Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON], в якому просила, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 3 грудня 2013 року, визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], посвідчений 9 грудня 2004 року державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Фурман Л.А. за реєстровим №3302. Позов мотивовано тим, що її батько - [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Четвертою Львівською державною нотаріальною конторою 10 червня 1999 року за реєстровим №2012, купив квартиру [ADDRESS] та зареєстрував вказаний договір у Львівському бюро технічної інвентаризації 24 червня 1999 року за реєстровим №3256. 5 березня 1996 року батько переніс інсульт, внаслідок чого не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. В подальшому, 9 грудня 2004 року батько подарував своєму племіннику, відповідачу у справі, спірну квартиру. Проте, з метою приховання правочину відповідач не повідомив Будинкоуправління №4 КЕВ м. Львова про зміну власника вказаної квартири та не отримав будинкової книги на таку. Зазначила, що батько підписував договір дарування у стані, коли не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними, тому, про укладення такого нічого не пригадував. Тому 13 жовтня 2009 року [PERSON] заповів їй квартиру [ADDRESS] та 11 грудня 2009 року зареєстрував її постійне місце проживання у вказаній квартирі. Після смерті батька звернулася до нотаріуса для оформлення спадщини, де й довідалася про існування оскаржуваного договору дарування. Крім цього, ознайомившись із спірним договором, переконалась, що підпис дарувальника не схожий на підпис її батька. Відповідач [PERSON] пред'явив до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON], в якій просив, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 9 лютого 2015 року, усунути перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] в м. Львові шляхом її виселення з цієї квартири без надання іншого житлового приміщення. Позов обґрунтував тим, що спірна квартира належить йому на праві приватної власності на підставі договору дарування, укладеного між ним та [PERSON], посвідченого 9 грудня 2004 року державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Фурман Л.А. та зареєстрованого в реєстрі за №3302. У спірній квартирі не проживав, лише навідувався до дядька та приносив йому продукти харчування. Зазначив, що разом з матір'ю, сестрою [PERSON], доглядали останнього, оскільки він протягом останніх років життя хворів. Інші родичі від нього відмовилися, а донька, [PERSON], навідувалася до батька вкрай рідко та не допомагала йому. [INFO] року [PERSON] помер. Після смерті [PERSON] довго не навідувався до спірної квартири, однак, надав позивачу [PERSON] ключі від квартири для того, щоб змогла забрати речі свого батька. Прийшовши у квартиру, побачив, що в ній проживає [PERSON], яка повідомила, що має намір надалі там проживати, оскільки іншого житла не має. Згодом дізнався, що 14 грудня 2009 року [PERSON] зареєструвалася у квартирі, згоди на що він не давав. В подальшому, 24 грудня 2013 року Сихівським районним судом м. Львова ухвалено постанову, що набрала законної сили, якою зобов'язано Сихівський районний відділ у м. Львові ГУ Державної міграційної служби України у Львівській області зняти [PERSON] з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] що й було зроблено 3 лютого 2015 року. Зазначив, що позивач за первісним позовом проживає у спірній квартирі неправомірно, а тому, повинна бути виселена з такої без надання іншого житлового приміщення. Позивач за первісним позовом [PERSON] та представник позивача [PERSON] первісний позов підтримали із підстав, що у такому викладені, просили суд позов задовольнити, у задоволенні зустрічного позову - відмовити. Позивач додатково пояснила, що почала проживати з батьком у спірній квартирі з квітня - травня 2005 року та доглядала за ним. Після інсульту стан здоров'я батька погіршився, були випадки, коли останній не пам'ятав адреси свого проживання. Крім цього, у грудні 2004 року батьку робили операцію в лікарні м. Винники, після якої він поводив себе неадекватно. Вважає, що договір дарування вчинений в стані, коли батько не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Зазначила, що заповіт від 10 червня 1999 року, яким батько заповів все майно відповідачу за первісним позовом, вчинений, коли той був у неадекватному стані. Крім цього, вважає, що батько оскаржуваного договору дарування особисто не підписував. Відповідач за первісним позовом [PERSON] та представник відповідача [PERSON] первісний позов не визнали, зустрічний позов підтримали. Надали пояснення, аналогічні за змістом викладеним у зустрічній позовній заяві та заяві про зменшення позовних вимог. Відповідач надав пояснення про те, що хоч і його дядько [PERSON] був нервовий, однак, як на період укладення договору дарування, так і в повсякденному житті був адекватний. Коли у 1996 році в [PERSON] стався інсульт, то за ним доглядала його мати, яка була дядьку рідною сестрою. Щодо заповіту складеного на позивача за первісним позовом [PERSON] та її реєстрації у спірній квартирі, зазначив, що такі були вчинені дядьком для того, щоб йому дали спокій, проте він знав, що вже не є власником вказаної квартири. Просив суд зустрічний позов задовольнити, у задоволенні первісного позову відмовити. Третя особа державний нотаріус Четвертої Львівської державної контори Фурман Л.А. в судове засідання не з'явилась, подала до суду письмові пояснення, в яких зазначила, що перед складанням та посвідченням договору дарування спілкувалася з дарувальником за відсутності сторонніх осіб, які б могли вплинути на його волю. Вказала, що усі можливі наслідки укладення договору дарування [PERSON] були роз'ясненні, про що останній власноручно зазначив у заяві. Сумнівів щодо дієздатності дарувальника у неї не було. Проти задоволення позову заперечила, просила розглядати справу за її відсутності. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, прийшов до висновку, що в задоволенні первісного позову необхідно відмовити, зустрічний - задовольнити з таких підстав. Судом встановлено, що на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Четвертою Львівської державною нотаріальною конторою 10 червня 1999 року та зареєстрованого в реєстрі за №2012, [PERSON] належала квартира [ADDRESS], що підтверджується реєстраційним свідоцтвом, виданим Львівським обласним бюро технічної інвентаризації 24 червня 1999 року, та витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 5 листопада 2004 року /Т. 1 а.с.108, 109/. Крім цього, 10 червня 1999 року [PERSON] за первісним позовом вчинено заповіт, який посвідчено державним нотаріусом Четвертої Львівської державної контори Фурман Л.А., за яким усе майно заповів своєму племіннику [PERSON], доньку [PERSON] - спадщини позбавив /Т. 1 а.с. 104/. В подальшому, 9 грудня 2004 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір дарування належної йому на праві власності квартири [ADDRESS], який був посвідчений державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Фурман Л.А. та зареєстрований в реєстрі за №3302 /Т.1 а.с.7/. Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи саме в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Із заяви [PERSON] від 22 листопада 2004 року, поданої державному нотаріусу Четвертої Львівської державної нотаріальної контори, видно, що такий був попереджений про усі можливі наслідки укладення договору дарування, а факт вчинення ним вказаного правочину є усвідомленим та добровільним /Т. 1 а.с. 101/. Даний факт підтвердила державний нотаріус Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Фурман Л.А. в поданих до суду письмових поясненнях /Т.1 а.с.97/. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що є сестрою [PERSON] Спірна квартира була придбана братом у 1998 році після розлучення з дружиною, до того останній проживав на [ADDRESS]. Після розлучення суд визнав право власності [PERSON] на частку в квартирі, в якій проживав під час шлюбу, та після продажу квартири кожен з подружжя купив собі іншу квартиру. Оскаржуваний договір дарування квартири був укладений у 2004 році, а перед тим на її сина, [PERSON], брат склав заповіт. Зазначила, що на час укладення оскаржуваного договору її брат в неадекватному стані не перебував, постійно приймав лікарські засоби, однак, не потребував постійного стороннього догляду, лише допомогу по господарству, яку вона надавала йому завжди як була потреба. Вказала також, що [PERSON] деколи жалівся на дочку. Згідно з актом посмертної судово-психіатричної експертизи № 245 від 30 квітня 2014 року, [PERSON] в момент підписання договору дарування, посвідченого нотаріусом 9 грудня 2004 року, хронічним психічним захворюванням чи недоумством не страждав, виявляв ознаки органічного емоційно-лабільного розладу, міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними /Т. 1 а.с. 183-192/. В судовому засіданні експерт [PERSON] вищевказаний акт підтримав та роз'яснив, що дійсно [PERSON] мав певне відхилення, проте діагноз останнього не відноситься до важких психічних розладів, розлад не позбавляв соціального функціонування, міг виникнути внаслідок гіпертонічної хвороби. В ході експертизи було встановлено, що [PERSON] у 2006 році писав заяву щодо санаторно-курортного лікування, що свідчило про його нормальний психічний стан. Коливань психічного розладу бути не може, без лікування психічний розлад не зникає. З висновку № 618 криміналістичної експертизи з дослідження підписів за матеріалами вказаної справи, складеного 4 червня 2015 року судовим експертом Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз [PERSON], вбачається, що на оригіналі договору дарування квартири [ADDRESS], укладеного між [PERSON] та [PERSON] 9 грудня 2004 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Фурман Л.А. та зареєстрованого в реєстрі за №3302, виконані самим [PERSON] під впливом «природних збиваючих» факторів (хворобливий стан виконавця) /Т. 2 а.с. 37-40/. В судовому засіданні експерт [PERSON] висновок підтримала та роз'яснила, що зміни в почерку [PERSON] зумовлені порушенням координації рухів, що може бути під впливом хворобливого стану, в тому числі, фізіологічної хвороби. Вказала, що під час проведенням експертизи ознайомлювалася зі всіма матеріалами справи, в тому числі з висновком посмертної судово-психіатричної експертизи. Суд прийшов до переконання, що відсутні підстави вважати проведені у справі експертизи неповними, неясними, необґрунтованими, чи такими, що суперечить іншим матеріалам справи або викликають сумніви у своїй правильності. Експерти в судовому засіданні роз'яснили висновки, дали однозначні відповіді на додаткові запитання. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що [PERSON] у момент укладення оскаржуваного договору не перебував у такому стані, що не міг розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, заповіт підписав особисто, у зв'язку з чим позовні вимоги про визнання договору дарування недійсним є безпідставними та не можуть бути судом задоволені. Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 317, ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправне позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 150 ЖК України встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], яка йому належить на праві приватної власності на підставі договору дарування від 9 грудня 2004 року, який 11 січня 2005 року зареєстрований у Львівському обласному державному комунальному бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки. Вказане підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно та витягом з державного реєстру правочинів /Т. 1 а.с.73, 74/. В ході розгляду справи судом встановлено, що в спірній квартирі проживає [PERSON] без надання дозволу на те [PERSON] Постановою Сихівського районного суду м. Львова від 24 грудня 2013 року позов [PERSON] до Сихівського районного відділу у м. Львові Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області задоволено, визнано дії ВГІРФО Сихівського РВ ЛМУ УМВС України у Львівській області щодо реєстрації місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS], неправомірними, зобов'язано відповідача зняти [PERSON] з реєстрації місця проживання за вказаною адресою /Т.2 а.с.16-18/. На виконання постанови суду [PERSON] 3 лютого 2015 року знята з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] що підтверджується відповідною відміткою в будинковій книзі /Т. 2 а.с. 12-15/. Відповідно до ст. 158 ЖК України, користування жилим приміщенням у квартирі, що належить громадянинові на праві приватної власності, можливе тільки на підставі договору найму житлового приміщення. Власник квартири, позивач за зустрічним позовом [PERSON], не укладав з [PERSON] жодних договорів, які б давали останній право користуватися належним власнику житлом для проживання. Згідно з ч. 3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Посилання відповідача за зустрічним позовом на заповіт, укладений 13 жовтня 2009 року та зареєстрований в реєстрі за № 1-1724, яким [PERSON] заповів усе своє майно [PERSON] є необґрунтованими, оскільки, як встановлено судом, спірна квартира на момент складання заповіту [PERSON] на праві власності вже не належала. За таких обставин, [PERSON] без будь-яких правових підстав проживає у спірній квартирі, не має права користування цією квартирою, чим порушує право власності позивача за зустрічним позовом, а тому, суд дійшов висновку, що остання підлягає виселенню на підставі ч. 3 ст. 116 ЖК України. Таким чином, вимоги позивача за зустрічним позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення з квартири без надання іншого житлового приміщення є обґрунтованими та такі необхідно задовольнити. Крім цього, з [PERSON] та користь [PERSON] необхідно стягнути витрати, понесені у зв'язку зі сплатою судового збору, у розмірі 229, 40 грн.

Outcome: approved