Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свій позов обґрунтовує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 17.10.2012 року ? частки квартири її чоловіком [PERSON] та свідоцтва про право власності на житло від 27.11.2007 року на ? частку квартири, в якій зареєстрований з 2013 року, але не проживає її син [PERSON] Вказує, що реєстрація останнього порушує її право власності на нерухоме майно, перешкоджає їй належним чином користуватися та розпоряджатися квартирою. На підставі, наведеного, просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою № 5 в будинку № 63-а по вул.. Гнідавській в м.Луцьку. Позивач [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, заявлені позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, не заперечує проти задоволення позову. У відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу за відсутності осіб, які беруть участь у справі не здійснюється. Зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 17.10.2012 року ? частки квартири її чоловіком [PERSON] та свідоцтва про право власності на житло від 27.11.2007 року на ? частку квартири (а.с. 5-9). З будинкової книги на зазначену квартиру також вбачається, що у ній зареєстрований син позивача [PERSON] (а.с. 14-16). При перевірці ЛВП ГУНП у Волинській області за адресою м.Луцьк, вул.Гнідавська, 63-а/5 за заявою [PERSON] опитані сусіди підтвердили пояснення останньої, що [PERSON] за вказаною адресою не проживає з 2004 року (а.с.12, 13). Відповідно до ст.ст.\~319\~\~ч.1,\~321\~ч.1,\~391 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та права розпорядження своїм майном. Права власника квартири визначені\~ст. 383 ЦК України\~та\~ст. 150 ЖК України, згідно з якими власник має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб, розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За змістом ч.1\~ст. 405 ЦК України\~та ч.1\~ст. 156 ЖК України\~члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у\~квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником, а якщо такої угоди не було укладено, то - нарівні з власником. Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином,\~вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст.\~71,\~72,\~116,\~156 ЖК України;\~ст. 405 ЦК України). Саме таку правову позицію висловила\~колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у рішенні від 31 січня 2011 року та Верховний Суд України в постанові від 16.01.2012 року. У відповідності до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. На основі викладеного суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити, визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою № 5 по вул.. Гнідавській, 63-а в м.Луцьку. На підставі ст.ст.319, 321, 383, 391, 405 ЦК України, ст.156 ЖК України,

Outcome: approved