Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. У поданій заяві посилалася на те, що з 15.11.2012 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 06.05.2019 року шлюб між сторонами було розірвано. Від шлюбу у них є двоє малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу діти проживають разом із нею за адресою [ADDRESS] . У період шлюбу ними було придбано квартиру [ADDRESS] . Загальна площа квартири становить 85, 20 кв.м., у тому числі житловою площею 46,50 кв.м. Вартість квартири відповідно до договору купівлі-продажу від 08.06.2017 року становить 153199 грн. 00 коп. Вважає, що зазначена квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між сторонами. Окрім того, враховуючи те, що після розірвання шлюбу діти проживають разом із нею, договору про сплату аліментів із відповідачем укладено не було, вважає, що при поділі її частка у спільному майні має бути збільшена. Просила визнати за нею право власності на 2/3 частки спірної квартири, а за [PERSON] право власності на 1/3 частку. Право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] просила припинити. Також просила стягнути з відповідача понесені нею судові витрати. Відповідачем було подано відзив на позов, в якому останній позов не визнав. Вказував на те, що він добровільно надає повне утримання дітям та забезпечує їх усім необхідним. [PERSON] влаштовує розмір матеріальної допомоги, яку він надає на утримання дітей, а тому до суду з позовом про стягнення аліментів вона не зверталась. Просив відмовити в задоволенні первісного позову. [PERSON] звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позов обґрунтовував тим, що 15.03.2017 року між ним та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу трьохкімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 67,30 кв.м., у тому числі житловою 41, 50 кв.м. Вказана квартира належала йому на праві особистої приватної власності, оскільки була набута ним на підставі договору дарування від 27.05.2016 року. У подальшому, він її продав, оскільки мав намір придбати квартиру [ADDRESS] . Також, 01.06.2017 року він на підставі договору позики позичив у [PERSON] кошти у сумі 15000 доларів США, які частково використав для сплати різниці у вартості квартир. 08.06.2017 року між [PERSON] та ним було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . На придбання квартири були витрачені кошти, отримані від продажу квартири, належної йому на праві особистої приватної власності. Іншого джерела придбання спірної квартири у сторін не було. [PERSON] , починаючи з 2013 року, не працювала, так як доглядала за їх дітьми. Він, займаючись підприємницькою діяльністю, отримував дохід, якого вистачало лише на утримання сім`ї: двох дітей та дружини. Таким чином, частка його власних коштів у вартості спірної квартири становить 67%. Різниця між ціною продажу його власної квартири та ціною придбання спірної квартири становить 33% від її вартості. Тому частка спільних коштів подружжя, витрачених на придбання спірної квартири, становить 33% від її вартості, а решта є його особистою власністю. Вважає, що частка позивача у спірній квартирі становить 16,5 % (33%:2) або 1/6 частка, а його частка - 83,5 (67% +16,5) або 5/6 часток квартири. Просив визнати за ним право власності на 5/6 часток спірної квартири, а за [PERSON] право власності на 1/6 частку. Право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] просила припинити. Позивачем [PERSON] було подано відзив на зустрічну позовну заяву, в якому остання зустрічний позов не визнала. Вказувала на те, що [PERSON] за кошти, що були подаровані їм на весілля, почав займатися підприємницькою діяльністю, у зв`язку з чим їх майно значно збільшилось. Зазначила, що квартира [ADDRESS] була придбана за їх спільні кошти, однак без її відома оформлена на ім`я матері відповідача. Згодом, остання подарувала квартиру [PERSON] , тому вважає, що спірна квартира є їх спільною сумісною власністю. Просила відмовити в задоволенні позову. Ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 05.09.2019 року зазначені позовні заяви було об`єднано в одне провадження. Позивач та її представник у судовому засіданні первісний позов підтримали та підтвердили, викладені у ньому обставини. Просила його задовольнити. У задоволенні позову [PERSON] просила відмовити. Відповідач [PERSON] та його представник у судовому засіданні позов підтримали та просили задовольнити. У задоволенні первісного позову [PERSON] просили відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Зокрема, судом було встановлено, що сторони з 15.11.2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.7). Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 06.05.2019 року їх шлюб було розірвано (а.с.7). Від шлюбу у них є двоє малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.16-17). Під час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 08.06.2017 року [PERSON] набув у власність квартиру [ADDRESS] . Квартира складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 85,20 кв.м., у томі числі житловою площею 46, 50 кв.м. Продаж квартири здійснено за 153199 грн. 00 коп. (а.с.8-10). Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ набута піч час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності, а за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю, при цьому тягар доказування, що вказане майно не належить до спільної сумісної власності, покладається на того з подружжя, хто набув спірне майно за кошти, що належали йому особисто. У відповідності до п.п. 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Таким чином, презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказаний правовий висновок, викладений у постанові постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Розглядаючи аргументи [PERSON] щодо належності йому особисто, а не на праві спільної сумісної власності подружжя 67 % коштів, за рахунок яких було придбано спірну квартиру, суд враховує наступне: Так, 15.03.2017 року [PERSON] продав належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] . Квартира складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 67,30 кв.м., у тому числі житловою площею 41, 50 кв.м. Зазначена квартира належала [PERSON] на праві власності на підставі договору дарування квартири від 27.05.2016 року (а.с.75). Продаж квартири було вчинено за ціною 103416 грн. 00 коп. При цьому, суд зауважує, що згідно положень п.2 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіки є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування. Тобто, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Отже, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Доводи [PERSON] щодо придбання квартири [ADDRESS] за спільні кошти подружжя та фактичного набуття зазначеного майна відповідачем у власність на підставі договору купівлі-продажу суд відхиляє, оскільки відповідні правочини позивач не оспорювала, а тому у даному випадку діє презумпція правомірності правочину. Таким чином, квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на праві особистої приватної власності чоловіка. Пояснення відповідача щодо повного використання коштів від продажу зазначеної вище квартири на купівлю спірної квартири, суд вважає достовірними з огляду на незначний проміжок часу, який сплив між укладенням відповідних договорів. Окрім того, суд враховує, що будь-яких доказів наявності у подружжя на початку 2017 року значних доходів суду надано не було. Таким чином, судом встановлено, що для придбання квартири [ADDRESS] подружжям було використано спільні кошти у розмірі 49783 грн. 00 коп. (153199 грн. 00 коп. - 103416 грн. 00 коп.), що становить 33% від її вартості. Отже, подружжю на праві спільної сумісної власності належить 1/3 частка квартири [ADDRESS] . Решта 2/3 частки у спірній квартирі належать на праві особистої власності [PERSON] . Згідно ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. [PERSON] , звертаючись до суду з позовом, посилалась на те, що розмір її частки у спільній сумісній власності подружжя має бути збільшений, оскільки після розірвання шлюбу діти проживають разом із нею, договору про сплату аліментів із відповідачем укладено не було. Даючи оцінку вказаним аргументам, суд зазначає наступне: Так, частиною третьою статті 70 СК України дійсно передбачено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до положень пункту 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частиною третьої статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Отже, для правильного застосування частини третьої статті 70 СК України необхідним є встановлення чи є достатніми чи недостатніми аліменти, які отримуються тим з подружжя, з ким залишились проживати діти для їх фізичного і духовного розвитку. Аліменти - це обов`язок утримання, у визначених законом випадках, одним членом сім`ї інших, які потребують цього (у нашому випадку саме утримання батьками своїх дітей). Обов`язок по утриманню може виконуватись як в добровільному порядку, так і у примусовому - при виконанні рішення суду про стягнення аліментів. Як було встановлено судом та підтверджено у судовому засіданні сторонами, [PERSON] добровільно надає кошти позивачу на утримання своїх малолітніх дітей, придбав туристичні путівки для їх відпочинку на морі (а.с.116-123). [PERSON] до суду з позовом про стягнення аліментів з відповідача не зверталась, оскільки погоджується із розміром допомоги, яку [PERSON] добровільно надає на утримання дітей. У судовому засіданні позивач не навела суд фактів недостатнього одержання аліментів для забезпечення фізичного, духовного розвитку дітей та їх лікування. Тому, враховуючи той факт, що у даній справі відсутні підстави для відступлення від принципу рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності, суд відхиляє аргументи наведені позивачем. Таким чином, поділу між сторонами підлягає 1/3 частка у праві власності на квартиру [ADDRESS] , що з урахуванням принципу рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності подружжя становить по 1/6 частці у кожного. Згідно з приписами ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У відповідності до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Перевіривши та з`ясувавши всі необхідні обставини справи, оцінивши всі наявні докази по справі, досліджені в ході судового розгляду в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги первісного позову [PERSON] є частково обґрунтованими та доведеними, а тому вони підлягають частковому задоволенню. Позовні вимоги [PERSON] суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню, оскільки відповідач у прохальній частині зустрічної позовної заяви помилково просив суд припинити право спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру в цілому.

Outcome: partial