пропуску строку позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання кредитного договору № CNI-В00/055/2006 від 18.04.2006 року та кредитного договору № ML-В00/107/2007 від 27.11.2007 року недійсними. Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. При цьому не заслуговують на увагу твердження позивача про переривання строку позовної давності, оскільки з моменту укладення спірних кредитних договорів позивач жодного разу не звертався до суду з позовом про визнання недійсними спірних кредитних договорів, а відповідач не вчинив будь-яких передбачених законом інших дій, що свідчать про переривання строку позовної давності. Пред'явлення банком позову про стягнення заборгованості за кредитним договором, пред'явлення позивачем позову до банку про розірвання кредитних договорів чи визнання недійсним договору поруки не може вважатися підставою для переривання строку позовної давності для пред'явлення позивачем позову про визнання недійсними кредитних договорів в розумінні ч. 2 ст. 264 ЦК України. Між тим, позивач звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва із позовом про визнання недійсним кредитних договорів лише 23.10.2015 року. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до ч.5 ст.267 ЦК України порушене право позивача не підлягає захисту, оскільки ним суду не повідомлені, а судом не встановлені поважні причини пропущення позовної давності. Відповідно до ч. 2, 3 ст.10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частина 1 ст.11 ЦПК України встановлює, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно із ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи викладене суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити. На підставі викладеного, ст.ст.203, 215, 256,257,261, 264, 267,1049,1054 ЦК України та

Outcome: dismissed