Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до ДП «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» про визнання незаконним та скасування наказу від 23.12.2016 року №1058 про звільнення, поновлення на роботі на посаді головного лікаря медичного центру Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України», стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В позові позивач зазначила, що з вона з 2008 року займає посаду головного лікаря Медичного центру ДП «Миколавїський морський торговельний центр Адміністрація морських портів України», а с 06.01.2013 року є головного лікаря медичного центру Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України». 23.12.2016 року наказом №1058 її звільнено з займаної посади згідно п. 9 ст. 36 КЗпП та п. 6 ч.1 ст. 29 Закону України «Про запобігання корупції», у зв'язку з набранням законної сили постанови апеляційного суду Миколаївської області від 05.12.2016 року та на виконання вимог ч. 4 ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції». Вважає наказ незаконним винесеним з порушенням вимог трудового законодавства та Закону України «Про запобігання корупції». Так, постановою апеляційного суду Миколаївської області від 05.12.2016 року її було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, пов'язаного з корупцією, передбаченого ч.2 ст. 172-7 КУпАП, у зв'язку з прийняттям рішення щодо призначення обов'язків головного лікаря на час її відпустки зятя [PERSON], в умовах реального конфлікту та застосовано адміністративне стягнення, без застосування додаткового стягнення у виді позбавлення права займати певні посади або займатися певною діяльністю. Проте, її було звільнено з посади, тобто було застосовано два стягнення за одне і теж саме порушення. При цьому, в супереч вимог ст.ст. 27, 28, 29 Закону України «Про запобігання корупції» ні їй, ні [PERSON] не було запропоновано переведення на іншу посаду, що виключає пряме підпорядкування, хоча у відповідності до штатного розпису медичного центру такі посади були. При цьому, відповідно до ч.2 ст. 27 Закону України «Про запобігання корупції», у разі неможливості такого переведення, звільняється особа, яка перебуває у підпорядкуванні. Крім того, в порушення ч.3 ст. 65 Закону України «Про запобігання корупції» не було проведено жодного розслідування, відносно неї, як особи, яка вчинила корупційне правопорушення. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, підтвердила викладені обставини, просила про задоволення вимог. В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі посилаючись на те, що наказом №1058 від 23.12.2016 року позивача звільнено з займаної посади згідно п. 9 ст. 36 КЗпП, якою передбачено, що підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені іншими законами та п. 6 ст. 29 Закону України «Про запобігання корупції», якою встановлено, що зовнішнє врегулювання конфлікту інтересів здійснюється шляхом звільнення особи. Так, у позивача наявний реальний конфлікт інтересів у розумінні ч.1 ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції». Ця обставина встановлена постановою апеляційного суду Миколаївської області від 05.12.2016 року, якою [PERSON] було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, пов'язаного з корупцією, передбаченого ч.2 ст. 172-7 КУпАП та накладено адміністративне стягнення. При цьому, дії відповідача чітко регламентуються Законом України «Про запобігання корупції» та Методичними рекомендаціями, затвердженими Рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції №2 від 14.07.2016 року. В порушення Закону України «Про запобігання корупції» ні позивач, ні близька їй особа, не скористалися своїм правом щодо вжиття самостійних заходів щодо врегулювання наявного реального конфлікту інтересів, а продовжували працювати на своїх посадах. При цьому, станом на 23.12.2016 року вакантні посади, які б за своїми характеристиками відповідали особистим та професійним якостям [PERSON] були відсутні. Крім того, позивачем допущені й інше не менш суттєве порушення, за що наказом №765 від 07.10.2016 року їй було оголошено догану за неналежне виконання посадових обов'язків. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного: Як встановлено судом, позивач [PERSON], перебувала в трудових відносинах з Миколаївською філією ДП «Адміністрація морських портів України» з 2013 року, коли наказом начальника адміністрації ММП № 67/0 від 16 серпня 2013 року була переведена на посаду головного лікаря медичного центру. Наказом №1058 від 23.12.2016 року [PERSON] було звільнено з посади головного лікаря медичного центру відповідно до п. 9 ст. 36 КЗпП України та п. 6 ст. 29 Закону України «Про запобігання корупції». Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог позивача щодо незаконності її звільнення, суд встановив наступне. 27.09.2016 року відносно [PERSON], працівниками поліції було складено протокол про притягнення до адміністративної відповідальності, у зв'язку з тим, що [PERSON], перебуваючи на посаді головного лікаря медичного центру МФ ДП «АМПУ», маючи у підпорядкуванні свого зятя [PERSON], який займав посаду завідуючого поліклінічного відділення медичного центру, 09.06.2015 року на період своєї відпустки з 22.06.15 по 24.07.15 року, подала рапорт на ім'я виконуючого обов'язки МФ ДП «АМПУ» про надання дозволу на переведення [PERSON] на посаду головного лікаря медичного центру. Наказом виконуючого обов'язки МФ ДП «АМПУ» [PERSON] був призначений на посаду головного лікаря медичного центру, де він отримав доплату у розмірі 3260,70 гривень. Такі дії позивачки працівниками поліції були кваліфіковані за ст. 172-7 ч.2 КУпАП. Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 05.12.2016 року [PERSON] визнано винною в скоєнні даного адміністративного проступку та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу. В подальшому, 23.12.2016 року позивача було звільнено з займаної посади, підставою для звільнення стало набрання законної сили постанови апеляційного суду Миколаївської області від 05.12.2016 року, якою [PERSON] було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, пов'язаного з корупцією, передбаченого ч.2 ст. 172-7 КУпАП, а саме порушення вимог щодо запобігання та врегулювання конфліктів інтересів та на виконання вимог ч. 4 ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції» щодо врегулювання конфлікту інтересів. В силу п.9 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є підстави, передбачені іншими законами. Отже, підставою звільнення позивача, стали підстави передбачені Законом України «Про запобігання корупції». Згідно ч.4 ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції» безпосередній керівник або керівник органу, до повноважень якого належить звільнення/ініціювання звільнення з посади, якому стало відомо про конфлікт інтересів підлеглої йому особи, зобов'язаний вжити передбачені цим Законом заходи для запобігання та врегулювання конфлікту інтересів такої особи. Відповідно до ч.1 ст. 29 Закону України «Про запобігання корупції» зовнішнє врегулювання конфлікту інтересів здійснюється шляхом:1) усунення особи від виконання завдання, вчинення дій, прийняття рішення чи участі в його прийнятті в умовах реального чи потенційного конфлікту інтересів; 2) застосування зовнішнього контролю за виконанням особою відповідного завдання, вчиненням нею певних дій чи прийняття рішень; 3) обмеження доступу особи до певної інформації; 4) перегляду обсягу службових повноважень особи; 5) переведення особи на іншу посаду; 6) звільнення особи. Між тим, приймаючи рішення про звільнення позивача, тимчасово виконуючий обов'язки начальника адміністрації МФ ДП «АМПУ» не дотримався положень вище вказаних норм та допустив порушення процедур щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів передбачених розділом V Закону України «Про запобігання корупції» та розділу XI щодо відповідальності за корупційні або пов'язані з корупцією правопорушення та усунення їх наслідків Так, згідно положень ч.3 ст. 65 Закону України «Про запобігання корупції» з метою виявлення причин та умов, що сприяли вчиненню корупційного або пов'язаного з корупцією правопорушення або невиконання вимог цього Закону в іншій спосіб, за поданням спеціально уповноваженого суб'єкта у сфері протидії корупції або приписом Національного агентства рішення керівника органу, підприємства, установи, організації, в якому працює особа, яка вчинила таке правопорушення, проводиться службове розслідування в порядку визначеному Кабінетом Міністрів України. Між тим, як встановлено в судовому засіданні службове розслідування з метою виявлення причин та умов, що сприяли вчиненню корупційного правопорушення позивачкою, не проводилось. Як випливає зі змісту статті 34 Закону України «Про запобігання корупції», переведення та звільнення особи уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи можливо лише за умови - наявності реального чи потенційного конфлікту інтересів у її діяльності, постійний характер такого конфлікту, неможливість врегулювати конфлікт в інший спосіб передбачений ч.1 ст.29 Закону, в тому числі через відсутність згоди на переведення або на позбавлення приватного інтересу. Між тим, як встановлено в судовому засіданні тимчасово виконуючий обов'язки МФ ДП «АМПУ» при прийнятті рішення про звільнення позивачки, на вимоги вказаної норми права уваги не звернув та не з'ясував чи носив постійний характер реальний конфлікт інтересів, який виник у [PERSON] під час звернення з рапортом про призначення [PERSON] на посаду виконуючого обов'язки головного лікаря медичного центру, а крім того не застосував та не намагався застосувати, інших способів вирішення конфлікту, передбачених ч.1 ст.29 Закону, крім звільнення, яка є крайньою мірою у врегулюванні конфлікту інтересів. Згідно до ст.43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ст.5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. За таких обставин суд дійшов переконання, що наказ № 67/0 від 16 серпня 2013 року про звільнення позивача є не законним, а порушене право позивачки підлягає відновленню шляхом поновлення її на роботі. Крім того, поновлення позивача на роботі є підставою для стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, з 23.12.2016 року по день ухвалення судом рішення - 30.05.2017 року, що становить 106 днів. При цьому розмір середнього заробітку необхідно проводити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 з наступними змінами. Згідно пунктів 2, 5 цього Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи із його заробітної плати за два останніх відпрацьованих місяця, які передували звільненню, а нарахування середньої заробітної плати проводиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. Як вбачається з довідки відповідача (розрахунок Таб [NUMBER] [PERSON].) за два останніх місяця роботи позивача до звільнення (жовтень і листопад 2016 року) середньоденна заробітна плата дорівнює 776,32 грн., а компенсація середньої заробітної плати за весь час вимушеного прогулу, становить 82289,92 грн. (776,32 грн.х106 днів). Таким чином, з відповідача на користь позивач підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 82289,92 грн. Таким чином, на підставі викладеного, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того, приймаючи до уваги, що позивачка при пред'явленні позову була звільнена від сплати судового збору, на підставі ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», на виконання вимог ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в загальному розмірі 1462,90грн.

Outcome: approved