Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому, з урахування уточнень, просить визнати за позивачем право власності на 125/350 частин кв. [ADDRESS]. В обґрунтування позову позивач зазначила, що 24.05.2012 року рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], укладений 20.11.1987 року у Дзержинському відділі РАЦС ХМУЮ, актовий запис №1459. Від цього шлюбу мають дочок - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Діти проживають разом з позивачем. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24.05.2012 року було задоволено позовні вимоги про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої [PERSON] в розмірі 500,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Після розірвання шлюбу у спільній сумісній власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] залишилась квартира [ADDRESS], яка була придбана ними за 350 млн крб.. під час шлюбу за договором купівлі-продажу від 14.12.1995 року та зареєстрована в КП «ХМ БТІ» за [PERSON] В цей же день було укладено договір купівлі-продажу [ADDRESS], згідно якого [PERSON], [PERSON] та [PERSON] продали вищевказану квартиру за 300 млн крб. Здійснивши продаж квартири в цей же день вони придбали квартиру [ADDRESS] за 350 млн крб. Позивач та відповідач добавили 50 млн крб. на купівлю вказаної квартири. Отже частки співвласників: по 125/350 частин квартири позивачу та відповідачу та 100/350 частин [PERSON] Відповідач добровільно не бажає поділити майно, тому позивач хоче визначити свою частку у спільній сумісній власності. Тому вимушена звернутись до суду з вказаним позовом. 28.08.2014 року до суду звернулась третя особа [PERSON] з позовом до [PERSON] та [PERSON], в якому, з урахуванням уточнень, просила визнати за нею право власності на 100/350 частин кв. [ADDRESS]. В обґрунтування позову посилалась на обставини, викладені в позові [PERSON] 19.09.2014 року до суду звернувся [PERSON] з зустрічним позовом до [PERSON], в якому просив визнати за ним право власності на 1/2 частину кв. [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначив, що 20.11.1987 року між сторонами укладено шлюб, який рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20.11.1987 року розірвано. 14.12.1995 року подружжям на підставі договору купівлі-продажу придбано квартиру кв. [ADDRESS]. Вважає, що спірна квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя та належить у рівних частинах кожному з подружжя. Ухвалою суду від 26.09.2013 року зустрічний позов та позов третьої особи об'єднано з первісним позовом в одне провадження. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник підтримали заявлений позов, просили його задовольнити. Позов третьої особи визнали в повному обсязі. Проти зустрічного позову заперечували частково, просили виділити [PERSON] 125/350 частин спірної квартири. Відповідач [PERSON] та його представник позовні вимоги [PERSON] визнали. В задоволенні позову [PERSON] просили відмовити, посилаючись на те, що квартира придбана подружжям та є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Також нею пропущено строк позовної давності на звернення з позовом до суду. Третя особа із самостійними вимогами [PERSON] свій позов підтримала, просила його задовольнити. Позов [PERSON] визнала в повному обсязі. Позов [PERSON] визнала частково, з підстав зазначених в її позові. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та докази, надані в обґрунтування позову приходить до наступного. Судом встановлено, що рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24.05.2012 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], укладений 20.11.1987 року у Дзержинському відділі РАЦС ХМУЮ, актовий запис №1459. Від цього шлюбу мають дочок - [PERSON], [INFO] та [PERSON] [INFO]. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24.05.2012 року було задоволено позовні вимоги про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої [PERSON] в розмірі 500,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Як вбачається з свідоцтва про право власності на житло від 17.11.1995 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належала квартира [ADDRESS] (а.с.7). Відповідно до рішення виконавчого комітету Московської районної ради м. Харкова від 05.12.1995 року, [PERSON] дозволено від імені неповнолітньої дочки [PERSON] [INFO] оформити договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] та підписати його (а.с.8). Згідно договору купівлі-продажу від 14.12.1995 року, [ADDRESS] [PERSON] була продана за 300 млн крб. (а.с.9). Відповідно до договору купівлі-продажу від 14.12.1995 року [PERSON] придбала кв. [ADDRESS] за 350 млн крб., яка зареєстрована в КП «ХМ БТІ» за [PERSON] (а.с.21). Вказана квартира придбана позивачем за кошти від продажу [ADDRESS], яка була об'єктом спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] На підставі ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Домовленістю між сторонами іншого не встановлено. Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше співвласників, належить їм на праві спільної власності (спільне майно). На підставі статті 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 3 ст. 358 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Згідно ст.ст. 11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. В судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами, що [PERSON] та [PERSON] після продажу квартири [ADDRESS] додали 50 млн крб. та придбали за ці кошти кв. [ADDRESS]. Отже частка [PERSON] дорівнює 100/350 частин спірної квартири. Стосовно посилань відповідача на пропущення строків позовної давності [PERSON] суд приходить до наступного. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлює тривалістю у три роки. Згідно ст.261 ЦК України, у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття. Частиною 1 ст.261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила. 31.03.2006 року [PERSON] виповнилося 18 років. Під час купівлі спірної квартири їй було 7 років. Про те, що квартира придбана на частину коштів, які належали їй, [PERSON] дізналась у грудні 2012 р. після розірвання шлюбу між сторонами та коли стало питання про поділ майна, а отже немає підстав для задоволення заяви відповідача про застосування строків давності. На підставі викладеного, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі. Стосовно позовних вимог [PERSON] та [PERSON] суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що зазначена квартира була придбана в інтересах сім'ї, за нормами ст.ст.60,61,70,41 СК України 250/350 частин квартири є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, кожен з них має рівні права на володіння, користування та розпорядження цією часткою, оскільки не встановлено домовленості між ними щодо будь-яких умов, що обмежують або виключають ці права. За таких обставин суд приходить до висновку про визнання права власності по 125/350 частин спірної квартири за кожним з подружжя. Питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд вирішує відповідно до положень ст. 88 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial