Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Ситковецької селищної ради Немирівського району Вінницької області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Вказала, що вона разом з своєю родиною з 15 серпня 1995 року по даний час проживає в житловому будинку площею 73,7 кв. м., житловою площею 42,7 кв. м., з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по [ADDRESS] . У даному будинку вона почала проживати з дозволу Ситковецької селищної ради Немирівського району Вінницької області. Відповідно до довідки Ситковецької селищної ради Немирівського району Вінницької області за № 02.27.50 від 09.01.2019 року вона зареєстрована та проживає в будинку за адресою [ADDRESS] з 15.08.1995 року. [PERSON] постійно доглядає за будинком, веде господарство, сплачує комунальні платежі, проводить поточні ремонти, викопала колодязь, змінила покрівлю будинку, утеплила його, поліпшила його стан. Вказаний будинок не перебуває на балансі сільської ради, не переданий в комунальну власність. У зв`язку з вказаними обставинами вона не може зареєструвати своє право власності на дане майно, через те, що відсутні правовстановлюючі документи на вище вказане майно. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та просить суд їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача Ситковецької селищної ради Хріновська В.Ю. позовні вимоги визнає, не заперечує проти їх задоволення. Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до п.1ч.2 ст.16 ЦК одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. У відповідності до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. В судовому засіданні беззаперечно доведено, що позивач [PERSON] добросовісно заволоділа і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном житловим будинком з надвірними будівлями, який розташований по [ADDRESS] та рахується за відповідачем Ситковецькою селищною радою Немирівського району по теперішній час. Позивач фактично здійснює функції володільця, своїми правомірними діями позивач заволоділа майном і продовжує відкрито, безперервно володіти ним. Відповідач позовні вимоги визнав в повному обсязі. Відповідно до ч.1ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. З аналізу вказаної норми можна зробити висновок, що набувальна давність - це спосіб набуття права власності на нерухомість, який не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а виникає із сукупності певних обставин, а саме: майно може бути об`єктом набувальної давності; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Позивачем у справах про набуття права власності за набувальною давністю є володілець чужого майна. Також, згідно з п.9,11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні встановити, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до ч.4 ст.344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Враховуючи, що позивач володіє вказаним нерухомим майном відкрито, безперервно та безперешкодно протягом більш як десять років, тому вона набуває право власності на вказаний житловий будинок та інші будівлі і господарські споруди за набувальною давністю. З врахуванням викладеного, суд вважає доведеними обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог і має підстави для задоволення позову в повному обсязі. Користуючись принципом диспозитивності визначеним ч.1 ст.13 ЦПК України, суд не виходить за межі заявлених позовних вимог, а тому судові витрати залишає за позивачем.

Outcome: approved