Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із зазначеною позовною заявою, в якій просить суд усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням, а саме будинком, що розташована за адресою: [ADDRESS] шляхом виселення з вказаного будинку відповідача. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі правовстановлюючих документів позивачу на праві приватної власності належить 1/2 частина житлового будинку [ADDRESS] . Інша частина будинку належить на праві приватної власності її сусідам. У вказаному будинку крім позивача зареєстрований та проживає її син - [PERSON] , який зловживає спиртними напоями та влаштовує конфліктні ситуації, не сплачує комунальні послуги за себе, вчиняє фізичне та психологічне домашнє насильство. Органами поліції неодноразово проводилися бесіди з відповідачем, виносилися застереження щодо неприпустимості протиправної поведінки останнього 20.11.2019 року Шевченківським відділом поліції з [PERSON] було проведено профілактичну бесіду, про неприпустимість протиправної поведінки у побуті, та складено протокол за ч.1 ст. 173-2 КУпАП. Окрім того, 13.01.2020 року та 30.01.2020 \~ \~ \~ \~ відповідача було притягнуть до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ст. 173-2 КУпАП. Вказує, що відповідач належних висновків не зробив і продовжує вчиняти протиправні дії. 10.03.2020 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя відповідачу було зроблено усне зауваження щодо насильства в сім`ї, 10.06.2020 року відповідач знову був притягнутий до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сім`ї. Зазначає, що із підстав для прийняття рішення про виселення є систематичність порушення правил співжиття. Тому позивач, як власник 1/2 частки будинку [ADDRESS] наполягаю на виселенні відповідача з належної їй на праві приватної власності частки зазначеного будинку. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09.10.2020 відкрито провадження у даній справі, ухвалено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, наданий відповідачу строк для подання відзиву. Відповідач [PERSON] надав відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що проти задоволення позову заперечує. Вказав, що знаходився на заробітках за кордоном у період з 07.09.2020 року по 09.02.2021. Також зазначає, що зареєстрований та фактично проживає в житловому будинку, який належить його матері - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] з 04.07.1996 року. Підставою його реєстрації та проживання в спірному домі була домовленість між ним та його матір`ю, тобто саме позивач дозволила відповідачу зареєструватись в її будинку та проживати протягом багатьох років. Із моменту проживання та реєстрації відповідач постійно здійснював поточний ремонт будинку, здійснив самовільні прибудови до будинку та сплачувала комунальні послуги. З метою покращення умов проживання в будинку він разом з позивачем прийняли рішення прибудувати до будинку прибудову. Для цього відповідач взяв кредити в банках та ці кошти витратив на покращення умов проживання в їхньому з матір`ю будинку. Аби віддавати кредити відповідачу довелося поїхати за кордон на заробітки і повернути банку кошти, які він взяв і витратив на будинок матері. В останні роки, позивач постійно провокує відповідача на сварки та викликає поліцію, щоб притягнути його до відповідальності. Зазначене в позові про те, що він зловживає спиртними напоями не відповідає дійсності. Вказує, що раніше в будинку проживав ще й онук позивача зі своєю дружиною. Однак позивач створила їм настільки нестерпне життя, що вони були змушені взимку в сильні холоди переїхати жити в інше житло. Окрім того, зазначає, що він не має іншого житла аби переїхати проживати від матері в інше місце, а також має проблеми з роботою та грошима, що не дозволяє йому винайняти квартиру та проживати окремо від позивача. Таким чином, його виселення з житлового будинку позивачка без надання іншого житлового приміщення фактично позбавить його житла, право на проживання в будинку матері (який з дитинства був і його), а також його виселення покладе на нього надмірний тягар, чим порушить баланс інтересів сторін, оскільки фактично він стане безхатченком. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17.12.2020 закрито підготовче провадження у даній справі, призначено розгляд справи до судового розгляду по суті. Позивач у судовому засіданні підтримала позовну заяву в повному обсязі, просила позов задовольнити. Додатково пояснила, що вона запропонувала жити разом з нею онуку, сину відповідача, з матір`ю, для того щоб вони не винаймали житло та лише сплачували за комунальні послуги. Але після деякого часу проживання, ні відповідач, ні його син з матір`ю не сплачували за комунальні послуги, після чого залишили заборгованість за виїхали з будинку. Вказала, що бажає, щоб у будинку проживали люди, які б доглядали за нею. Осіб яких просить допитати у якості свідків, вважає своїми опікунами, вони доглядають за нею, приносять їжу, піклуються. Син проживає у будинку з 1981 року, як придбали цей будинок з чоловіком, який був вітчимом сину, на той час йому було 14 років. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовну заяву, наполягала на її задоволенні. Просила виселити відповідача на підставі 116 Житлового кодексу УРСР. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, зазначив, що не здійснював ні фізичного, ні психологічного насилля над матір`ю, намагається уникати взагалі спілкування із нею. Алкогольними напоями не зловживає. Постійного заробітку немає, вимушений був їхати на заробітки за кордон, до від`їзду працював водієм, перед кожним маршрутом проходив медогляд, що також підтверджує, що не зловживає спиртним. Пояснив, що іншого житла немає, фінансової можливості орендувати житло також немає, адже відсутнє постійне працевлаштування, якщо його виселять, то він залишиться безхатченком. Свідок [PERSON] [INFO] , в судовому засіданні пояснила, що є близькою подругою позивача, вона доглядає за нею, бо син цього не робить. Відповідача по справі ніколи не бачила, не знайома з ним. Зі слів позивача знає, що її син завжди її ображає, погрожує, кидається з сокирою на неї, вона завжди скаржиться на його поведінку. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] [INFO] пояснила, що з позивачем в близьких стосунках, з відповідачем взагалі не знайома. Зі слів позивачки знає, що відповідач погрожував їй вбити її, каже, що її місце на кладовище. Знає, що вона неодноразово викликала поліцію, але свідком цього не була. Позивач скаржилась, що відповідач не сплачує за комунальні платежі. З позивачем спілкуються по телефону, коли бувала у неї вдома ніколи не бачила відповідача. Допитаний у судовому засіданні [PERSON] у якості свідка, пояснив, що з відповідачем дружить більше 23 років, у відповідача з матір`ю постійні сварки, мати завжди чимось незадоволена, після сварок відповідач виїжджає завжди з дому, насилля ніколи не застосовував до матері. В будинку відповідач робив самостійно будівництво. Особисто був свідком двох-трьох сварок, сварки відбувались з ініціативи матері. Відповідач останнім часом працював водієм маршрутки більше року, потім поїхав на заробітки до Польщі. Після смерті дружини відповідача, стосунки стались ще гіршими. Коли онук проживав з позивачем, то він сплачував комунальні платежі, відповідач коли працював сплачував за комунальні послуги. З онуком Ромою сварки також були, він з`їхав після одної такої сварки. Вивчивши зміст позовної заяви, дослідивши надані докази в їх сукупності, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як передбачено\~ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа мешкає постійно, переважно або тимчасово. Згідно зі ст. 33 Конституції України вільний вибір місця проживання є одним з основних конституційних прав людини. Судом встановлено, що відповідно до Договору від 12.02.1993 р. зареєстрованого в реєстрі за №4-305 [PERSON] отримала у дар 3/20 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруджень, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , що також підтверджується реєстраційним посвідченням (а.с.6,10). А відповідно до Рішення Шевченківського народного суду м.Запоріжжя від 05.12.1988 р. по справі 2-771 виділено у приватну власність [PERSON] 7/20 частини від 1/2 частини будинку [ADDRESS] ( а.с. 7). Окрім того, відповідно до Витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №15560570 від 27.12.2013 на праві приватної власності [PERSON] належить 3/20 житлового будинку [ADDRESS] . Відповідно до Витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №15564484 від 27.12.2013 на праві приватної власності [PERSON] належить 7/20 житлового будинку [ADDRESS] . У судовому засіданні сторонами визнавалось та не заперечувалось, факт спорідненості [PERSON] який є сином [PERSON] .. Відтак ці обставини відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають. Разом з тим, судом встановлено, що відповідно до відповіді на запит, наданої Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 22.07.2020 року [PERSON] [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 04.07.1996 року. Конституцією України\~передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України\~встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями\~статті 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною першою\~статті 405 ЦК України\~члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до частин першої, другої\~статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою\~статті 383 ЦК України\~власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями\~статті 391 ЦК України\~передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом\~статті 156 ЖК УРСР\~члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу. Згідно з частинами другою та третьою\~статті 64 ЖК УРСР\~до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано і інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно зі ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законодавством. Згідно зі статтею 157 ЖК УРСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 ЖК УРСР. Відповідно до частини першої статті 116 ЖК Української РСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення. З аналізу вказаної норми можна зробити висновок про те, що для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Як роз`яснив судам пленум Верховного Суду України у пункті 17 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. Також Верховний Суд, посилаючись на хибність висновків судів попередніх інстанцій, зазначив, що систематичність визначається виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. При цьому суттєвим є факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними. У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 28.05.2020 у справі № 910/7164/19. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 912/1856/16 та від 14.05.2019 у справі № 910/11511/18. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України). Статтею 77 ЦПК України\~визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. З огляду на ч. 2\~ст. 78 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 82 цього Кодексу. За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності з наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Стороною позивача надано лист від 10.08.2014 року з Шевченківського районного відділу Запорізького міського управління ГУМВС України в Запорізькій обл. відповідно до якого [PERSON] зверталась зі зверненням до відділу поліції. Також надано листи віл 21.01.2020 з Шевченківського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП Запорізькій обл. та від 17.02.2020 Головного управління Національної поліції в Запорізької області та лист від 02.03.2020 Шевченківського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП Запорізькій обл. відповідно до яких здійснено перевірку та складені протоколи за ст. 173-2 ч.1 КУпАП відносно [PERSON] , які в подальшому були направлені до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя для прийняття рішення по суті. Вказані листи суд не приймає якості доказів, адже вони не підтверджують систематичного порушення правила співжиття, а лише підтверджують, що співробітниками поліції було складено протоколи про вчинення адміністративного правопорушення відносно [PERSON] , які в подальшому були розглянуті судом та останнього притягнуто до відповідальності, копії постанов яких було надано позивачем та наявні в матеріалах справи. Судом встановлено, що постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10.03.2020 року звільнено [PERSON] від адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 173 -2 КУпАП та за малозначністю правопорушення до останнього застосовано усне зауваження, що не є видом адміністративного стягнення, а провадження у справі закрито. Разом з тим встановлено, що [PERSON] , 10.06.2020 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП за психологічне та економічне насильство в сім`ї. [PERSON] принижував, погрожував фізичною розправою, а також висловлювався нецензурною лайкою відносно своєї матері [PERSON] , відмовляється сплачувати за себе комунальні послуги та перешкоджає матері користуватись другою половиною житлового приміщення. Відповідачем надано копія паспорта громадянина України для виїзду за кордон, відповідно до відміток які зроблені в ньому, [PERSON] виїздив до Республіки Польщі 07.09.2020 та повернувся до України 09.02.2021, що суперечить твердженням позивача про те, що відповідач після притягнення його до адміністративної відповідальності продовжує ображати, погрожувати та здійснювати насилля, адже останній тривалий час не проживав у вказаному житловому будинку. Окрім того, позивач обґрунтовує свої позовні вимоги також тим, що відповідач здійснює перешкоди у доступі до лічильників, які перебувають у спільному приміщенні на території проживання останнього, а також [PERSON] було зіпсовано систему теплопостачання та опалення житлового будинку, разом з тим суду не надано на підтвердження цього належних та допустимих доказів. Безспірних доказів, які б свідчили про те, що відповідач [PERSON] систематично порушує правила ч.1 ст. 116 ЖК УРСР та порушує чи обмежує права позивача на володіння та користування її майном суду не надано. Разом з тим, суд враховує те, що з моменту останнього притягнення відповідача до адміністративної відповідальності відповідачем не було здійснено протиправних дій стосовно позивача, зазначені обставини не свідчать про систематичне порушення [PERSON] правил співжиття, а також те, що застосування до відповідача адміністративних стягнень не дало позитивних результатів. Окрім того, при вирішені питання виселення [PERSON] з житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , суд бере до уваги, що доказів наявності у відповідача іншого житла сторонами суду не надано. Навпаки, представником відповідача суду надано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з якої вбачається, що за відповідачем не зареєстровано житла. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивач не надав суду належних та допустимих доказів на предмет систематичного руйнування чи псування жилого приміщення, або доказів того, що відповідач використовує квартиру не за призначенням, або систематично порушує правила соціалістичного співжиття чи робить неможливим для позивача проживання в одному будинку, або, що заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. За таких обставин суд залишає позов без задоволення. З огляду на відмову у задоволенні позову суд згідно зі ст. 141 ЦПК України залишає судові витрати позивача за нею.

Outcome: dismissed