Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилається на те, що 02.02.2017 року вона була прийнята на посаду майстра в Приватну ремонтно - будівельну фірму «Комунальник». Пропрацювавши близько року часу, була ознайомлена із наказом №31-к від 26 січня 2018 року «Про попередження майстра будівельних та монтажних робіт [PERSON] про скорочення» про здійснення скорочення чисельності штату працівників підприємства та повідомлена в письмовій формі про те, що на підприємстві відсутні вакантні посади і у разі виникнення підходящої за кваліфікацією вакансії до закінчення двохмісячного терміну їй запропонують посаду. 29 травня 2018 року наказом № 168 - к «Про звільнення [PERSON].» її було звільнено з посади майстра будівельних та монтажних робіт у зв'язку із скороченням штату, п.1 ст.40 КЗпП України. Вважає, що звільнення відбулось незаконно, оскільки була порушена процедура звільнення, а саме вийшовши на роботу 10.04.2018 року її не повідомили про скорочення посади майстра будівельних та монтажних робіт, тобто вона виконувала роботу в повному обсязі. Крім того, на її утриманні перебуває син - [PERSON], [INFO], який визнаний особою з інвалідністю з дитинства, про що свідчить видана медико-соціальною експертною комісією довідка від 03.08.2017 року серії 12ААА № 375644. Про дану обставину вона повідомляла адміністрацію підприємства в письмовій формі. Також нею було надано копію свідоцтва про розірвання шлюбу з метою підтвердження статусу одинокої матері. Враховуючи, що її син має статус особи з інвалідністю з дитинства та навчається на денній формі навчання у Національному університеті «Львівська політехніка» та наявності у неї статусу одинокої матері, вважає, що на неї поширюються гарантії статті 184 КЗпП України, через що її звільнення з роботи відбулось з грубим порушенням законодавства. Просить поновити її на роботі майстром будівельних та монтажних робіт, стягнути з відповідача на її користь місячну зарплату за час вимушеного прогулу та судові витрати. Ухвалою суду від 26 липня 2018 року провадження по справі відкрито та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 16.08.2018 року відповідачем подано відзив на позовну заяву. В ньому просить відмовити в задоволенні позову у зв'язку з відсутністю ознак та підтвердження проведення процедури звільнення з порушенням вимог чинного законодавства України. Посилається на те, що з лютого місяця 2017 року їхнє підприємство виконувало роботи на території Дрогобицького району, Львівської області по проведенню газифікації об'єктів. 02.02.2017 року, було прийнято на роботу 7 працівників саме для виконання робіт у даній місцевості, серед яких і позивач. З січня 2018 року у зв'язку зі зменшенням обсягів виконання робіт та відсутністю відповідного фінансування, було прийнято рішення про припинення виконання робіт даним підприємством у Дрогобицькому районі. Працівники, які працювали на цій дільниці звільнилися з 19.04.2018 року за угодою сторін (п.1 ст. 36 КЗпП України). Позивача було повідомлено про скорочення чисельності штатних працівників з дотриманням вимог п.1 ст. 40 КЗпП України, а саме: штатну одиницю «Майстер будівельних та монтажних робіт» було попереджено шляхом видачі Повідомлення №28 від 26.01.2018 року та Наказу №31-к від 26.01.2018 року, з яким позивач була письмово ознайомлена. Підприємство на поштову адресу позивача рекомендованим листом відправило повідомлення від 26.03.2018 року №69 про наявність вакансії бухгалтера з проханням надати письмову відповідь про прийняття або відмову від даної пропозиції протягом 3 днів з моменту отримання. Вимогу Позивач проігнорувала не надавши жодної відповіді. Обставина наявності у позивача дитини - інваліда, була повідомлена підприємству лише 23.04.2018 року. Раніше жодної інформації у підприємства не було. Зазначена позивачем інформація про наявність статусу одинокої матері, жодним чином не була підтверджена. 28.08.2018 року позивачем [PERSON] було подано відповідь на відзив. В якій зазначає, що обов'язок дотримання вимог законодавства, зокрема перевіряти інформацію про наявність в особи, яка підлягає звільненню статусу одинокої матері лежить виключно на працедавцю. Просила суд при застосуванні ст. 184 КЗпП застосувати аналогію закону із нормою ст.18-3 ЗУ «Про державну допомогу сім'ям з дітьми». В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала подану нею позовну заяву з підстав, зазначених у заявах по суті справи, просила позов задоволити. Представник відповідача Черниш Д.