Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщення, мотивуючи позовні вимоги тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] , що належить їй на підставі свідоцтва про право власності на житло від 12.12.1994 року, виданим Управлінням власності міської Ради народних депутатів м.Чернівці. Відповідач [PERSON] вселилася в квартиру, як член сім`ї (невістка на той час) була зареєстрована в даному житловому приміщенні, але після розірвання шлюбу з її сином, з 2014 року фактично не проживає у спірному приміщенні до даного часу. Відповідач участі в утриманні житла не приймає, у спірному будинку не проживає, її речей не має. Посилаючись на вимоги чинного законодавства, просить позовні вимоги задовольнити. Ухвалою суду від 03.06.2019 р. відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) осіб. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату та час розгляду справи була повідомлена належним чином, від останньої до суду поступила письмова заява з клопотанням справу розглянути в її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити; не заперечувала проти ухвалення заочного рішення в справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату та час розгляду справи була повідомлена належним чином, про поважні причини неявки суд не повідомила; відзив на позовну заяву не подала у встановлений судом строк. Вивчивши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом, належними доказами по справі встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що належить їй на підставі свідоцтва про право власності на житло від 12.12.1994 року, виданим Управлінням власності міської Ради народних депутатів м.Чернівці (а.с.5), що також підтверджується Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.6). У відповідності до довідки КЖРЕП №17 від 11.05.2019 року, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані позивач [PERSON] , як власник та відповідач [PERSON] , як невістка (а.с.8). Відповідач [PERSON] перебувала з сином позивача - [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 24.12.2014 року було розірвано (а.с.10). Згідно акта №137 ПП «Порядок в домі» від 13.05.2019 року, встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: в квартирі [ADDRESS] , проте не проживає за зазначеною адресою з 2012 року по даний час, проживає в Італії (а.с.9). Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 317 ч. 1 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на свій розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судом також встановлено, що відповідач [PERSON] , як колишня невістка позивача, не проживає за адресою реєстрації:в квартирі [ADDRESS] , з січня 2012 рокубез поважних причин понад шість років, належних відповідачу речей не має, комунальні послуги не сплачує, спірне житлове приміщення за нею не заброньовано Отже, відповідач є особою, яка втратила право на користування спірним житлом. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як учасник справи, як на підставу заявлених вимог підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги грунтуються на законі і підлягають до задоволення. На підставі викладеного та

Outcome: approved