Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-29 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог (а.с.129-132), просить суд: визнати автомобіль [NUMBER], номер шасі TMBCA41Z2BB152691 спільним майном подружжя; стягнути з [PERSON] грошову компенсацію вартості ? частини автомобіля [NUMBER], номер шасі TMBCA41Z2BB152691 яка становить 141 130 гривень 35 копійок; автомобіль [NUMBER], номер шасі TMBCA41Z2BB152691 залишити у власність [PERSON] Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 08 липня 2000 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 21 грудня 2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Від шлюбу мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], який після розірвання шлюбу проживав з нею та відповідачем за адресою: м. Київ, вул. Алма-Атинська, буд.39 А, кв. 146. Вказана квартира, є однокімнатною, загальною площею 54,30 кв. м., належить їй та відповідачу в рівних частинах відповідно до свідоцтва про право власності виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчим органом Київської міської ради (Київською міської державної адміністрації) 12 вересня 2005 року на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 09 вересня 2005 року № 1698-С/КІ. У їхній квартирі вони з відповідачем та сином проживали до 08 квітня 2015 року. Починаючи з лютого 2015 року відповідач почав зловживати спиртними напоями, відбувалися постійні сварки. А 08 квітня 2015 року вона та син не змогли потрапити у власне житло так як відповідач змінив замки від вхідної двері та відключив дверний дзвоник. У зв'язку з цим вона викликала працівників міліції та написала заяву про вчинене кримінальне правопорушення. Але не дивлячись на це потрапити до власного житла вона та син так не змогли. Хоча у квартирі залишилися її особисті речі, спільне майно придбане за час шлюбу, особисті речі їхньої дитини [PERSON] У зв'язку з цим вона неодноразово зверталася до правоохоронних органів із відповідними заявами для відновлення своїх порушених прав, але постійно отримувала відмови. По сьогоднішній день доступу до квартири вона з сином не мають. Хоча стаття 47 Конституції України гарантує, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. В даному випадку рішення щодо їхнього з сином виселення з квартири не було. Крім речей, які ними були придбані за спільні кошти та залишилися у квартирі №146 у будинку №39 А по вул. Алма-Атинська у місті Києві, за час шлюбу, за кредитні кошти, ними був придбаний автомобіль [NUMBER], номер шасі TMBCA41Z2BB152691. Так, 03 лютого 2011 року між Публічним акціонерним товариством «[PERSON] МКБ» та [PERSON] було укладено кредитний договір №CARsd/03325 відповідно до якого банк надав позичальнику кредит для придбання автомобіля у розмірі 121 830 гривень. Крім цього, 03 лютого 2011 року між Публічним акціонерним товариством «[PERSON] МКБ» та [PERSON] було укладено договір застави транспортного засобу, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу [PERSON] Відповідно до звіту про оцінку майна №RS18-160331-017 від 31 березня 2016 року ринкова вартість автомобіля [NUMBER] становить 282 260,70 гривень. 08 квітня 2015 року, тобто, до моменту здійсненні відповідачем перешкод їй та сину у користуванні квартирою №146 у будинку №39 по вул. Алма-Атинська у місті Києві, не дивлячись на розірвання шлюбу, вони продовжували вести спільне господарство, розподіляли їхні з відповідачем прибутки, розпоряджалися їхнім майном, зокрема, автомобілем марки «Skoda Oktavia А5» чорного кольору д.н.з кА8657СЕ, номер шасі TMBCA41Z2BB152691. Вказане підтверджується квитанціями про оплату комунальних послуг, власноручно написаною 26 листопада 2013 року заявою відповідачем начальнику відділення №2 AT «[PERSON] банк МКБ» стосовно надання льотного періоду по оплаті тіла кредиту у зв'язку з операцією дружини а також іншими доказами. Позивач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві, заяві про зменшення розміру позовних вимог, просила позов задовольнити. Пояснила суду, що перебувала з відповідачем у шлюбі. В 2012 році вона подала позов про розірвання шлюбу, але вони примирилися та стали знову проживати разом. До квітня 2015 року вони проживали разом, вели спільне господарство. В грудні 2014 року відповідач почав сильно пити та вона була змушена разом з дитиною переїхати до батьків. В квітні 2015 року відповідач з матірю поміняли замки у дверях. В подальшому, відповідач сказав, що надасть ключі, але не зробив цього. Зазначила, що в 2005 році вона придбала квартиру, а в 2011 році ними було оформлено кредит на придбання автомобіля, де вона виступала поручителем. Кошти за кредитним договором вони погашали спільно. Крім того, вони спільно з відповідачем працювали в СПД «Таксі», що і був їх спільним бізнесом. До квітня 2015 року вони проживали спільно, вели спільне господарство. Також, зазначила, що ще у шлюбі вона інколи була вимушена проживати у батьків, так як відповідач їй погрожував, бив її та сильно зловживав алкогольними напоями. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві, заяві про зменшення розміру позовних вимог, додаткових письмових поясненнях, просив позов задовольнити. Відповідач, представник відповідача, в судовому засіданні проти позову заперечували, з підстав викладених у запереченні проти позову та запереченні проти позовних вимог позивача, письмових поясненнях, долучених до матеріалів справи. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, подав до суду заяву про слухання цивільної справи у відсутність представника третьої особи. Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 08 липня 2000 року сторони уклали шлюб. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. 03 лютого 2011 року між Публічним акціонерним товариством «[PERSON] МКБ» та [PERSON] було укладено кредитний договір №CARsd/03325, за яким банк надав позичальнику [PERSON] кредит у розмірі 121\~830,00 гривень на придбання транспортного засобу - «Skoda Oktavia А5», д.н.з АА8657СЕ, номер шасі TMBCA41Z2BB152691, а позичальник отримує кредит та зобовязується повернути його до 03 лютого 2018 року (а.с.11-23). 03 лютого 2011 року між Публічним акціонерним товариством «[PERSON] МКБ» та [PERSON] було укладено договір застави транспортного засобу №CARsd/03325/S-1, який забезпечував вимогу заставодержателя ПАТ «[PERSON] МКБ», яка випливає з кредитного договору № CARsd/03325 від 03 лютого 2011 року із всіма змінами і доповненнями до нього, укладеного заставодержателем та заставодавцем [PERSON] як позичальником за кредитним договором (а.с.24-34). Крім того, в рахунок забезпечення виконання кредитного договору з боку позичальника, 03 лютого 2011 року між ПАТ «[PERSON] МКБ» та [PERSON] було укладено договір поруки № CARsd/03325/S-2. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, автомобіль «Skoda Oktavia А5», д.н.з АА8657СЕ було зареєстровано на праві власності за [PERSON] (а.с.35). Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 грудня 2012 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.10). 07 травня 2015 року між Публічним акціонерним товариством «[PERSON] МКБ» та [PERSON] було укладено договір про розірвання договору поруки № CARsd/03325/S-2 від 03 лютого 2011 року, за яким вказаний договір поруки було розірвано. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.3 ст. 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджається майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладанні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 68 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст. 69 СК). Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.1 ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Як роз`яснено в п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Як встановлено в судовому засіданні та не заперечувалось сторонами, спірний автомобіль придбаний за час перебування сторін у шлюбі, у звязку з чим виходячи з позиції сторін спору, суд враховує, що визнані сторонами обставини не підлягають доказуванню, в розумінні ч. 1 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України. Таким чином, автомобіль марки «Skoda Oktavia А5», д.н.з АА8657СЕ був придбаний [PERSON] в період шлюбу з [PERSON] та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Частиною 2 та 3 ст. 70 Сімейного кодексу України встановлено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Як роз`яснено у п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток. Заперечуючи проти заявлених позовних вимог щодо визначення частки кожного з подружжя у поділі спільного автомобіля, сторона відповідача посилається на те, що після розірвання шлюбу сторони фактично проживали окремо, а всі кошти по кредиту сплачувалися виключно [PERSON], погашення кредиту здійснено також [PERSON]., будь-яких шлюбних відносин та спільного господарства сторони не мали. При цьому, в судовому засіданні позивачем заперечувався факт припинення шлюбних відносин після розірвання шлюбу та було зазначено, про те, що після розірвання шлюбу до квітня 2015 року вона проживала спільно з відповідачем, вела з ним спільне господарство та мала спільний бюджет. У сімейному праві існує два поняття припинення шлюбу це момент припинення шлюбу і час припинення шлюбу. Судова практика знає і таке поняття, як фактичне припинення шлюбу, шлюбних відносин. Встановлення часу, з якого подружжя припинило спільне життя, ведення спільного господарства має велике значення і при офіційному розірванні шлюбу, суд повинен цей час (момент) встановити. Від цього залежить доля майна, яке придбано в період, коли шлюб хоча і не розірвано в установленому законом порядку, але фактично спільне життя припинилося і подружжя проживає окремо. Як розяснено в правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-486цс16 від 27 квітня 2016 року, «Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сімї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. У подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержаний за рахунок останніх автомобіль, внаслідок укладення кредитного договору, також виникає зобовязання в інтересах сім'ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники». Будучи допитаною в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що проживає в тому ж підїзді, що і позивач. Позивач проживала з відповідачем та сином з 2005 року. Саме з цього періоду вона їх знає. Вона бачила, що вони мають автомобіль. Позивач проживала в будинку разом з відповідачем приблизно до квітня 2015 року. До квітня 2015 року будь-яких випадків того, що позивач не проживала тривалий час в квартирі не було, а їхнього сина вона постійно бачила у дворі. Зазначила, що сильно в їхнє сімейне життя вона не втручалася, проте знає, що відповідач випивав. Про розлучення позивача та відповідача вона дізнавалася нещодавно в 2016 році. Свідок [PERSON] пояснила суду, що являється матірю відповідача. Кошти за автомобіль завжди сплачував її син. В 2013, 2014 році позивач та відповідач не мали коштів для погашення кредиту та брали реструктуризацію у банку. Також відповідач брав у неї кошти та вона в 2013 році давала йому 5000 гривень, в 2015 році вона також надавала кошти, загалом 20\~000 гривень. В жовтні 2012 році її син зателефонував їй та сказав, що позивач забрала всі речі та пішла. Зазначила, що ще з весни 2012 року позивач не проживала у квартирі, а жила у матері. Після цього вони не примирялися та спільно не проживали. Одного разу позивач навіть взяла авто на декілька місяців, при цьому ні разу не сплатила грошові кошти за нього. 07 травня 2015 року був розірваний договір поруки з позивачем. Тоді саме вона надала кошти сину для погашення кредиту та стала поручителем за договором. З матеріалів справи вбачається, що 14 листопада 2013 року [PERSON] звертався до відділення АТ «[PERSON] МКБ» із заявою, з проханням надати пільговий період по сплаті тіла кредиту по причині тимчасового безробіття та проведення операції його дружині, на яку були потрібні кошти (а.с.107). Згідно довідки від 12 березня 2016 року, виданої ПАТ «[PERSON] МКБ», станом на 12 березня 2016 року зобовязання за кредитним договором № CARsd/03325 від 03 лютого 2011 року позичальника перед АТ «[PERSON] МКБ» виконані в повному обсязі. Верховний Суд України у свої постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-486цс16 дійшов висновку, що у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержаний за рахунок останніх автомобіль, внаслідок укладення кредитного договору, також виникає зобовязання в інтересах сім'ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідачки 1/2 частини вартості спірного автомобіля, суд першої інстанції, з висновком якого погодилися суди апеляційної та касаційної інстанцій, дійшов правильного висновку, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, цінним майном, а відповідачка розпорядилася ним на власний розсуд без письмової згоди позивача, а тому позивач має право на 1/2 грошової компенсації вартості спірного транспортного засобу. Однак, судами не було взято до уваги, що праву на спільну сумісну власність грошових коштів, отриманих внаслідок реалізації автомобіля, кореспондується боргове зобовязання повернення кредитних коштів, отриманих на придбання спірного транспортного засобу. Для правильного вирішення справи необхідно встановити за рахунок кого з подружжя здійснювалося погашення їх спільного боргу, чи не вносились відповідачкою її особисті кошти в рахунок погашення кредитного зобовязань, чи не зміниться розмір компенсації внаслідок відчуження спільного сумісного майна внаслідок врахування внесених у рахунок виконання спільного боргу іншим із подружжя особистих коштів. З вищевикладених обставин вбачається, що дійсно погашення грошових коштів за кредитним договором №2706/0708/71-483 від 31 липня 2008 року, здійснювалось також і після розірвання шлюбу між сторонами. В той же час наданою [PERSON] заявою, адресованою банку, фактично підтверджується продовження шлюбно-сімейних відносин між сторонами після розірвання шлюбу. В той же час, інших належних та допустимих доказів, з яких суд мав би можливість достовірно встановити час фактичного припинення шлюбних відносин, ведення спільного господарства після розірвання шлюбу, сторонами у справі суду не надано, а з показів допитаних в судовому засіданні свідків та з пояснень сторін не встановлено. За вказаних обставин суд позбавлений можливості достовірно встановити час фактичного припинення шлюбних відносин та ведення спільного господарства між сторонами, щоб в свою чергу підтверджувало б чи спростовувало б факт погашення кредиту лише відповідачем після офіційного розірвання шлюбу. Покази свідка [PERSON] не можуть бути прийняті судом в якості підтвердження відсутності шлюбних відносин та спільного господарства між сторонами, оскільки свідок є матірю відповідача та фактично не підтвердила достовірність не проживання сторін спільно після розірвання шлюбу, а свідок [PERSON], яка була сусідкою сторін, підтвердила лише факт проживання позивача з дитиною в квартирі [ADDRESS], яка належить сторонам на праві власності, у рівних частках. Відповідно ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Обєктом поділу майна подружжя виступає автомобіль марки «Skoda Oktavia А5», д.н.з АА8657СЕ, що в розумінні ч. 2 ст. 183 Цивільного кодексу України є неподільною річчю, оскільки виділити в натурі частку майна без втрати її цільового призначення не можна. Як роз`яснено в п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. В підтвердження вартості обєкту поділу стороною позивача було надано звіт про оцінку майна № RS18-160331-017 від 31 березня 2016 року, складеного ТОВ «АКР-КОНСАЛТ», згідно якого ринкова вартість КТЗ становить, без ПДВ, 282\~260,70 гривень (а.с.133-134). Відповідно до ч. 2, 4 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв'язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об'єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно з ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. В той же час, наданий стороною позивача звіт про оцінку автомобіля не може бути прийнятий судом в якості належного та допустимого доказу в розрізі даного спору, оскільки вказаний звіт було складено без огляду транспортного засобу, транспортний засіб не було досліджено, при визначенні вартості було застосовано порівняльний метод, у звязку з чим обєктивність визначення ринкової вартості автомобіля є сумнівним. Відповідно до висновку (акт) з експертної оцінки від 12 березня 2016 року, складеного експертом оцінювачем [PERSON], який діяв від імені ТОВ «Укральянс», вартість транспортного засобу «Skoda Oktavia А5», д.н.з АА8657СЕ складає 112 460,40 гривень (а.с.159). Вказаний висновок було складено в результаті проведення огляду спірного транспортного засобу та вважається належним доказом визначення реальної вартості автомобіля, враховуючи те, що вказаний огляд проводився з метою відчуження спірного автомобіля, а автомобіль в подальшому було реалізовано, у звязку з чим в розрізі даного спору приймає до уваги саме наданий висновок (акт) з експертної оцінки майна. Як розяснено в п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. №11 «Про судову практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. Таким чином, враховуючи принципи справедливості, добросовісності та розумності, згідно з якими здійснюється цивільно-правове регулювання суспільних відносин та які визначають характер поведінки учасників з точки зору необхідності сумлінного здійснення ними своїх цивільних прав і виконання цивільних обов`язків, шанування прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства, турботи про власні інтереси, а також права та інтереси інших учасників з метою недопущення їх порушення, закріплення адекватного захисту права або інтересу, суд вважає що позовні вимоги про визнання спірного автомобіля спільним майном сторін та стягнення з [PERSON] грошової компенсації вартості ? частини автомобіля знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, не спростований стороною відповідача. В той же час, суд вважає за необхідне здійснити захист цивільних прав та інтересів позивача у спосіб визначений Цивільним та Сімейним кодексом України шляхом визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, його поділу з виділенням відповідних часток та стягнення в рахунок компенсації частини вартості майна на користь позивача у розмірі 56\~230 гривень 20 копійок, що становить ? вартості частини автомобіля, визначеного на підставі висновку (акту) з експертної оцінки від 12 березня 2016 року, складеного експертом оцінювачем [PERSON], який діяв від імені ТОВ «УКРАЛЬЯНС». Щодо заявлених позовних вимог про залишення спірного автомобіля у власності відповідача, то вказані вимоги задоволенню не підлягають, оскільки спірний автомобіль був реалізований, що не заперечувалося стороною відповідача в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Аналізуючи вищевикладені доводи в їх сукупності, оцінивши належність та допустимість кожного доказу в їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] до [PERSON], третя особа: Публічне акціонерне товариством «[PERSON] МКБ» про поділ спільного майна подружжя. Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, у звязку з частковим задоволенням позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає до стягненню судовий збір у розмірі 563 гривні 60 копійок. На підставі викладеного та

Outcome: partial