Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа: [PERSON], яким, з урахуванням уточнень, просить визнати за нею право на 1 / 3 частину володіння [ADDRESS] В обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 24.06.1994 року до 16.06.2010 року. Від шлюбу сторони мають дитину [PERSON], [INFO]. В період шлюбу, 12 березня 2003 року позивачем та відповідачем було придбано 2\\3 частини домоволодіння по [ADDRESS] При цьому 1\\3 частина цього домоволодіння була придбана матір'ю відповідача [PERSON], [PERSON]. Домоволодіння по [ADDRESS] знаходиться в спільній частковій власності і складається з двох житлових будинків. Позивач та відповідач фактично придбали житловий будинок літ. «А-1». З 2009 року відповідач добровільно виселився та пішов проживати до матері з житловий будинок літ. «Г-1». В теперішній час відповідач зареєстрував шлюб з іншою жінкою. З кінця 2015 року відповідач став погрожувати позивачеві і сину виселенням з будинку та висловлює бажання продати його, перешкоджав в його користуванні. Третя особа [PERSON] звернувся до суду з самостійним позовом, в якиму просить визнати договір купівлі-продажу домоволодіння [ADDRESS] від 20 березня 2003 року недійсним в частині 2/9 частин, визнати за ним право власності на 2\\9 частини домоволодіння [ADDRESS] загальною площею 113,6 кв.м, житловою площею 66,9 кв.м. та вселити його в житловий будинок літ. «А-1» домоволодіння [ADDRESS]. В обґрунтування позову послався на те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є його батьками, які розлучились у 2010 році. Після розлучення батьків він постійно проживав та був зареєстрований разом із своєю матір'ю [PERSON] в житловому будинку літ. «А-1» в домоволодінні по [ADDRESS] Вважав цей будинок своїм, оскільки проживав разом з батьками матері та сім'єю її сестри в квартирі [ADDRESS], корп.6 в м. Харкові. Вказана належала [PERSON], позивачеві [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Родина домовилась продати цю квартиру та поділити гроші порівну, відповідно до часток кожного. 23 лютого 2003 року був укладений договір завдатку, згідно якого сторони домовились продати вказану квартиру за ціну, яка дорівнює 64200 грн. На початку березня 2003 року мати позивача звернулась до опікунської ради для отримання дозволу на оформлення договору купівлі-продажу від імені та на ім'я неповнолітнього ОСОБА_[INFO] року був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] купила 1\\3 частку, [PERSON] 2\\3 частки домоволодіння [ADDRESS] за ціну, яка дорівнює 26700 грн.На купівлю 2\\3 частин домоволодіння, які були оформлені на батька позивача, [PERSON], пішли усі гроші від продажу належної позивачеві та його матері частки квартири та частина грошей від продажу належної [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності квартири. Оскільки на час оформлення угоди від 20.03.2003 року ще не було прийнято рішення опікунської ради про надання дозволу на оформлення договору купівлі-продажу від імені та на ім'я позивача - на той час неповнолітнього [PERSON], відповідачі приховали цей факт та зареєстрували договір тільки на батька. На початку 2016 року відповідач [PERSON] звернувся до суду до [PERSON], про її примусове виселення га зняття з реєстрації, а коли суд відмовив йому в цьому, в травні 2016 року він вигнав позивача із матір'ю із спірного будинку, поміняв замки на вхідних дверях, встановив замки на хвіртці та воротах домоволодіння. До теперішнього часу позивач не має доступу в будинок. Під час розгляду справи про примусове виселення [PERSON] позивач дізнався, що не є власником частини будинку, оскільки батьки приховували від нього цей факт. Позивач за первісним позовом та її представник в судовому засіданні підтримали позов та просили його задовольнити, при вирішенні зустрічного позову покладались на розсуд суду. Відповідач [PERSON] заперечував проти задоволення позовів та просив застосувати строки позовної давності. Крім того, в судовому засіданні відповідач зазначив, що позивач та третя особа виселились з спірного будинку за власним бажанням, він не перешкоджав у користуванні майном. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. 24.06.1994р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який в подальшому було розірвано на підставі рішення Червонозаводського районного суду від 16.06.2010р. (а.с.8, 10). 20.03.2016 року [PERSON] укладено договір купівлі- продажу житлового будинку за адресою по [ADDRESS] Таким чином, 2\\3 частини спірного домоволодіння придбано [PERSON] у період шлюбу з позивачем. Згідно ч.3 ст.368 ЦК України, ст.. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині на чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Реєстрація прав на нього лише на ім'я одного з подружжя не спростовує цієї презумпції. Ст. 69 СК України встановлює право на поділ майна, що є об'єктом спільної сумісної власності за чоловіком та дружиною. З наданих доказів, не вбачається, що під час реєстрації шлюбу та за весь час подружнього життя між сторонами було укладено шлюбний договір. Крім того, не встановлено будь-якої домовленості, щодо зміни розміру часток у спільному майні подружжя. Крім того, в ході судового розгляду справи позивачем та відповідачем було надано докази на підтвердження наявності у обох з подружжя грошових коштів на момент придбання спірного майна, а тому суд вважае не доведеним, що воно було придбано за особисті кошти одного з подружжя. Таким чином, судом встановлено, що 2 / 3 частини домоволодіння [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Частиною 1 ст.70 СК України передбачає, що у разі поділу майна, яке є об'єктом сумісної власності, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При цьому, відповідно до висновку про визначення ринкової вартості нерухомого майна, оціночна вартість 2\\3 часток житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] складає 496 204 грн. (а.с.14-15). Таким чином суд приходить до висновку про те, що первісний позов в частині визнання за [PERSON] права власності на 1 / 3 частину домоволодіння [ADDRESS] підлягає задоволенню. В той же час, що стосується доводів відповідача за первісним позовом [PERSON] про застосування строків позовної давності, то положеннями ч.2 ст.72 Сімейного кодексу України встановлено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки, при цьому позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. В ході судового розгляду справи не було встановлено доказів на підтвердження того, що позивач [PERSON] вважала своє право власності порушеним до травня 2016 року, коли вона була змушена покинути спірне домоволодіння, а посилання відповідача на факт її звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя у 2011 році не є таким достатнім доказом. Що стосується позовних вимог позивачів [PERSON] та [PERSON] про вселення в житловий будинок літ. «А-1» домоволодіння [ADDRESS] то суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовів в цій частині. Так, від шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають дитину [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого повторно 24.07.2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, серії [NUMBER] Як вбачається з копії будинкової книги на домоволодіння [ADDRESS] за вищевказаною адресою з 13.05.2003 року зареєстрований [PERSON], з 20.05.2003 року [PERSON], з 23.05.2003 року [PERSON], та з 20.05.2003 року [PERSON] (а.с.12-14). Судом встановлено, що після припинення фактичних шлюбних відносин між [PERSON] та [PERSON] їхня дитини [PERSON] залишилась проживати з матір'ю за адресою: [ADDRESS] Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], яка є матір'ю [PERSON] та бабою [PERSON], будучи попередженою про кримінальну відповідальність, під присягою підтвердила, що у травні 2016 року були погрози зі сторони відповідача [PERSON], що виражалося в пошкодженні майна її доньки та онука. Вони неодноразово викликали співробітників поліції для врегулювання сварок між [PERSON] та [PERSON] 23.05.2016 року [PERSON] вимагав у її доньки та онука покинути спірне домоволодіння. У зв'язку з такими погрозами [PERSON] та [PERSON] вимушені були покинути власну домівку. Допитана в якості свідка позивач [PERSON], будучи попередженою про кримінальну відповідальність, під присягою підтвердила вищевказані показання свідка [PERSON] та повідомила суду, що 23.04.2016 року відповідач [PERSON] відключив світло в спірному домоволодінні. Крім того, після добровільного виселення [PERSON] з частини домоволодіння літ. «А-1», він почав проживати разом зі своєю матір'ю в іншій частині домоволодіння. Після того, як відповідач зареєстрував шлюб з іншою жінкою, він звернувся до суду з позовом про виселення позивача [PERSON] та їх спільного сина [PERSON] [INFO] року після численних погроз, руйнування майна позивача, їй та її синові [PERSON] лише під наглядом співробітників поліції вдалось покинути житло за вищевказаною адресою, оскільки вони побоювалися за своє життя. При цьому, як вбачається з відповіді т.в.о. начальника Основ'янського ВП Слобідського ВП ГУНП в Харківській області Колінко І.О. № 3647/119-63/01/12-2016 від 24.10.2016 року, в журналі єдиного обліку Основ'янського ВП Слобідського ВП ГУНП в Харківській області протягом 2016 року за повідомленням мешканців житлового будинку за адресою: [ADDRESS], зареєстровано 4 повідомлення, а саме: ЖЕО № 5657 від 21.04.2016 року, № 7002 від 17.05.2016 року, № 7070 від 18.05.2016 року, № 7300 віл 23.05.2016 року (а.