В. в судовому засідання просила відмовити в задоволенні позову, у зв'язку з безпідставністю. Третя особа Корзун А.М. в судове засідання не з'явився, подав клопотання про розгляд справи без його участі. Заслухавши думку учасників судового розгляду, оглянувши матеріали справи, суд встановив наступне. Позивач [PERSON] 02.02.2017 року була прийнята на посаду майстра в приватну ремонтно - будівельну фірму «Комунальник». 26.01.2018 року позивач [PERSON] отримала письмове попередження № 28 та під розписку ознайомлена з наказом № 31-к «Про попередження майстра будівельних та монтажних робіт [PERSON] про скорочення» про те, що займана нею посада підлягає скороченню відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України, з 26.03.2018 року. 26.03.2018 року відповідачем надіслано позивачу повідомлення №69 про наявність вакансії бухгалтера з проханням надати письмову відповідь про прийняття або відмову від даної пропозиції протягом 3 днів з моменту отримання. Відповіді отримано не було. 29.05.2018 року наказом № 168 - к «Про звільнення [PERSON].» позивача було звільнено з посади майстра будівельних та монтажних робіт у зв'язку із скороченням штату, п.1 ст.40 КЗпП України. Статтею 184 КЗпП на яку посилається позивач як на підставу свої вимог, регламентовано заборону звільнення одиноких жінок і жінок які мають дитину з інвалідністю. Термін «одинока матір» на законодавчому рівні не визначено. В даному випадку позивач орієнтувала суд на положення п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 р. № 9, за яким одинокою матір'ю вважають жінку, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама. Однак, попри те, що ППВСУ за характером нормотворення не є джерелом права, в основі розуміння поняття одинока матір - це жінка, яка має дитину. Однак, за обставинами справи, син позивачки втратив правовий статус дитини 24.07.2017 року, тобто за пів року до початку процедури звільнення позивачки. А відтак і вона втратила статус матері із критеріями, визначеними ст.184 КЗпП. Аналогічний підхід й у застовуванні статусу дитини інваліда до сина позивачки. Зрозуміло, що відповідач в такому випадку позбавлений обов'язку дотримання гарантій визначених згаданою статтею Кодексу. При цьому, наданий позивачкою акт №144 про проживання особи без реєстрації та інші документальні докази, не спростовують наведеного. Підтвердження факту, що батько не приймає участі у вихованні сина, не сплачує аліменти на не допомагає матеріально, в даному випадку втрачає сенс. У відповіді на відзив позивачка зазначила про необхідність застосування до спірних правовідносин аналогії Закону. Але така, згідно вимог ч.9 ст.10 ЦПК України застосовується у подібних за змістом відносинах. Наведений для цього Закон України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» таким вважати не можна, адже ним встановлюються додаткові соціальні гарантії для дітей, які після досягнення повноліття продовжують навчання. При цьому ці гарантії добровільно бере на себе тільки держава, а не нав'язує їх іншим суб'єктам цивільних відносин. Суд також не приймає до уваги посилання позивача на незаконність дій відповідача щодо її звільнення у зв'язку із скороченням штату працівників за відсутності факту ліквідації підприємства, оскільки право визначати чисельність і штат працівників належить тільки власникові або уповноваженому ним органу, який має право, на свій розсуд, вносити зміни в штатний розпис. Згідно ч.3 ст.64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Дії відповідача цілком відповідають положенням ст. 49-2 КЗпП України, за якими про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці та пропонують працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Перевіряючи обставини, на які посилалась позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, суд дійшов до висновку про те, що твердження останньої про порушення трудового законодавства при звільненні, спростовується дослідженими доказами по справі. З цього слідує відсутність передбачених законом, обґрунтованих підстав для задоволення базової вимоги про поновлення звільненого працівника на роботі. У зв'язку з цим і вимога про стягнення суми середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, що має похідний характер, не підлягає задоволенню. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: dismissed