Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання квартири [ADDRESS] її особистою приватною власністю. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач [PERSON] (надалі по тексту Позивач) зазначає, що з 14.08.2004 року вона перебувала у шлюбі із [PERSON] (надалі по тексту Відповідач), за час проживання з яким вони набули у власність нерухоме та рухоме майно. Під час подання позову до Шевченківського районного суду м./Києва відповідачем у іншій справі про поділ майна подружжя до переліку майна, що підлягає поділу [PERSON] було включено і квартиру [ADDRESS]. Між тим, вказану квартиру позивачка вважає такою, що придбана нею особисто за рахунок майна придбаного нею до шлюбу і за її особисті кошти. Зокрема, такі кошти витратила на купівлю цієї квартири внаслідок продажу її особистої квартири, придбаної до шлюбу, та придбаній квартирі вона проводила ремонтні роботи також за власні кошти, які отримала у борг, без матеріальної допомоги відповідача. За таких обставин позивач просила суд визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] та зобов»язати відповідача повернути їй правоустновлюючі документи на неї та стягнути з нього судовий збір. В судовому засіданні позивач та її представник заявлені вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити з підстав зазначених в позові. Також просив покласти на позивачів судові витрати. Представник відповідача та відповідач в судовому засіданні підтримав свої письмові заперечення проти позову та суду пояснив, що квартира, право власності на яку просить визнати за собою позивач, була придбана під час шлюбу за спільні грошові кошти, а тому позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають. Крім того, рішенням суду від 28.08.2014 року вказану квартиру вже було розділено між сторонами як спільно набуте майно у шлюбі. Надані докази позивачкою не відповідають обставинам справи та не вказують на придбання нею квартири особисто за свої власні кошти. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона знайома з сторонами біля 13 років і позивачка працює у неї енантом з продажу нерухомості і свідок була присутня при купівлі квартири, що є предметом спору. Вона особисто позичила грошові кошти в позику Позивачці для купівлі квартири в сумі - 185 000 доларів США, які перед цим позичила в банку для купівлі офісу. На даний час позивачка їй кошти не повернула, у зв»язку з цим вона не повернула кредит в банк. Вислухавши пояснення представників позивача та відповідачів і свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з вимогами статті 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. В судовому засіданні встановлено, що сторони уклали шлюб 14 серпня 2004 року, що підтверджується даними свідоцтва про укладення шлюбу (а.с.6). Статтею 13 КпШС України передбачено, що права і обов'язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах запису актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов'язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах запису актів громадянського стану. Згідно з Прикінцевими положеннями СК України цей Кодекс регулює відносини, які виникли починаючи з дня набрання ним чинності. Відповідно до договору купівлі-продажу від 05.11.2007 року квартира [ADDRESS] була придбана позивачем [PERSON] та зареєстрована на неї, що підтверджується реєстраційним посвідченням №044084 Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на нерухоме майно від 20.11.2007 року (а.с.7-8). В обгрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до вимог ст.57 СК України майно, набуте одним із подружжя за кошти, які належали йому особисто і майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за особисті кошти, які належали їй, йому особисто, є особистою приватною власністю подружжя. Крім того, позивачка вказує, що у відповідності до вимог п.24 постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Як підставу своїх вимог позивач вказує на те, що квартиру [ADDRESS] нею було придбано особисто за рахунок продажу іншої квартири, що була придбана нею до шлюбу і за її особисті кошти. При цьому, позивач посилається на договір купівлі-продажу від 05.11.2007 року, за яким позивачка продала квартиру [ADDRESS], що дійсно належала їй особисто (а.с.12). Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Між тим, суд вважає, що вказані обставини є припущенням позивача і придбання нею вказаної квартири за особисті кошти нею в судовому засіданні доведено не було. Зокрема, оскільки купівля квартири, що є предметом спору у цій справі, була проведена під час шлюбу між сторонами, а відтак за згодою обох з подружжя та в інтересах сім»ї, тому договір купівлі продажу іншої квартири від 05.11.2007 року не є прямим доказом того, що виключно за рахунок її продажу було придбано квартиру [ADDRESS], незважаючи на рівну вартість вказаних квартир згідно договорів купівлі-продажу в розмірі - 50 000 грн. Також, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, [PERSON] вказує на отримання нею особисто грошових коштів в борг та витрачання їх виключно на купівлі нею у свою власність квартири, що є предметом спору. Зокрема, рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 30.05.2014 року з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто кошти боргу в розмірі - 1793 880 грн. (а.с.14). Вказані кошти були стягнуті у зв»язку з порушенням позивачем умов договору позики від 01.11.2007 року, що був укладений у простій письмовій формі. У відповідності до показань [PERSON] вбачається, що вказані кошти було нею надано в борг позивачу для купівлі нею особисто квартири [ADDRESS]. Крім того, позивачем було надано квитанції і документи щодо витрат на проведення ремонтних робіт (а.с.16-19). Між тим, вказаний договір позики від 01.11.2007 року, хоч і був укладений під час шлюбу між сторонами, але не може бути визнаний таким, що укладений в інтересах сім'ї, в розумінні положень ст. 65 СК України, 369 ЦК України, оскільки судом установлено, що позивач, як один із подружжя, ні в письмовій, ні в усній формі не надавав згоду на укладення вищевказаного договору позики, що в свою чергу виходить за межі дрібного побутових, а отже, цей договір не створює обов'язків для другого з подружжя, який його не укладав, тобто, для позивача. Крім того, рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 30.05.2014 р. у справі №761/7281/14-ц не було встановлено мету укладення відповідачем [PERSON] договору позики, а твердження останньої, що договір було укладено в інтересах сім'ї, оскільки, потім було придбано квартиру, що є предметом поділу, не підтверджується жодними доказами по справі. Також, відповідно до п. 11 договору купівлі-продажу вищевказаної квартири [ADDRESS] від 05.11.2007 р., за домовленістю сторін продано за суму в розмірі 50.000,00 грн., що не є співмірною з сумою боргу [PERSON] за договором позики (185.000,00 доларів США). Вказані обставини були встановлені рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 28.08.2014 року, що набуло законної сили згідно ухвали Апеляційного суду м.Києва від 18.11.2014 року (а.с.69-72). Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (частина 3 статті 61 ЦПК України). Крім того, вказаними судовими рішеннями було визнано за сторонами у цій справі в порядку поділу майна подружжя право власності по ? частині на квартиру [ADDRESS] Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (частина 1,3 статті 212 ЦПК України). Оскільки стороною позивача в судовому засіданні не було доведено жодними належними і допустимими доказами факт придбання за особисті кошти [PERSON] квартири [ADDRESS] під час перебування у шлюбі із відповідачем, а рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, то позовні вимоги про визнання вказаної квартири особистою приватною власністю позивача задоволенню не підлягають. З врахуванням того, що позивачем не було надано доказів та не обґрунтовано належними і допустимими доказами позовні вимоги щодо перешкоджання їй відповідачем у здійсненні права власності належної їй ? частини вказаної квартири та незаконного утримання документів на неї, тому вимоги щодо зобов»язання [PERSON] повернути право установлюючи документи на квартиру задоволенню також не підлягають. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed