Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про визнання визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона є власником квартири [ADDRESS] . Син позивача [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] з 14.12.1989 по 16.12.2013, від якого мають дітей: [PERSON] (відповідач), [PERSON] та [PERSON] , які зареєстровані у зазначеній квартирі. Деякий час вказані особи не проживали у квартирі, проте з реєстрації по вищевказаному адресу вони не знялись. Відповідач [PERSON] створив нову родину та більше року тому покинув належну позивачці квартиру. У вересні 2018 року постало питання про продаж квартири, оскільки позивач, як власник житла не має можливості сплачувати самостійно комунальні послуги та утримувати її. Тому, позивач повідомила зареєстрованим особам про свої наміри та намагалась вирішити дане питання щодо зняття їх з реєстрації мирним шляхом з урахуванням їх інтересів. Син позивача [PERSON] , який не проживає за вказаною адресою з 2013 року підтримав мати з питанням продажу квартири. У січні 2019 року [PERSON] разом із дітьми [PERSON] та [PERSON] повернулися до спірної квартири, заселившись почали вчиняти позивачу перешкоди у користуванні власністю. Останніми були створені неможливі умови спільного проживання у належній позивачу квартирі, тому вона була вимушена встановити дверний замок на кімнату, яку вони виділили їй для проживання. У лютому 2019 року позивачу стало відомо, що відповідач, який не проживає у квартирі більше року, без згоди позивача, зареєстрував у квартирі своїх малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Реєстрація дітей у квартирі поклала на позивача ще більший тягар по сплаті комунальних послуг. Дії відповідача щодо реєстрації малолітніх дітей, спрямовані на створення перешкод у продажу квартири. Проте, відповідач з дружиною та дітьми у вказаній квартирі не проживають, їх речі у квартирі відсутні. Фактично вони мешкають за іншою адресою, де винаймають житло. На підставі викладеного просить суд усунути [PERSON] перешкоди у користуванні власністю, а саме: квартирою [ADDRESS] , шляхом визнання [PERSON] втратившим правом користування цим житловим приміщенням. Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30.10.2019 позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) учасників справи в судове засідання, встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи. 25.11.2019 від представника відповідача - адвоката Вишнякової І.О. надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволенні позову відмовити. Зазначила, що батько відповідача - [PERSON] з 14.12.1989 по 16.12.2013 перебував у зареєстрованому шлюбі з його матір`ю [PERSON] . У даному шлюбі народився відповідач, його сестра [PERSON] та його брат [PERSON] . Протягом всього часу перебування у шлюбі його батьків та після його розірвання вони були зареєстровані та проживали у спірній квартирі. 27.04.2007 їх бабуся - [PERSON] (позивач) оформила право власності на квартиру. Крім того зазначила, що позивачем не надано жодних доказів, що відповідач не проживає у квартирі. Додатково зазначає, що дверний замок про який йде мова у позові, встановлено саме позивачем та саме вона створила перешкоди у користуванні квартирою, у якій відповідач та його родичі проживають на законних підставах. Чинити зазначені перешкоди позивач почала після укладення нового шлюбу його батьком [PERSON] , оскільки він хотів дану квартиру продати, купити для бабусі меншу, а різницю у грошах витратити в інтересах своєї нової сім`ї. Батько зі своєю новою дружиною на деякий час переїхали до квартири, зайняли кімнату, де проживав відповідач разом із сім`єю, самовільно винесли їх речі до іншої кімнати. При цьому, їхні вчинки супроводжувалися погрозами, що створювало конфліктні ситуації. Саме через ці обставини відповідач разом із своєю родиною, декілька разів тимчасово виїжджали на короткостроковий час із квартири до знайомих, які проживають неподалік. При цьому, його речі та речі дітей знаходились у квартирі. Крім того, зазначила, що при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків здійснюється без згоди власника житла. Відповідач разом з дружиною проживає у спірній квартирі, іншого житла не мають, тому реєстрація дітей за місцем реєстрації батька цілком логічна та законна. Тобто, реєстрація малолітніх дітей у квартирі була спрямована не на перешкоду продати квартиру, а на виконання обов`язку щодо реєстрації місця проживання дітей, що передбачено законодавством. Відповідач разом із своєю матір`ю [PERSON] сестрою [PERSON] своєчасно сплачують комунальні послуги. 02.01.2020 від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача, відповідно до якої вважає відзив на позов необґрунтованим та таким, що не відповідає обставинам справи, а посилання відповідача спрямованими на введення суд в оману. Вважає вказані обставини не відповідають дійсності, оскільки [PERSON] створив нову родину, виїхав з квартири більше року тому, приблизно навесні 2018 року. Речі відповідача та речі його дітей в квартирі відсутні. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] займають окрему кімнату, тому відповідачу зі своєю дружиною та двома дітьми не вистачило б місця розташуватись в квартирі, виходячи з того, що разом з ними у квартирі проживали 7 осіб. Відсутність житла у відповідача та його дружини, жодним чином не впливає на той факт, що відповідач проживаючи на орендованій квартирі, втратив право користування житловим приміщенням, оскільки саме ним, в інтересах своєї родини, обрано місце фактичного перебування за іншою адресою, комунальні послуги за квартиру він не сплачує. Таким чином, реєстрація відповідача у квартирі, яка належить позивачу є формальною, але чинить перешкоди власнику у здійсненні своїх прав щодо користування та розпорядження належним їй майном. Тому, позивач просить позов задовольнити. 18.02.2020 від представника відповідача - адвоката Вишнякової І.