Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із вищезазначеним позовом, у якому просить суд розірвати укладений з відповідачем шлюб. В обгрунтування вказаних позовних вимог позивач посилається на те, що між нею та відповідачем зареєстровано шлюб, від якого сторони мають малолітню дитину. Через непорозуміння та різні погляди на життя вони з відповідачем припинили подружні стосунки, мешкають окремо, спільного господарства не ведуть. Подальше збереження родини, з урахуванням їх з відповідачем відносин, вважає неможливим, через що просить суд шлюб розірвати. Водночас, позивач просить суд про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання малолітньої дитини у розмірі однієї третини заробітку (доходу) платника аліментів, але, не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення повноліття дитини. В обґрунтування вказаних позовних вимог позивач посилається на те, що, сторони є батьками малолітньої доньки, [PERSON] , [INFO] . Після припинення шлюбних відносин з відповідачем, сторони мешкають окремо, спільного господарства не ведуть, дитина мешкає разом із позивачкою та знаходиться на її утриманні. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, обов`язок батька по утриманню дитини не виконує, через що позивач змушена звернутися із даним позовом до суду. В судове засідання позивач не з`явилась, надала суду письмову заяву, у якій зазначила про те, що підтримує позов у повному обсязі, та просить суд здійснити розгляд справи за її відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав суду письмову заяву, у якій просив суд здійснити розгляд справи за його відсутності, та ухвалити рішення з урахуванням обставин, зазначених ним у відзиві на позов. 10.02.2020р. відповідач надав суду відзив на позов, у якому визнав позов про розірвання шлюбу, та, частково визнав позов про стягнення аліментів на утримання дитини, зокрема, не заперечував проти стягнення з нього аліментів на утримання доньки на користь позивачки у розмірі 1/6 частки його заробітку (доходу), посилаючись на те, що, до звернення позивачки до суду він надавав матеріальну допомогу на утримання доньки, а також має на утриманні літніх батьків, [PERSON] та [PERSON] . 02.03.2020р. позивач надала суду відповідь на відзив, у якій зазначила про те, що, зазначені у відзиві обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. Вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов наступного висновку. Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Як встановлено судом в ході розгляду справи, згідно свідоцтва про шлюб, виданого Баглійським відділом РАЦС Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області, 11.08.2006р. зареєстровано шлюб між позивачем [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) та відповідачем [PERSON] . Згідно свідоцтва про народження, виданого Південним районним у м.Кам`янське відділом державної РАЦС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, сторони є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] . Згідно Акту №2728, складеного 13.11.2019р. співробітниками КП КМР «Управляюча компанія по обслуговуванню житлового фонду», малолітня [PERSON] , [INFO] , проживає разом із матір`ю без реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки, наданої адресно-довідковим підрозділом ГУДМС України в Дніпропетровській області, відповідач [PERSON] є зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] . Згідно письмових пояснень позивача, подружні стосунки з відповідачем припинені. Оскільки подружжя втратило почуття любові один до одного, та, має різні погляди на сімейне життя, позивач вважає, що, подальше збереження шлюбу є неможливим. Вказані обставини, встановлені судом, свідчать про те, що, між сторонами виникли правовідносини, які регулюються наступними нормами права. Згідно ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження - є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України. Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ст.112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно роз`яснень, наданих у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Згідно ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно ст.114 СК України, у разі розірвання шлюбу органом державної реєстрації актів цивільного стану шлюб припиняється у день реєстрації розірвання шлюбу. У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Як встановлено судом, на час розгляду справи сторони мешкають окремо, спільного господарства не ведуть, дитина проживає разом із позивачкою. Згідно письмових пояснень, наданих сторонами, подружні стосунки сторін припинені; кожен зі сторін вважає, що, подальше збереження шлюбу є неможливим. З урахуванням викладеного, суд, з`ясувавши фактичні взаємини подружжя та дійсні причини позову; приймаючи до уваги наявність у подружжя малолітньої дитини, дійшов висновку про те, що, даний позов про розірвання шлюбу є таким, що підлягає задоволенню, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження їх шлюбу суперечило б інтересам кожного з них. При цьому, задовольняючи позовні вимоги про розірвання шлюбу, суд, при розподілі судових витрат вважає необхідним, на підставі ст.141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь позивача понесені останнім, та, документально підтверджені судові витрати, а саме судовий збір, сплачений позивачем у розмірі 768,40 грн. Щодо позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.1,2,3 ст.181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно ч.1 ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Згідно ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ч.1 ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ч.17 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15.05.2006р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України про розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч.3 ст.181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачуються щомісяця. Відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Як встановлено судом в ході розгляду справи, на час розгляду справи сторони мешкають окремо, дитина проживає разом із позивачкою. На момент розгляду справи домовленості між батьками дитини щодо її утримання - не досягнуто. Згідно письмових пояснень відповідача, останній працює на ВАТ «Дніпровський металургійний комбінат ім.Дзержинського», отримує відповідний дохід, відповідно до чого має можливість надавати дитині матеріальну допомогу. Як вбачається з довідки, наданої Відділом з питань інфраструктурного розвитку Карнаухівського старостинського округу Камянської міської ради від 06.02.2020р., відповідач є зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] , де мешкає разом із непрацездатними батьками. Враховуючи вищевикладені, встановлені судом в ході розгляду справи обставини, суд дійшов висновку про те, що, дійсно мають місце наведені позивачкою обставини, якими остання обґрунтовує свої позовні вимоги в частині стягнення аліментів, суд, враховуючи також обставини, визначені ст. 182 СК України, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову про стягнення аліментів у розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але, не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки позивач та відповідач мають рівні права та обов`язки щодо своєї дитини, забезпечення інтересів якої є основним обов`язком батьків. Водночас, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд, приймаючи до уваги те, що, позивача звільнено від сплати судового збору, вважає необхідним, на підставі ч.6 ст.141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 840, 80 грн. На підставі викладеного, суд,

Outcome: approved