Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON], просила ухвалити рішення, яким стягувати з [PERSON] на її користь аліменти на утримання малолітньої доньки [PERSON], [INFO] в твердій грошовій сумі в розмірі 2500 грн.; позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON], [INFO] та визначити місце проживання [PERSON] разом з матір'ю [PERSON] за місцем проживання останньої. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 07.09.2004р. зареєструвала з відповідачем шлюб, від якого у них народилась донька [PERSON], [INFO] Вказаний шлюб розірвано рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 07.06.2017р. Дитина проживає разом з нею та повністю перебуває на її утриманні. Протягом тривалого часу відповідач самоусунувся від необхідності матеріально забезпечувати сім'ю та не виконує свого обов'язку щодо виховання дитини, не цікавиться її навчанням, не спілкується з учителями та не відвідує батьківські збори, хоча вона як мати не чинить жодних перешкод у спілкуванні з дитиною. Звернувшись з відповідною заявою до органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав отримала позитивний висновок, тоді як відповідач проігнорував засідання комісії. З огляду на це, в інтересах дитини просить позбавити відповідача батьківських прав та стягувати з нього аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 2500 грн., оскільки позбавлення батьківських прав не звільняє від обов'язку утримувати дитину. Крім того, просила також визначити місце проживання дитини разом з матір'ю. До початку розгляду справи по суті відповідач подала до суду заяву про зменшення позовних вимог, залишивши до розгляду лише вимоги про стягнення аліментів та позбавлення відповідача батьківських прав. Представник відповідача - [PERSON], повноваження якої підтверджуються довіреністю від 02.02.2018р., посвідченою віце-консулом Генерального консульства України в Барселоні скерувала до суду відзив на позов. З позовними вимогами не погоджується, оскільки відповідач всіляко забезпечував усім необхідним свою дитину та дбав про її розвиток. Позивач натомість самостійно позбавила його можливості брати участь у вихованні доньки. На даний час він близько 12 років проживає за межами України у м. Барселона, Іспанія. Україну не відвідував більше 4 років, однак вживає заходів для надання дитині фінансової допомоги. За відсутності позову про стягнення аліментів систематично і добровільно надсилав на ім'я своєї матері фінансову допомогу в розмірі 100 євро, які в свою чергу, знаючи де проживає внучка завжди забезпечували дитину. Досить часто позивач обирала одяг, а фінансові витрати несла бабуся. Він особисту купив та направив дитині ноутбук. Крім того, дитина досить часто залишається у його батьків та спілкується з ним за допомогою скайп-зв'язку. На даний час позивач забороняє дитині спілкування з бабусею і дідусем і як наслідок, він також позбавлений такого спілкування. Що стосується висновку органу опіки та піклування, з таким не погоджується, оскільки такий винесено без достатніх правових підстав, є невмотивованим і не містить обґрунтування доцільності такого рішення з точки зору на інтереси дитини. Крім того, сама позивач в минулому була позбавлена батьківських прав відносно своєї малолітньої дитини, яку залишила після народження. Тому, вимогу про позбавлення батьківських прав заперечує та просить в задоволенні такої відмовити. Вимогу про стягнення аліментів визнає в повному обсязі. Повноважний представник позивача в свою чергу скерував до суду відповідь на відзив, в яких зазначає, що усі питання щодо виховання дитини вирішуються одноосібно позивачем без участі та підтримки з боку відповідача, а взаємовідносини між батьком та дитиною склались таким чином, що позбавлення батьківських прав відповідатиме інтересам дитини. В судовому засіданні позивач, а також її повноважні представники [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали. Дали пояснення, аналогічні вищенаведеним. Підтвердили факт ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків та просять позов задовольнити в повному обсязі. Повноважні представники відповідача - [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні проти обґрунтованості позову в частині позбавлення батьківських прав заперечили з підстав, викладених у відзиві. В цій частині просять відмовити в позові. Позовні вимоги в частині стягнення аліментів визнають в повному обсязі. Представник третьої особи в судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Крім того, підтримала попередньо наданий висновок органу опіки та піклування ЛРА ЛМР про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Вказала, що на засіданні комісії було заслухано думку дитини, яка підтвердила, що не бачила батька останні 4 роки і яка також пояснила, що відповідач рідко контактує з нею. Тому, в інтересах дитини просить позов задовольнити в повному обсязі. Заслухавши пояснення учасників процесу, показання свідків, пояснення малолітньої [PERSON], оцінивши в сукупності зібрані докази, давши належну оцінку висновку Органу опіки та піклування ЛРА ЛМР та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України, діючи насамперед в найвищих інтересах дитини, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України, сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою. В судовому засіданні встановлено, що позивач та відповідач є батьками малолітньої [PERSON] [INFO], в підтвердження чого до матеріалів справи долучено копію свідоцтва про народження (а.