Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до Теребовлянської міської ради Тернопільської області, в якому просить визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті [INFO] її матері [PERSON] право власності на житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами, що в [ADDRESS] . Позивач не може отримати свідоцтво про право власності на вказане майно через відсутність державної реєстрації права власності на житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами. У підготовче судове засідання позивач не з`явилася, у позові вказала про розгляд справи за її відсутності, просить позов задовольнити. Відповідач Теребовлянська міська рада Тернопільської областіу судове засідання не з`явилась, подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності та визнання позову. Теребовлянська державна нотаріальна контора в судове засідання не з`явилась, хоча про час та місце розгляду справи в суді повідомлялася належним чином. Суд, дослідивши та оцінивши докази, встановив Позивач [PERSON] є дочкою [PERSON] та [PERSON] . Житловий будинок в [ADDRESS] належить до робітничого двору, власником якого був [PERSON] . На день його смерті у вказаному житлі була зареєстрована та проживала [PERSON] Зазначене підтверджується довідками Теребовлянської міської ради Тернопільської області від 04.11.2021 року № 09 - 04/02/211, 09 - 04/02/212. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», до правовідносин, що виникли до прийняття 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність», застосовується чинне на той час законодавство. Так, відповідно до законодавства, діючого до прийняття 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність», права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Згідно з ст. 13 Закону Української РСР «Про сільську раду депутатів трудящих Української РСР» 1968 року зі змінами на вказані ради було покладено обов`язок здійснення обліку населення та ведення за встановленими формами погосподарських книг. Таким чином, записи у погосподарських книгах, визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності на житлові споруди. Спеціальним нормативним актом, який визначав порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах є Вказівки по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13.04.1979 № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені Центральним статистичним управлінням СРСР 12.05.1985 № 5-24/26 (далі - Вказівки № 5-24/26), та Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені постановою Державного комітету статистики СРСР від 25.05.1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69), які були замінені Інструкцією з ведення погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених наказом Міністерства статистики України від 22.02.1995 № 48. Згідно із зазначеними Вказівками суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працюють у колгоспі, але не є членами колгоспу, відносяться до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників. Оскільки спірний житловий будинок з господарськими спорудами відносився до суспільної групи робітничий двір, тому положення статей 120, 123 ЦК УРСР застосуванню не підлягають, оскільки майнові правовідносини господарства робітника були врегульовані загальними нормами цивільного, земельного та сімейного права. Він не мав статусу колгоспного двору, а тому немає підстав застосування до правовідносин у цій справі норм ЦК УРСР 1963 року, у тому числі за аналогією закону. Відтак, слід керуватися вимогами Кодексу про шлюб та сім`ю УРСР 1969 року, за яким суб`єктами права спільної сумісної власності вважалося подружжя. Так, згідно з ч.1 ст.22 даного Кодексу майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до ч.1 ст.28 Кодексу про шлюб та сім`ю УРСР в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Таким чином, житловий будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] належав подружжю [PERSON] та [PERSON] в рівних частках по 1/2 частці кожному. [INFO] помер [PERSON] , що є часом відкриття спадщини на належне йому майно. Належну йому частку у зазначеному житловому будинку успадкувала його дружина, скільки з ним спільно проживала на день смерті. 20.06.1997 року [PERSON] склала заповіт, яким заповіла житловий будинок, який знаходиться в с. Семенів Теребовлянського району, позивачу [PERSON] . [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про її смерть серії [NUMBER] , що є часом відкриття спадщини на належне їй майно, тобто на даний житловий будинок за законом. Відповідно до зведеного акту вартості будинків, господарських будівель та споруд вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS] складає 87958 грн. Позивач [PERSON] звернулася до Теребовлянської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , однак у видачі їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом відмовлено у зв`язку з тим, що відсутнє та не зареєстроване право власності на житловий будинок, який розташований в [ADDRESS] на ім`я [PERSON] . У справах Теребовлянської державної нотаріальної контори знаходиться спадкова справа № 299/1999 від 13 жовтня 1999 року, заведена за заявою спадкоємця за заповітом [PERSON] , на ім`я якої 13 жовтня 1999 року за реєстровим №1 - 2008 на підставі заповіту, посвідченого секретарем виконкому Підгайчицької сільської ради Теребовлянського району Тернопільської області від 20 червня 1997 року за реєстровим №16 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Спадкоємцем за заповітом також є [PERSON] , яка спадщину прийняла на підставі рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 20 липня 2021 року, справа № 606/2522/20. Інші спадкоємці не зверталися. Судові витрати позивач просить залишити за нею. Відповідно до прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року (пункти 4, 5) кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. За змістом частини першої статті 529 ЦК УРСР, який діяв на час відкриття спадщини, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народжена після його смерті. Згідно зі статтею 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ч.1, 2 ст. 524 ЦК УРСР 1963 року, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом; спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Статтею 41 Конституції України гарантовано право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною першою статті 316 ЦК України поняття права власності визначено як право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Аналізуючи зазначені обставини, визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача, слід задовольнити у повному обсязі.

Outcome: approved