Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. В обґрунтовані своїх позовних вимог позивач вказала, що з відповідачем перебувала в шлюбі. Від шлюбу у сторін народився син - [PERSON] [INFO]. Шлюб розірвано 06 жовтня 2010 року. З моменту як шлюб між сторонами було розірвано і до дати подання позову, відповідач, жодної матеріальної допомоги на утримання дитини не надавав на постійні звернення позивача стосовно сплати коштів на утримання сина не реагував та не реагує, постійно ухиляється від сплати аліментів на утримання дитини. Дитина має слабке здоров'я та потребує постійного догляду. З цієї причини позивач я не може влаштуватись на повний робочий день в жодну організацію, а наявних у неї матеріальних доходів ледве вистачає тільки на лікування сина, проте дитині, також необхідне здорове повноцінне харчування, оздоровлення та якісний одяг. Дитина потребує додаткового обстеження у лікарів алерголога і імунолога, а також потребує санаторно-курортного лікування в умовах місцевого санаторію. Оскільки добровільно про сплату аліментів домовитись не вдалося, позивач змушена звернутися до суду. Відповідач в судове засідання з,явився. Проти позову в частині стягнення аліментів не заперечував. Проти стягнення з нього аліментів за останні три роки заперечував, та пояснив, що колишня дружина не працює і проживає з дитиною за його кошти. З'ясувавши обставини, на які позивач посилаються як на підставу своїх вимог, дослідивши надані сторонами докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково виходячи з наступного: Встановлено, що сторони є батьками [PERSON], [INFO]. Декларацією прав дитини від 1959 р. закріплено принцип №4, зі змісту якого дитині має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальний догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включаючи допологовий і післяпологовий догляд. Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відтак, обов'язок утримувати дитину - це моральне і найважливіше правове зобов'язання батьків. Обов'язок утримувати дітей виникає з моменту їх народження і зберігається до досягнення ними повноліття. Відповідно до ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) в твердій грошовій сумі і виплачуються щомісячно. Згідно п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року №3 вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи вище викладене, суд вважає можливим стягувати з відповідача на користь позивача на утримання дитини аліменти у розмірі 1/3 частини від всіх видів доходу батька, щомісяця, починаючи від дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, Що стосується стягнення аліментів за минулий час, суд вважає, що в цієї частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 2 ст. 191 СК України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більше як за три роки. Зважаючи на те, що позивачем в судовому засіданні не було надано доказів того, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів від відповідача за останні три роки, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині не є доведеними нею в судовому засіданні і задоволенню не підлягають. Відповідно до п. 6 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір в дохід держави в сумі 243,60 грн.

Outcome: partial