Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась з вищевказаним позовом до [PERSON], [PERSON] вказавши, що 25 грудня 2010 року помер її чоловік [PERSON]. За життя чоловіка вони з ним зробили заповіт подружжя, яким заповідали на випадок своєї смерті 1/3 частину належних їм домоволодіння та земельної ділянки по вул. Муромська, 71 м. Кривого Рогу - [PERSON] та 2/3 частини [PERSON], які є їх дітьми. Після смерті чоловіка вона звернулася до нотаріуса з заявою про отримання спадщини та отримала відмову зважаючи на той факт, що земельна ділянка, яка є предметом заповіту подружжя від 13.02.2009 р., належала [PERSON] на праві особистої приватної власності. Вважає, що при посвідченні заповіту подружжя нотаріусом не дотримано законодавчо визначеної вимоги щодо форми заповіту та процедури його посвідчення, оскільки нотаріус не перевірив, чи дійсно вказані обєкти нерухомості, які є предметом заповіту, належали подружжю [PERSON] на праві спільної сумісної власності, тому просить визнати вказаний заповіт нікчемним. Ухвалою суду від 16 травня 2018 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження. В судове засідання сторони не з'явились, до суду надали заяви про розгляд справи у їх відсутність: представник позивача на позові наполягає, відповідачі позов визнають. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог виходячи з такого. Судом встановлено, що з 27 жовтня 1957 р. [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] (а.с. 7 копія свідоцтва про одруження). 25 грудня 2010 року [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-КИ № 379604 (а.с.9) Заповітом подружжя від 13 лютого 2009 р. [PERSON] та [PERSON] заповідали домоволодіння та земельну ділянку за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Муромська, 71, що належала їм на праві спільної сумісної власності, [PERSON] та [PERSON] (а.с.8 копія заповіту), які є їх дітьми (а.с. 15-18 копії свідоцтв про народження, укладення шлюбу). Після смерті чоловіка, позивач [PERSON] звернулась до нотаріуса для прийняття спадщини, але постановою приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] від 23 квітня 2018 року, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті 25 грудня 2010 року [PERSON]. Серед підстав відмови зазначено, що земельна ділянка, зазначена в заповіті, належала [PERSON] на праві особистої приватної власності, хоча згідно тексту заповіту вказане майно належало їм на підставі спільної сумісної власності (а.с.6 копія постанови). Положення Цивільного кодексу України вирізняють два види спадкування: за законом та за заповітом (ст. 1217 ЦК України). Відповідно до ст.ст. 1233-1236 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини Крім того, згідно зі ст. 1243 ЦК України подружжя має право скласти спільний заповіт щодо майна, яке належить йому на праві спільної сумісної власності; у разі складення спільного заповіту частка у праві спільної сумісної власності після смерті одного з подружжя переходить до другого з подружжя, який його пережив; у разі смерті останнього право на спадкування мають особи, визначені подружжям у заповіті; у разі смерті одного з подружжя нотаріус накладає заборону відчуження майна, зазначеного у заповіті подружжя Між тим, згідно зі ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно Згідно зі ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Також, статтею 60 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. При цьому, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя може бути укладений без виділу цієї частки. (ст.ст. 63-64 СК України). Заповітом подружжя [PERSON] та [PERSON] були охоплені домоволодіння та земельна ділянка, розташовані по вул. Муромська, буд. 71 м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, які згідно тексту заповіту належали їм на праві спільної сумісної власності.. В той же час спадкова земельна ділянка за вказаною адресою була зареєстрована на праві особистої приватної власності за [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 543803 виданого 25.07.2005 р. Криворізькою міською радою (а.с. 10-13 копії акту, витягів). Таким чином судом встановлено, що при складанні заповіту частина майна, зазначене у ньому як спадщина подружжя, насправді, належало на праві приватної власності одному з подружжя, хоча і було надбано ними під час шлюбу Відповідно до ст.. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Заповіт є також правочином. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Крім того за ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За положеннями ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. При цьому, згідно з ч. 1 ст. 217 цього ж Кодексу недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Також, згідно зі ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Враховуючи, що [PERSON] та [PERSON] при складенні заповіту подружжя 13 лютого 2009 року відносно частини майна, зазначеного у ньому, не мали, відносно цієї частини, спільних прав, тому слід зробити висновок, що у них був відсутній необхідний обсяг цивільної дієздатності відносно частини цього майна, а отже заповіт є недійсним. Частинами 3,4 статті 200 ЦПК України встановлено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно ч.ч. 1,4 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючи наявність в матеріалах справи заяв відповідачів [PERSON] та [PERSON] про визнання позову, які не суперечать закону та не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку про задоволення позову. Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки позивачем не заявлено вимогу про стягнення з відповідачів суми судових витрат, вони покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved