Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із вищезазначеним позовом, у якому просить суд: 1) визнати недійсним п.6.2 укладеного з відповідачем договору про технічне обслуговування домофонної системи від 11.03.2016р.; 2) визнати незаконними дії ТОВ «Домофон-Комфорт» щодо відключення приладів домофонної системи за адресою: [ADDRESS] ; 3) зобов`язати ТОВ «Домофон-Комфорт» відновити роботу домофонної системи за адресою: [ADDRESS] ; 4) стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 3000,00 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що, 29.02.2016р. між позивачем та відповідачем укладено договір на виконання робіт з монтажу домофонної системи за адресою: [ADDRESS] квартири з 16 по 25. Одночасно зі складанням Акту прийому-передачі робіт, 11.03.2016р. між позивачем та відповідачем було укладено договір про надання послуг технічного обслуговування домофонної системи, у п.6.2. якого зазначено про те, що, в разі невнесення плати більше трьох місяців поспіль виконавець вправі припинити виконання зобов`язань за цим договором та відключити прилад. 14.05.2018р. позивач звернулась до відповідача, та просила повідомити дату та підстави відключення домофонної системи в квартирі позивача за адресою [ADDRESS] , на що отримала відповідь про те, що, припинення обслуговування домофонної системи за вказаною адресою відбулося через несплату позивачем наданих відповідачем послуг. Водночас, оскільки вказана домофонна система є власністю позивача, порушення умов договору про обслуговування домофонної системи не надає право відповідачу втручатись в її роботу та обмежувати власника у користуванні своїм майном. Оскільки п.6.2. договору про надання послуг технічного обслуговування домофонної системи містить положення, які суперечать положенням ст.ст.316, 319, 321 ЦК України, просить суд визнати вказаний пункт договору недійсним; визнати дії відповідача по відключенню домофонної системи незаконними; зобов`язати відповідача відновити роботу домофонної системи за адресою мешкання позивача. Крім того, оскільки позивач тривалий час через відключення домофонної системи не мала можливості потрапити до квартири, їй було завдано моральної шкоди, яку вона просить стягнути з відповідача у розмірі 3000,00 грн. Позивач в судове засідання не з`явилась, надала суду письмову заяву про розгляд справи за відсутності позивача. В ході розгляду справи відповідач надав суду відзив на позов, у якому просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що, дійсно між позивачем та відповідачем було укладено договір про надання послуг технічного обслуговування домофонної системи, п.6.2 якого передбачено відключення абонентського пристрою від блоку виклику у разі несплати замовником послуг відповідача протягом 3-х місяців поспіль. Оскільки позивач мав заборгованість зі сплати послуг, відповідач припинив виконання своїх зобов`язань за вказаним договором. Крім того, відповідач вважає позов необґрунтованим, оскільки позивач не навів правових підстав для визнання п.6.2. договору недійсним, та, не надав суду жодного належного доказу на підтвердження факту порушення відповідачем права власності позивача, та факту завдання позивачу моральної шкоди. Разом із відзивом на позов відповідач надав суду заяву про застосування до позовних вимог позивача наслідків спливу позовної давності. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав, посилаючись на обставини, зазначені відповідачем у відзиві на позов. Вислухавши пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи, та, оцінивши наявні у справі докази, суд дійшов наступного висновку. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно роз`яснень, наданих у п.11 Постанови Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» N 14 від 18.12.2009р., оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Як встановлено судом в ході розгляду справи, 29.02.2016р. відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Домофон-Комфорт» в особі директора Махова А.С. та мешканці під`їзду №2, а саме квартир №16-25 за адресою: [ADDRESS] в особі представника - позивача [PERSON] , уклали договір на виконання робіт з монтажу та установки домофонної системи за вказаною адресою, до складу якої входять: металеві двері, панель виклику, доводчик двері, переговорний пристрій, блок живлення, електромагнітний замок, кнопка виходу. Згідно п.1.5 вищевказаного договору, сторони дійшли згоди про те, що, після підписання сторонами Акту прийому-передачі робіт змонтована виконавцем домофонна система переходить у власність замовника. Згідно Акту прийому-передачі, складеного 14.03.2016р., замовник в особі представника мешканців квартир №16-25 за адресою: [ADDRESS] - позивача по справі, та представник виконавця склали вказаний акт про те, що, роботи з установки домофонної системи виконано виконавцем в строк. Крім того, 11.03.2016р. відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Домофон-Комфорт» в особі директора Махова А.С. та позивач [PERSON] уклали договір про технічне обслуговування домофонної системи, встановленої відповідачем в квартирі позивача. Згідно п.2.1.1. вказаного договору, відповідач по справі взяв на себе зобов`язання виконувати періодичне технічне обслуговування домофонної системи, встановленої в квартирі позивача. Згідно п.2.2, пп.2.2.3 вищевказаного договору від 11.03.2016р., позивач взяв на себе зобов`язання здійснювати оплату за даним договором в строки, зазначені в п.3 договору, та використовувати встановлене відповідачем обладнання згідно правил експлуатації. Згідно п.3.1. вказаного договору від 11.03.2016р., за виконання послуг, зазначених у п.п.2.1.2, замовник сплачує щомісяця абонентську плату у розмірі 11,00 грн. Згідно п.6.2. вищевказаного договору від 11.03.2016р., у випадку не сплати замовником послуг більш 3-х місяців поспіль, виконавець вправі зупинити виконання своїх обов`язків за даним договором та відімкнути абонентський пристрій (трубку) від блоку виклику (панелі аудіодомофона). Повторне підключення абонента до системи здійснюється за окрему плату - 10,00 грн. Підключення трубки здійснюється протягом 3-х робочих днів, після повідомлення про сплату заборгованості. Згідно письмових пояснень, наданих відповідачем 07.08.2020р., останній зазначив про те, що, через не сплату позивачем послуг, наданих відповідачем, більш 3-х місяців поспіль, останній зупиняв виконання своїх обов`язків за договором від 11.03.2016р. у наступні періоди: з 01.03.2018р. по 31.05.2018р.; з 01.10.2018р. по 31.01.2019р.; з 01.07.2019р. по теперішній час. Посилаючись на те, що, позивачка є власником домофонної системи, остання, на підставі ст.ст.316, 319, 391 ЦК України, просить суд захистити її право власника, оскільки порушення нею умов договору від 11.03.2016р. про обслуговування домофонної системи не надає відповідачу право втручатись у роботу вказаної системи та обмежувати власника у користуванні своїм майном, зокрема відмикати абонентський пристрій (трубку), встановлену в квартирі позивача, від блоку виклику (панелі аудіодомофона). Водночас, посилаючись на те, що, є власником домофонної системи, позивач, на підставі ст.ст.215, 216 ЦК України, просить суд визнати недійсним п.6.2. вищевказаного договору від 11.03.2016р., та стягнути з відповідача на користь позивача завдану відключенням домофонної системи моральну шкоду. Встановлені судом вищевказані обставини свідчать про те, що, між сторонами виникли правовідносини, які регулюються наступними нормами права. Згідно ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно роз`яснень, наданих у п.8. Постанови Верховного Суду України N 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, та, оцінивши їх у сукупності, суд дійшов висновку про те, що, матеріали даної цивільної справи не містять жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що, на момент укладання сторонами договору від 11.03.2016р. про технічне обслуговування домофонної системи, сторонами не було додержано вимог, встановлених статтею 203 ЦК України. Оскільки, при цьому, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, суд позовні вимоги позивача в частині визнання недійсним п.6.2 договору про технічне обслуговування домофонної системи від 11.03.2016р., вважає безпідставними та необґрунтованими позивачем в ході розгляду справи. Крім того, дослідивши матеріали справи, суд також дійшов висновку про те, що, жоден із наданих суду доказів не свідчить про незаконність дій відповідача, зокрема про те, що, відключення абонентського пристрою (трубки), встановленої в квартирі позивача, відбулось без дотримання відповідачем умов укладеного з позивачем договору від 11.03.2016р. про обслуговування домофонної системи. При цьому, оскільки порядок відновлення роботи домофонної системи в квартирі позивача врегульовано п.6.2. вищевказаного договору від 11.03.2016р., суд, враховуючи відсутність обставин, які б свідчили про порушення відповідачем умов вказаного договору, дійшов висновку про те, що, позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача відновити роботу домофонної системи в квартирі позивача, є необґрунтованими, та такими,що задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача на користь позивача завданої відповідачем моральної шкоди - суд дійшов наступного висновку. Згідно ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно роз`яснень, наданих у п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. З`ясувавши в судовому засіданні те, що, доказів, які б свідчили про наявність факту завдання позивачу відповідачем збитків або шкоди - матеріали справи не містять, суд також дійшов висновку про те, що, позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Водночас, відмовляючи у задоволенні позову у повному обсязі, суд, приймаючи до уваги те, що позивача звільнено від сплати судового збору, на підставі ст.141 ЦПК України вважає необхідним компенсувати судові витрати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи вищевикладене, суд,

Outcome: dismissed