О. надійшли заперечення, в яких зазначає, що позивачем не надано жодного доказу щодо не проживання відповідача у спірній квартирі, та не сплаті за комунальні послуги, тому у задоволенні позову просить відмовити. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Дем`янова В.Є позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві, у відповіді на відзив. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Вишнякова І.О. у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила у задоволенні позову відмовити, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та у запереченнях. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] (мати відповідача, яка також проживає у вказаній квартирі), [PERSON] (сестра відповідача, яка також проживає у вказаній квартирі), кожен окремо підтвердили, що відповідач з народження проживає та зареєстрований у квартирі та у 2019 році відповідач декілька місяців (приблизно три місяці) не проживав у спірній квартирі, оскільки його вимусили покинути квартиру, але потім повернувся разом із своєю родиною та проживають у квартирі по теперішній час, всі їх речі знаходились та знаходяться у квартирі. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши їх у сукупності, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст. 4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.3,8 Конституції України в Україні діє принцип верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності [NUMBER] від 25.05.2007, виданого Управлінням житлового господарства Запорізької міської ради, право власності на нерухоме майно зареєстровано у Орендному підприємстві Запорізькому міжміському бюро технічної інвентаризації: номер витягу 14737906 від 31.05.2007, реєстраційний номер 18997950, номер запису 35424, в книзі 192 (а.с.15-20). Відповідно до наданої суду в порядку ч. 1 ст. 187 ЦПК України інформації, відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований у вказаній квартирі з 27.04.2009 по теперішній час (а.с. 27). Крім того, встановлено, що у спірній квартирі також зареєстровані наступні особи: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що підтверджується листом Департаменту реєстраційних послуг ЗМР від 21.02.2019 № 04-07/3/3070. Як вказує позивач у позові, відповідач більше року не проживає у даній квартирі, не користуються нею, орендує разом зі своєю сім`єю іншу квартиру, переїхав до іншої квартири, та обставина, що у належній позивачеві квартирі зареєстрований відповідач, перешкоджає позивачеві здійснювати право володіння і розпорядження належним їй майном. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.ст. 386, 391 ЦК України, власник має право звертатися з до суду за захистом свого права власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Верховний Суд України в своїй постанові від 16.01.2012 у справі № 6-57цс11 зазначив, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом одну з таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України свідчить, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Частина 2 ст. 405 ЦК України встановлено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 3. ст. 12, ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, та відповідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відтак, враховуючи викладені норми права, суд вважає, що позивачем не доведено обставини на які він посилався, як на підставу своїх позовних вимог, та не надано суду належних та достатніх доказів щодо відсутності та не проживання відповідача у вказаній квартирі більше одного року без поважних причин. Так, позивачем на підтвердження своїх позовних вимог надано фотознімки, на яких зображені кімнати з меблями та речами, посудом, технікою та коробками, тощо. Також надано акт оцінки потреб родини [PERSON] з додатком №1 від 19.10.2020, які проживають за адресою: [ADDRESS] . Однак, суд оцінює вказані докази критично, оскільки вони не містять жодних підтверджень, що відповідач [PERSON] не проживає у вказаній квартирі більше ніж один рік. З фотознімків, долучених до матеріалів справи, взагалі не можливо встановити що це за кімнати, в який період часу вони зроблені та що означає наявність на них вказаних вище речей. Також, не містить жодних обставин та фактів не проживання відповідача більше року, і акт оцінки потреб родини від 19.10.2020. Водночас, із показань свідків, які також проживають у цій квартирі, вбачається, що відповідач разом із своєю родиною мешкає у вказаній квартирі та приймає участь в її утриманні шляхом сплати комунальних послуг. При цьому, суд враховує, що вказані свідки хоч і є близькими родичами відповідача, але у судовому засіданні попереджені про кримінальну відповідальність, надали присягу, не відмовилися від надання показів, а також підстав вважати, що вони є зацікавленими, судом не встановлено. Посилання представника позивача на реєстрацію малолітніх дітей відповідачем без згоди позивача, не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків здійснюється без згоди власника житла. Тобто, реєстрація малолітніх дітей у квартирі була спрямована не на здійснення будь-яких перешкод власнику, а на виконання обов`язку щодо реєстрації місця проживання дітей, що передбачено законодавством України. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, зокрема доказів щодо не проживання відповідача за вказаною адресою більше ніж один рік без поважних причин. Між тим, посилання позивача на не сплату відповідачем коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням. Також слід зазначити, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Отже, з матеріалів справи не вбачається сукупності необхідних за ст. 405 ЦК України підстав для задоволення позову, оскільки не підтверджено відсутність відповідача понад 1 рік за місцем проживання без поважних причин. Відтак, враховуючи всі обставини справи, те, що у судовому засіданні не встановлено підтвердження того, що відповідач, як член сім`ї власника житла був відсутній без поважних причин понад один рік, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed