Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача ФОП [PERSON] про стягнення боргу, мотивуючи свої вимоги тим, що 14.01.2014 року між сторонами було укладено договір позики грошових коштів 25\~000 грн. На виконання даного договору позивачем була надана у розпорядження відповідача зазначена грошова сума, на підтвердження чого відповідачем була власноручно складена, підписана і надана позивачу розписка від 14.01.2014 року, в якій відповідач визнає факт позики 25\~000 грн. та бере на себе зобовязання повернути позивачу дану грошову суму до 01.06.2014 року. Разом з тим, на неодноразові звернення позивача до відповідача останній заборгованість за договором позики позивачу не повертає. А тому, вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, в якому просила стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 14.01.2014 року у розмірі 44\~477,26 грн., з них: основна заборгованість за договором 25\~000 грн.; а також в порядку ч.2 ст.625 ЦК України 3% річних 1\~719,76 грн., а також інфляційні 17\~757,50 грн. В судовому засіданні позивач та представник позивача адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові. Відповідач ФОП [PERSON] позовні вимоги визнав та не заперечував проти задоволення останніх. Заслухавши пояснення сторін в судовому засіданні, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що 14.01.2014 року між сторонами по справі було укладено договір позики грошових коштів 25\~000 грн. На виконання даного договору позивачем була надана у розпорядження відповідача зазначена грошова сума, на підтвердження чого відповідачем була власноручно складена, підписана і надана позивачу розписка від 14.01.2014 року, в якій відповідач визнає факт позики 25\~000 грн. та бере на себе зобовязання повернути позивачу дану грошову суму до 01.06.2014 року. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК України). В свою чергу Верховним Судом України у своїй постанові від 18.09.2013 року у цивільній справі №6-63цс13 висловлена правова позиція, відповідно до змісту якої письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмету предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. У відповідності до приписів ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Положеннями ч.2 ст.214 ЦПК України передбачено, що при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобовязаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу. Таким чином, вищевикладені обставини свідчать про укладення договорів позики між сторонами та передачу суми позики у розмірі 25\~000 грн. У відповідності до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу. Статтею 530 ЦК України визначається, що зобов'язання повинні бути виконанні у встановлений строк його виконання. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання (ч.1 ст.625 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд звертає увагу, що наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу і три проценти річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, та нараховуються незалежно від вини боржника й незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобовязання в силу прямої дії ч.2 ст.625 ЦК України. А тому, враховуючи, що станом на 15.09.2016 року відповідач не повернув позивачу суму боргу 25\~000 грн., можна стверджувати, що весь цей час боржник продовжує користуватись належними позивачу грошовими коштами, а відтак має сплати відповідні відсотки та інфляційні за користування останніми відповідно до вимог ст.625 ЦК України. З огляду на вищевикладене, детально дослідивши розрахунок заборгованості за договором позики від 14.01.2014 року, наданий позивачем, суд погоджується з методикою розрахунку 3% річних та інфляційних, та вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 14.01.2014 року у розмірі 44\~477,26 грн., з них: основна заборгованість за договором 25\~000 грн.; 3% річних 1\~719,76 грн.; інфляційні 17\~757,50 грн. Окрім того, витрати щодо сплати судового збору у розмірі 580,00 грн., згідно квитанції №ПН1634 від 16.09.2016 року (а.с.1), а також витрати на правову допомогу у розмірі 1\~000 грн., згідно квитанції №114 від 05.09.2016 року, понесені позивачем, також підлягають стягненню з відповідача, так як у відповідності ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved