Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-26 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини - сина [PERSON] в розмірі ? частини всіх доходів, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати подання цього позову та до досягнення дитиною повноліття, тобто, до [INFO] року. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 05 жовтня 2002 року по 24 листопада 2014 року. Від шлюбу мають сина - [PERSON], [INFO]. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 04 листопада 2014 року у справі № 755/14970/14-ц, шлюб між нею та [PERSON] було розірвано. Після розірвання шлюбу вона самостійно утримує дитину, яка проживає разом з нею у її батьків. [PERSON] проживає окремо, ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків та не надає жодної матеріальної допомоги на утримання сина. Так, з моменту припинення шлюбних відносин [PERSON] не приймає участі у вихованні сина, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку дитини до самостійного життя, не надає коштів на утримання дитини, не забезпечує необхідного харчування, медичного огляду, лікування дитини, що негативно впливає на фізичний розвиток дитини як складову виховання, не спілкується із дитиною в обсязі, необхідному для нормального самоусвідомлення, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не створює умов для отримання сином освіти. В той же час, їхній син [PERSON] має звичайні для дитини його віку матеріальні та духовні потреби, є учнем навчально-вихованого комплексу № 176, додатково навчається на курсах по біології від вищого закладу «КРОК», за станом здоров'я потребує санаторно-курортного лікування опорно-рухового апарату. Матеріальні потреби дитини забезпечуються лише нею, проте, у зв'язку із скрутною фінансовою ситуацією, вона самостійно не у змозі забезпечити їх у повному обсязі. Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві, просила позов задовольнити. Пояснила суду, що після розлучення сторін, їхня спільна дитина проживає з позивачем в квартирі бабусі дитини. При цьому, батько дитини - [PERSON] не піклується про дитину, не допомагає їй. Лише один раз відповідачем було надано кошти на дитину, про що позивачем було складено розписку. Квитанції про сплату коштів, надані відповідачем, не можуть слугувати доказом того, що перерахунок коштів було здійснено на рахунок позивача та що ці кошти являються аліментами. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував, з підстав викладених у запереченні, долученого до матеріалів справи (а.с.27). Пояснив суду, що він приймає участь у вихованні сина, один місяць дитина проживала у нього, другий місяць - у позивача. Також, вони з сином їздили на відпочинок на море, на дачу. Влітку 2015 року, на зимові канікули, в березні 2014 року на канікулах син проживав з ним, а з вересня по січень 2017 року син проживав з ним. Зазначив, що він і так сплачує аліменти на утримання сина, у зв'язку з чим просив аліменти не присуджувати. Крім того, немає утвердження, що син не переїде до нього на постійне місце проживання. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у зареєстровану шлюбі з 05 жовтня 2002 року. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина - [PERSON], [INFO] (а.с.7). Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 04 листопада 2014 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.6). Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Як встановлено судом, позивач та малолітній син [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS]. Відповідач же проживає окремо від дитини за іншою адресою. Відповідно до довідки від 01 листопада 2016 року, виданої Товариством з обмеженою відповідальністю «АВЕАЛЬ», [PERSON] працює в ТОВ «АВЕАЛЬ» з 16 травня 2013 року, на даний момент займає посаду менеджера. Дохід за період з 01 травня 2016 року по 31 жовтня 2016 року склав 9 000,00 гривень, сума до виплати - 7 989,12 гривень (а.с.9). Згідно довідки № 44 для одержання путівки на санаторно-курортне лікування, [PERSON] потребує санаторно-курортного лікування опорно-рухового апарату (а.с.8). Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частиною 9 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно з вимогами ст. 181 Сімейного кодексу України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій або натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Заперечуючи проти заявлених позовних вимог про стягнення аліментів на утримання малолітнього сина, відповідач посилається, зокрема, на те, що він приймає участь в утриманні дитини, сплачує кошти на користь позивача на утримання сина, що підтверджується банківськими квитанціями, розпискою позивача. В той же час, вказані відомості не можуть бути прийняті судом в якості належного та достовірного доказу, оскільки надані суду копії квитанції від 09 червня 2016 року, 11 серпня 2016 року, 21 жовтня 2016 року свідчать лише про перерахування грошових коштів на відповідний рахунок, при цьому номер карткового рахунку є неповним, а доказів, що вказаний рахунок було відкрито на ім'я позивача для здійснення перерахування коштів на утримання дитини, відповідачем суду надано не було. Щодо наявності розписки від 26 травня 2015 року, наданої позивачем відповідачу про отримання від останнього суми коштів у розмірі 100 доларів США на відвідання дитиною санаторію, то суд вважає за необхідне зазначити, що надані кошти являються одноразовим платежем та свідчать про надання єдиноразової допомоги на додаткові витрати по утриманню сина, а саме санаторне лікування дитини. Будучи допитаною в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що являється матір'ю позивача. Пояснила суду, що під час спільного проживання доньки з відповідачем, він постійно пиячив та бив. Наразі її донька та онук проживають разом з нею. Три роки назад дійсно онук деякий час проживав у батька - відповідача та останній не відпускав його додому, у зв'язку з чим донька забрала дитину. Після подання позову до суду, відповідач почав вмовляти онука. Пару неділь назад онук жив з батьком, але той пиячив, а дитина плакала та донька забрала дитину з поліцією. 09 січня 2017 року онук відвідував батька, так як той його підговорює, щоб той йшов до нього, а 12 лютого 2017 року відповідач телефонував онука та погрожував, щоб забрали заяву з поліції. Щодо утримання відповідачем онука зазначила, що відповідач останнім часом перераховував по 500 гривень на картку доньки та декілька разів приходив. Наразі це вся допомога від відповідача. Свідок [PERSON] пояснила суду, що спілкується з позивачем, так як коли остання перебувала в процесі розлучення з відповідачем, їхні діти відвідували одну спортивну секцію та подружилися. Їй відомо, що три роки назад [PERSON] поїхав гостювати до батька, так як скучив за батьком, так забирали дитину звідти зі скандалом. Також, вона чула, що батько приїздив до сина та вони гуляли. Інформацією про те, чи надавав відповідач грошові кошти на утримання дитини, вона не володіє. Свідок [PERSON] пояснив суду, що знайом з відповідачем. По вихідним дням вони з сім'ями, відповідач з сином, гуляли, відвідували аквапарк, боулінг, кіно. Відповідач приділяє увагу сину, є гарним батьком. При цьому, відповідач надавав кошти позивачу на утримання сина, сину він також надавав кошти. Вказане відбувалося при ньому. Згідно ст. 8 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 27 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Таким чином, батьки несуть рівнозначну відповідність як у сфері морального, фізичного, духовного виховання власної дитини, так і у матеріальному забезпеченні розвитку власної дитини. В розрізі даного спору, суд виходить саме з основоположних прав дитини на належний рівень розвитку та рівнозначних обов'язків батьків в постійному матеріальному забезпечення розвитку дитини. З огляду на вищевикладене, при визначенні розміру аліментів, який буде стягуватись на утримання малолітньої дитини - [PERSON], суд з урахуванням положень ст. 182 СК України, враховує матеріальне становище позивача, проживання дитини з матір'ю, так і матеріальне становище відповідача, який працевлаштований, інших утриманців немає, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення аліментів з відповідача на утримання малолітнього сина - [PERSON] в розмірі ? частини на утримання з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно до досягнення дитиною повноліття, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно ч.1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Крім того, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у відповідності до ст.. 88 ЦПК України від сплати якого при зверненні до суду була звільнена позивач. На підставі викладеного,

Outcome: approved