с.80). Так, як вбачається з висновку начальника Червонозавдського ВП Комінтернівського ВП ГУНП в Харківській області від 23.04.2016 року, до поліції надійшла заява [PERSON], в якій вона просить прийняти заходи до її колишнього чоловіка [PERSON], який в ході розгляду матеріалу пояснив працівникам поліції, що на його вимогу працівники «Обленерго» відрізали електропостачання в будинку, де проживає [PERSON] та [PERSON] (а.с.89). Висновком начальника Червонозавдського ВП Комінтернівського ВП ГУНП в Харківській області від 24.05.2016 року встановлено, що 17.05.2016 року до поліції надійшла заява [PERSON], яка просила прийняти міри до її колишнього чоловіка [PERSON], який погрожував їй та її синові [PERSON] фізичною розправою (а.с.82). Крім того, як вбачається з висновку фахівця з питань судово-медичної експертизи № 503-2016, [PERSON] була нанесено легкі тілесні ушкодження (а.с.76). Рішенням Червонозаводського районного суду м.Харкова від 21.03.2016 року у справі № 646/13186/15-ц було залишено без задоволення позов [PERSON] до [PERSON], треті особи: [PERSON], [PERSON], Відділ зі справ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Червонозаводського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області, Головне управління ДМС у Харківській області, про примусове виселення та зняття з реєстрації (а.с.125-126). Вищевказане рішення суду ухвалою апеляційного суду Харківської області від 10.05.2016 року було залишено без змін (а.с.127-129). Зі змісту ст.ст.391, 396 ЦК України користувач майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування майном. Таким чином, суд вважає недоведеними посилання відповідача [PERSON] про добровільне виселення [PERSON] та [PERSON] з спірного домоволодіння, які вселилися до нього на законних підставах, оскільки такі доводи спростовані дослідженими в судовому засіданні доказами. Так, допитані в судовому засіданні свідки повідомили суду, що виселення [PERSON] та [PERSON] було зумовлено вкрай неприязними стосунками між сторонами. Наявність таких стосунків не спростовано відповідачем. Суд приходить до висновку, що поведінка відповідача, яка виражалась в численних погрозах, руйнуванні майна, тлумачились позивачами, як умисні дії відповідача, спрямовані на їх виселення. В той же час, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення в будинок літ. «А-1» домоволодіння [ADDRESS] та вважає за можливе вселити [PERSON] та [PERSON] в домоволодіння [ADDRESS] а не в його конкретну частину, оскільки майно на даний час не виділено в натурі. Що стосується доводів відповідача про застосування стоків позовної давності, то в частині вказаних позовних вимог строки ще не сплинули, оскільки, як було встановлено в судовому засіданні та не спростовано самим відповідачем, [PERSON] та [PERSON] були змушені покинути спірне домоволодіння у травні 2016 року. При цьому, зустрічна позовна вимога [PERSON] про часткове визнання договору купівлі-продажу від 12.03.2003 року недійсним та визнання права власності на 2 / 9 частини спірного домоволодіння за [PERSON] не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Так, як вбачається з договору про завдаток від 23.02.2003 року, [PERSON] було надано завдаток у сумі 21400,00 грн. [PERSON] на придбання 4-х кімнатної квартири [ADDRESS] загальна вартість якої 64200,00 грн. (а.с.114). Договором купівлі-продажу № 1965 від 11.04.2003 року зафіксовано факт продажу [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] 4-х кімнатної квартири [ADDRESS] [PERSON] (а.с.115). При цьому, копією свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] підтверджується право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (а.с.145), яка була продана на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Бєсєдою Т.Д. 12.03.2003 року (а.с.144). Рішенням виконавчого комітету Червонозаводської районної ради м.Харкова від 01.04.2003 року № 79/12 була надано дозвіл [PERSON] на оформлення договору купівлі-продажу від імені неповнолітнього [PERSON] його частини 4-х кімнатної квартири [ADDRESS] та купівлю на його ім'я частини приватного домоволодіння з прилеглими будівлями за адресою: [ADDRESS] (а.с.120). Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу. Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Згідно зі статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення. Відповідно до частин другої четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. При цьому, в судовому засіданні було встановлено, що спірне домоволодіння було придбане не за особисті грошові кошти матері позивача за зустрічним позовом [PERSON], [PERSON], а за спільні грошові кошти подружжя, [PERSON] та [PERSON], які на день вчинення правочину булу у зареєстрованому шлюбі, отже вищевказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] в цій частині. На підставі викладеного,

Outcome: partial