Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] міської ради Тернопільської області, в якому просить визнати за нею право власності на житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами, що в с.Плебанівка, вул.Лугова,92, Теребовлянського району Тернопільської області, як за спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON], який помер 1 березня 2014 року, та як за спадкоємцем за законом після смерті [PERSON], яка померла 30 березня 2017 року. Позивач не може отримати свідоцтво про право власності на спадкове майно через відсутність правовстановлюючих документів та реєстрації права власності на зазначений житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами за колгоспоним двором, який складався із чотирьох членів. У судове засідання позивач [PERSON] не з»явилась, у позові вказала про розгляд справи за її відсутності, просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] міська рада Тернопільської області у підготовче судове засідання не з»явилась, подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності та визнання позову. Суд, дослідивши та оцінивши докази, встановив Житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в с.Плебанівка, вул.Лугова,92, Теребовлянського району Тернопільської області належить до колгоспного двору, головою якого була [PERSON], а членами [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Зазначене підтверджується довідкою [PERSON] міської ради Тернопільської області від 17 вересня 2018 року № 473, постановою приватного нотаріуса Теребовлянського районного нотаріального округу про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 8 лютого 2018 року № 135/02-31. Відповідно до ч.1 ст.120 ЦК України 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Таким чином, голові колгоспного двору та його членам належало по ? частки у майні колгоспного двору, що складався із житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в с.Плебанівка, вул.Лугова,92, Теребовлянського району Тернопільської області. Спадкодавець [PERSON] 14 лютого 2006 року склав заповіт, яким заповів ? житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в с.Плебанівка, вул.Лугова,92, Теребовлянського району Тернопільської області, та все його майно [PERSON] ([PERSON], [PERSON]) [PERSON]. 1 березня 2014 року [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про його смерть серії І-ИД № 168647. Після його смерті відкрилась спадщина, яка складалась із ? частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в с.Плебанівка, вул.Лугова,92, Теребовлянського району Тернопільської області. Згідно з ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах- уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини Позивач [PERSON] та одночасно спадкоємець майна [PERSON] за адресою с.Плебанівка, вул.Лугова,92, Теребовлянського району Тернопільської області зареєстрована з 15 червня 2016 року. Доказів про те, що [PERSON] прийняла спадщину відповідно до вимог закону після смерті [PERSON], позивачем не подано. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач у позові зазначила, що інші члени колгоспного двору, тобто її батьки [PERSON] та [PERSON] втратили право на частку у майні колгоспного двору, тобто у житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами в с.Плебанівка, вул.Лугова,92, Теребовлянського району Тернопільської області, оскільки вони з 1990 року за вказаною адресою не проживають, не ведуть спільного господарства, що підтверджується довідкою [PERSON] міської ради Тернопільської області від 17 вересня 2018 року № 473 та актом обстеження фактичного місця проживання сім»ї від 3 вересня 2018 року, затвердженого [PERSON] міським головою Тернопільської області. Однак, з такими твердженнями позивача суд не погоджується, виходячи з наступного. Згідно з п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 20 (якою роз»яснено питання врегулювання спорів щодо майна колишнього колгоспного двору, що було придбане до 15 квітня 1991 року), право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Таким чином, враховуючи зазначені вимоги, члени колгоспного двору [PERSON] та [PERSON] не втратили права на частку у майні колгоспного двору, оскільки вони вибули із нього лише 17 травня 1988 року, а не до 15 квітня 1988 року. Доказів про те, що [PERSON] та [PERSON] не менше трьох років підряд до цієї дати (15 квітня 1991 року) не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору, позивачем суду не подано. Судом не встановлено, щоб члени зазначеного колгоспного двору, в тому числі і позивач, звертались у встановлений законом строк (загальний трирічний строк позовної давності) із вимогами на витребування часток відповідачів [PERSON] та [PERSON] з майна колишнього колгоспного двору. Враховуючи те, що позивач не надала суду доказів прийняття спадщини після смерті [PERSON], у позові вказала про розгляд справи за її відсутності, у зв»язку із чим суд забезпечив право позивача на розгляд справи без її участі (незважаючи на те, що вона викликалась у судове засідання 19 листопада 2018 року, однак не з»явилась), суд вважає, що підстав визнавати за [PERSON] право власності за заповітом на частину спадкового майна, яке належало померлому [PERSON], немає. Судом також з»ясовано, що баба позивача [PERSON] померла 30 березня 2017 року. Після її смерті [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Теребовлянського районного нотаріального округу [PERSON], подавши документи (в тому числі заповіт, посвідчений секретарем Плебанівської сільської ради Терребовлянського району Тернопільської області [PERSON] 14 лютого 20106 року за реєстровим номером 44) для видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в с.Плебанівка, вул.Лугова,92, Теребовлянського району Тернопільської області. Однак, нотаріусом [PERSON] 8 лютого 2018 року відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами через відсутність правовстановлюючих документів та їх реєстрації на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами на ім»я померлої [PERSON], а право власності зареєстроване за колгоспним двором, що складався із чотирьох членів, головою якого була [PERSON]. Відповідно до додатків до позовної заяви [PERSON] долучено до позову копію заповіту від 14 лютого 2006 року. З огляду змісту заповіту від 14 лютого 2006 року, долученого до позовної заяви, вбачається, що він складений [PERSON] 14 лютого 2006 року та посвідчений секретарем Плебанівської сільської ради Теребовлянського району Тернопільської області за реєстровим номером 45. Заповіту, який складено [PERSON] на користь [PERSON], до позову не долучено і в своїй позовній заяві остання не ставила вимоги про його витребування. Більше того, з резолютивної частини позовної заяви вбачається, що позивач просить визнати за нею право власності на спадкове майно, як за спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] та як за спадкоємцем за законом після смерті [PERSON]. Однак, з урахуванням вимог ст.1258 ЦК України, якою встановлено черговість спадкування майна за законом, суд вважає, що у позивача, внуки [PERSON], не виникло право на спадкування за законом, оскільки у спадкодавця є дочка [PERSON], спадкоємець першої черги за законом. Таким чином, проаналізувавши докази у справі, подані позивачем разом із позовом, беручи до уваги відсутність у суду заповіту, складеного [PERSON] на користь [PERSON], суд вважає, що підстав для визнання за [PERSON] права власності на спадкове майно після смерті [PERSON], як за законом, так і за заповітом, немає. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Проте, позивачем не доведено обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Враховуючи викладене, суд прийшов до переконання, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити за їх недоведеністю у повному обсязі. \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed