Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-04 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: розірвати шлюб, зареєстрований між нею і [PERSON] відділом РАЦС Подільського районного управління юстиції у м. Києві, 03 липня 2009 року, запис № 426; стягнути з [PERSON] аліменти на її користь, на утримання їхньої малолітньої дитини - [PERSON], [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі 3000 гривень щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що між нею і [PERSON] відділом РАЦС Подільського районного управління юстиції у м. Києві, 03 липня 2009 року, зареєстрований шлюб. Від цього шлюбу мають дитину: [PERSON], [INFO], який проживає з нею. Спільне життя з відповідачем не склалося, після реєстрації шлюбу поступово почало погіршуватись, перестали розуміти один одного, почали виникати сварки та суперечки, спільне господарство між подружжям не ведеться, крім того відповідач не приймав та не приймає участі у вихованні дитини. Починаючи з весни 2012 року, відповідач фактично припинив надання матеріальної допомоги на утримання дитини. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд задовольнити позов в повному обсязі. Пояснила суду, що [PERSON], [INFO] проживає разом з нею, всі витрати на харчування дитини лягають на неї. З понеділка по п`ятницю дитина проживає разом з нею, на вихідні дні сина забирає батько. Зазначила, що бажає записати сина на гурток спортивних танців, у зв`язку з чим їй потрібні додаткові грошові кошти. Відповідач щомісячно сплачує кошти за відвідування дитини садочок, а також надає щомісячно 300 гривень, купує дитині одяг, однак він їй не подобається. Вона бажає всі витрати по утриманню взяти на себе, особисто вирішувати питання щодо одягу, харчування дитини, відвідування садочка та гуртків, у зв`язку з чим нею заявлена сума аліментів у розмірі 3000 гривень. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, не заперечував щодо розірвання шлюбу з позивачем, однак не визнав у повному обсязі вимоги щодо стягнення аліментів, посилаючись на підстави викладені у заперенях на позов, долучених до матеріалів справи (а.с.21-24). Додатково пояснив, що за час перебування у шлюбі з позивачем, у них народився син [PERSON], [INFO], який після припинення шлюбних відносин, на прохання позивачки, залишився проживати разом з нею. Кожного тижня з п'ятниці по понеділок, він забирає дитину на вихідні до себе. В цей період часу, він доглядає та приймає активну участь в розвитку сина, витрачає більше коштів на утримання дитини ніж позивачка. Також, він сплачує додаткові витрати на утримання дитини у дитячому садку в розмірі 300 гривень щомісячно. Зазначив, що на протязі дня дитина харчується в дитячому садку, та проводить там більшу частину часу, матері залишається нагодувати сина один раз у вечері, в той час, як у вихідні дні, така турбота лягає на нього. Він також купує дитині необхідні для навчання речі та одяг. Суд, вислухавши пояснення позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 03 липня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований відділом РАЦС Подільського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 426, (Свідоцтво про шлюб від 03.04.2009 року, серія [NUMBER]) (а.с.9). Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - [PERSON], [INFO] (а.с.10). За правилом частини 2 статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною 2 статті 114 Сімейного кодексу України передбачено, що у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Судом встановлено, що сторони не проживають разом з травня 2012 року, з цього часу не підтримують сімейно-шлюбні стосунки, не ведуть спільне господарство, не мають спільного бюджету. Сторони наполягають на розірванні шлюбу, переконані, що примирення між ними не відбудеться. Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. За таких обставин, коли обов'язки дружини та чоловіка зі спільного піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги припинені, подальше збереження шлюбу є не можливим. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що причини з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї стали не можливим, оскільки тривалий час сторони не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, спільного господарства не ведуть, поновлювати сімейно-шлюбні відносини наміру не мають, тому позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу з [PERSON] підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Частиною 9 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно з вимогами ст. 181 Сімейного кодексу України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій або натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Судом встановлено, що позивач проживає за адресою: [ADDRESS], разом з дитиною, частково її утримує. Відповідач проживає від дитини окремо, офіційно не працює, в той же час активно приймає участь у вихованні та утриманні сина, що також не заперечувалось позивачем в судовому засіданні. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що малолітній [PERSON] з понеділка по п'ятницю кожного тижня проживає разом з матір`ю, в цей період часу відвідує дошкільний навчальний заклад. У період часу суботи - неділі щотижня, а в непоодиноких випадках і з п`ятниці по понеділок, малолітній [PERSON] проживає у батька, відповідача, який займається його вихованням, купує одяг, продукти харчування, належним чином виконує свої батьківські обов'язки. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення аліментів з [PERSON] на утримання сина задоволенню не підлягають, оскільки як мати так і батько утримують свою неповнолітню дитину, тобто між останніми досягнуто відповідних домовленостей щодо способів участі у вихованні та утриманні дитини. Бажання позивача взяти на себе усі витрати по утриманню дитини, не є підставою для задоволення її позовних вимог, оскільки буде порушувати права відповідача, як батька дитини, н участь у вихованні та утриманні дитин. У відповідності до вимог ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243 гривні 60 копійок, що були сплачені позивачем за позовними вимогами про розірвання шлюбу. Крім На підставі викладеного,

Outcome: partial