с.13). Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 07.06.2017р. (а.с.9), яке набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано. Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім'ї та прописку від 02.10.2017р. (а.с.8), малолітня проживає разом з матір'ю. Згідно визнаних сторонами обставин, відповідач проживає за кордоном. У відповідності до вимог ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, зокрема з підстави, передбаченої п. 2, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Суд вважає, що така правова підстава для задоволення позову не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні. Так, відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Оскільки питання про позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, про що йдеться в п. 15 Постанови Пленуму ВСУ № 3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Враховуючи в сукупності зібрані у справі докази, суд не може назвати виправданим застосування до відповідача крайнього засобу сімейно-правової відповідальності. Європейський суд з прав людини, в контексті ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, серед іншого зазначав, що головним критерієм при вирішенні таких справ є інтереси дитини, які повинні превалювати над інтересами батьків, однак, в п. 49 рішення від 18.12.2008р. у справі «Савіни проти України» ЄСПЛ також наголосив, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин, і відповідне рішення має підкріплюватись достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини. В іншій справі, «Хант проти України», Європейський суд з прав людини констатував, що в даній категорії справ обов'язкову оцінку слід надати особистості відповідача та його поведінці по відношенню до дитини. Даючи оцінку обставинам справи, а також доказам, які здобуті в судовому засіданні, суд не знаходить достатньо переконливих і зважених аргументів, які можуть вважатись виправданими для розірвання сімейних зв'язків між батьком та донькою і будуть відповідати інтересам останньої, а особистість відповідача, та його ставлення до доньки не створює висновку про його цілковите самоусунення від виконання батьківських обов'язків. Як роз'яснив Пленум ВСУ в п. 16 Постанови Пленуму ВСУ № 3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Оскільки позбавлення батьківських прав є спеціальним видом сімейно-правової відповідальності, передувати таким наслідкам повинна виключно винна поведінка особи, щодо якої вирішується таке питання. Виходячи з встановлених судом обставин, відповідач проявляє заінтересованість в житті доньки. Зокрема, в процесі розгляду справи судом вживались заходи для мирного врегулювання спору, в процесі чого відповідач надав дозвіл на виїзд дитини за кордон (а.с.99). Натомість, мотиви позову про ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків базуються виключно на документах про те, що відповідач не цікавиться навчанням і вихованням доньки, а саме довідкою середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 29 (а.с.15). Разом з тим враховуючи, що відповідач проживає за межами території України, вказана довідка може підтверджувати лише факт того, що останній не з'являється до школи де навчається донька і жодним чином не може вказувати на те, що відповідач не цікавиться життям доньки. Жодного іншого достатньо переконливого доказу про факт ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків матеріали справи не містять, а до показів свідків [PERSON] і [PERSON] слід поставитись критично. Зокрема, свідок [PERSON], яка є вчителем дитини суду пояснила лише те, що обізнана зі слів дитини про ненадання відповідачем дозволу на виїзд за кордон. Свідок [PERSON], яка є сусідкою позивача, в свою чергу про обставини в сім'ї позивача знала в основному зі слів самої дитини. Жоден з цих свідків на навів достатньо переконливих доказів про те, що дії відповідача спрямовані на ухилення від виконання батьківських обов'язків і на думку суду, такі свідки трактують обставини справи виключно на свій розсуд не враховуючи при цьому, що відповідач проживає за кордоном та у зв'язку з цим, з об'єктивних причин не може приймати активної участі у вихованні дитини, враховуючи також те, що позивач на даний час перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі а дитина сторін спільно проживає з іншим чоловіком позивача. Так само, суд критично ставиться до долучених позивачем копій документів про досягнуті шкільні та позашкільні успіхи дитини (а.с.88-93), оскільки такі жодним чином не вказують на ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків. З іншої сторони, поведінка відповідача та його заінтересованість у вирішенні справи, категоричне заперечення проти вимоги про позбавлення батьківських прав і повне визнання вимоги про стягнення аліментів, а також надання дозволу на виїзд дитини за кордон (а.с.99) свідчить про те, що батько цікавиться життям дитини і на думку суду, виключно факт проживання в різних державах створює між батьком та донькою складні відносини, оцінка яких не дає достатніх підстав для висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. На фоні наведеного, до пояснень малолітньої [PERSON] даних в судовому засіданні та її думки відносно спору слід поставитись критично. Так, у відповідності до ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 3 Європейської конвенції про здійснення прав дітей закріплено право дитини, яка внутрішнім законодавством визнається такою, що має достатній рівень розуміння, під час розгляду справи судовим органом, що стосується її, отримувати всю відповідну інформацію та мати можливість висловлювати свої думки. Відповідно до ст. 12 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Згідно ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей, під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган, якщо внутрішнім законодавством дитина визнається такою, що має достатній рівень розуміння, не лише упевнюється в тому, що дитина отримала всю відповідну інформацію, консультує дитину та надає їй можливість висловити свою думку, а ще й приділяє належну увагу таким думкам. В судовому засіданні [PERSON] висловилась в підтримання позовних вимог. Вказала, що тримає образу на відповідача оскільки останній в минулому не надав їй дозволу на виїзд за кордон. Інший чоловік її матері має намір її удочерити. З ним підтримує дружні відносини. Приділяючи у відповідності до вимог ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей, належну увагу позиції малолітньої [PERSON], та діючи в її найвищих інтересах, суд не може визнати таку позицію прийнятною, не просто для сторін у справі, а й для самої малолітньої, і вважає, що зроблені нею висновки є необдуманими, а основне, ґрунтуються без належного усвідомлення всіх наслідків такої позиції. Мається на увазі не лише правові наслідки, а й морально-етичні, за яких в подальшому, може зазнати непоправної шкоди психіка дитини, яка відмовилась від власного батька. За таких обставин справи, суд категорично не погоджується з правильністю позиції дитини. Зроблені нею висновки на думку суду є не переконливими, не об'єктивними, в достатній мірі не обдуманими і не виключено, що зробленими заради досягнення іншої мети ніж захист інтересів дитини, оскільки малолітня підтвердила, що теперішній чоловік позивача має намір її удочерити. З тих же підстав не може враховуватись під час вирішення цивільної справи позитивний висновок органу опіки та піклування ЛРА ЛМР про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав (а.с.22-23). На основі наведених вище міркувань, суд знаходить такий висновок недостатньо обґрунтованим і таким, що суперечить інтересам дитини, внаслідок чого, на підставі ч. 6 ст. 19 СК України, з ним не погоджується та відкидає його як доказ у справі. Тому достатніх доказів для застосування відносно відповідача крайніх заходів сімейно-правової відповідальності суд не вбачає та у зв'язку з цим в задоволенні вимоги про позбавлення батьківських прав відмовляє. Разом з тим враховуючи, що відносини між дитиною і відповідачем виходячи з встановлених обставин є напруженими, у відповідності до роз'яснень, наданих Верховним Судом України в п. 18 Постанови Пленуму № 3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав», суд вважає за необхідне попередити відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання малолітньої доньки. Що стосується вимоги про стягнення аліментів, така підлягає до задоволення. Сторони у справі не оспорюють, що дитина на даний час проживає з позивачем. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3 ст. 181 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів суд враховує розмір прожиткового мінімуму громадян, який встановлений законом станом на час розгляду справи, задовільний стан здоров'я та неповно забезпечене матеріальне становище дитини, задовільний стан здоров'я і матеріальне становище відповідача, відсутність у платника аліментів на утриманні інших дітей чи непрацездатних осіб, а також інші обставини, які мають значення для справи. Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що з відповідача слід стягувати аліменти на користь позивача на утримання малолітньої доньки [PERSON] [INFO] в розмірі 2500 грн. щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, які підлягають індексації, починаючи з 03 листопада 2017 року (часу пред'явлення позову) і до досягнення дитиною повноліття. При цьому, суд вважає за необхідне роз'яснити сторонам, що відповідно до ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, пропорційно до задоволених позовних вимог в частині стягнення аліментів, з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір в розмірі 640 грн. На підставі наведеного та

Outcome: partial