Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищезгаданим позовом 02 листопада 2017 року, в уточненій редакції якого від 21 листопада 2018 року просила визнати недійсним договір дарування двокімнатної квартири [ADDRESS] , загальною корисною площею 44,4кв.м, житловою площею 30,3кв.м від 13 травня 2017 року, укладений між нею та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кучман І.І., з поверненням сторін правочину до первісного стану зі скасуванням реєстрації права власності на квартиру на ім`я [PERSON] . Позов обґрунтовано тим, що їй на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS] , яка є постійним та єдиним місцем її проживання та сестри [PERSON] . Між нею та відповідачем [PERSON] 13 травня 2017 року укладено договір дарування вказаної квартири, який не відповідав її волевиявленню, не був спрямований на настання правових наслідків, вчинений під впливом психічного тиску та внаслідок помилки. Так, з відповідачем [PERSON] вона познайомилася в день укладення договору, до цього спілкувалася з його батьком [PERSON] , що мав до її сина, який вживає наркотики, вимоги з повернення боргу в сумі 70000,00грн., наполягав на погашенні боргу за рахунок спірної квартири. Після того, як вона не погодилася на таку пропозицію, син викрав у неї документи на квартиру, її паспорт, ідентифікаційний код, передав [PERSON] , а сам зник. У зв`язку з викраденням документів вона зверталася до поліції. На її прохання про повернення документів, [PERSON] погрожував, залякував, схиляв до вчинення правочину щодо нерухомого майна на його користь, здійснював психологічний тиск, пропонував передати йому безоплатно у власність квартиру в замін довічного утримання, обіцяв, що вона доживе у квартирі до смерті. Після такої пропозиції [PERSON] став навмисно створювати у неї уявлення про обставини, які мають для прийняття рішення істотне значення: надав матеріальну допомогу на оплату комунальних послуг, звернув увагу на необхідність ремонту побутових приладів, проявляв турботливе ставлення, обіцяв допомогу, - тому вона зважилася на укладення договору. Документи були у [PERSON] , він займався організацією вчинення правочину, який вона в момент підписання сприймала як договір, яким буде передбачено її довічне утримання та можливість проживати в квартирі до смерті. Отримавши договір, вона звернула увагу, що його оформлено на [PERSON] , - сина [PERSON] , але той заспокоїв її, що догляд буде здійснювати він сам. Проте, ретельно вивчивши договір, вона зрозуміла, що договором жодних обов`язків щодо її утримання не передбачено, через що вона втратила спокій, знаходить у стані постійного очікування, що її позбавлять житла, побоюється за своє життя, тому звернулася до суду з цим позовом. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала, обґрунтовуючи обставинами, викладеними в позовній заяві, просила задовольнити, пояснила, що під час укладення договору вважала, що це договір довічного утримання, показали де підписати, вона підписала, а коли винесли оригінал здивувалася, що це договір дарування. Того ж дня прийшов [PERSON] , заспокоював, що все буде добре, він сплатить її кредит 20тис. грн., але він заплатив кредит один місяць і все. Вона телефонувала йому, але у нього весь час різні проблеми, він до неї не приходить та допомогу не надає. Спірна квартира єдине її житло, де вона по сьогоднішній день мешкає одна: дочка інвалід дитинства померла у 1997 році, сина з квітня 2017 року не бачить і не знає де він, сестра зареєстрована у її квартирі, але мешкає за іншою адресою. Раніше вона мешкала по [ADDRESS] , але там квартира була на 3-ому поверсі, а у неї хворі ноги, тому вона продала квартиру, та купила іншу на 1-ому поверсі. Документи на квартиру забрав син та передав [PERSON] , який і займався оформленням договору. Він ходив два місяці спочатку погрожував, потім пропонував довічне утримання, вона зверталася до поліції, але допомоги не отримала, через психічний тиск, погодилася на укладення договору, не зважаючи на те, що утримання не потребувала. Від третьої особи отримала тільки 100 доларів США на оплату кредиту. У теперішній час вона занепокоєна тим, що будь-якого моменту її можуть вигнати з квартири. Представник позивача [PERSON] , - [PERSON] позов підтримала, обґрунтовуючи обставинами, викладеними в позовній заяві, просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні присутнім не був, скориставшись правом представництва відповідно до ст.58 ЦПК України. Представник відповідача [PERSON] , - [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позову, пояснив, що з позивачем все було оговорено, вона розуміла, що укладає саме договір дарування. Які обставини передували прийняттю такого рішення, йому не відомо. Можливо якась допомога була надана її сину батьком відповідача, та вона вирішила віддячити таким чином. Фактично ключі від квартири відповідач не отримував. Якби з боку [PERSON] були шахрайські дії, вони би вже продали квартиру, проте позивач мешкає у квартирі до теперішнього часу. Допомога їй не надавалася, оскільки не була передбачена договором, що підтверджує намір укладення саме договору дарування. Власник не оплачує комунальні послуги, тому що у квартирі мешкає позивач, але це не привід для скасування договору дарування. Договори з комунальними службами відповідачем не укладалися. Просив у задоволенні позову відмовити. Третя особа, - приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кучман І.І. в судовому засіданні присутньою не була, про час та місце розгляду справи повідомлена, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Пояснення щодо позову суду не надала. Третя особа, - [PERSON] в судовому засіданні присутнім не був, про час та місце розгляду справи повідомлений, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти позову заперечував, просив у позові відмовити. Пояснень щодо позову суду не надав. Суд, вислухавши позивача, представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В силу ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, в судовому засіданні встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 29 квітня 2015 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Ставніченко О.П. за реєстровим №861, зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 29 квітня 2015 року, номер запису про право власності: 9535528, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 485544112110 (а.с.56, 58-60). В спірній квартирі було зареєстровано місце проживання позивача та її сестри [PERSON] , [INFO] (а.с.142). 13 травня 2017 року між нею та [PERSON] , [INFO] укладено договір дарування спірної квартири (далі, - Договір), посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кучман І.І. за реєстровим №1221 (а.с.56, 57). Пунктами 2.1, 2.2 Договору передбачено, - сторони домовилися, що передачею квартири за цим Договором слід вважати передачу речі. Прийняття обдаровуваним від дарувальника ключів від квартири та технічної документації на неї свідчить про те, що передача речі відбулася. Дарувальник передав обдаровуваному ключі від квартири та технічну документацію на неї. Сторони усвідомлюють, що цим актом підтверджено передачу квартири обдаровуваному (а.с.56 зворот). Однак, позивач залишилася мешкати у спірній квартирі, ключі від квартири фактично відповідачу не передавалися, що не заперечується сторонами. Отже, фактично нерухоме майно за договором купівлі-продажу відповідачу не передано. Разом із цим, право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер витягу №86981936 від 13 травня 2017 року) (а.с.156), а відтак правочин є вчиненим. Підписанням договору сторони підтвердили, що цей Договір не носить характеру уявного та удаваного правочину. Дарувальник стверджує, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального (п.3.1 Договору) (а.с.56, 57). Проте, позивач наполягає, що Договір не відповідав її волевиявленню, не був спрямований на настання правових наслідків, вчинений під впливом психічного тиску та внаслідок помилки, тому просить визнати його недійсним з посиланням на ст.ст.229, 231 ЦК України. Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Нормами частини першої статті 231 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою, - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі (пункт 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Під насильством слід розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли обставин, які мали місце на момент його вчинення, випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам. Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. Згідно із частиною першою статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. За змістом статті 229 ЦК України від помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб`єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Статтею 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Так, позивач посилається на те, що її єдиний син вів нездоровий спосіб життя, вживав наркотики, у зв`язку з чим у нього виник борг, який став підставою для здійснення на неї психічного тиску з боку третьої особи з метою відшкодування боргу сина за рахунок її майна та під час підписання договору вона помилялася щодо правової природи договору, що укладався. З вироку Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 вересня 2007 року вбачається, що [PERSON] визнано винним за ст.ст.186 ч.2, 15 ч.3-186 ч.2, 186 ч.3, 185 ч.2, 188 ч.1, 190 ч.2, 187 ч.2, 187 ч.4, 121 ч.2 КК України, призначено покарання у вигляді 09 років 02 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього майна (а.с.112-119). Відомості щодо викрадення документів (свідоцтва про права власності на житло, паспорт) [PERSON] , - сином позивача, внесено в Єдиний державний реєстр досудового розслідування за №12017040710000887 від 03 квітня 2017 року, правова кваліфікація ч.3 ст.357 КК України (а.с.165, 168). Постановою слідчого СВ Металургійного ВП Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області від 04 квітня 2017 року кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю в діяннях складу кримінального правопорушення (а.с.172). Позивач [PERSON] є особою похилого віку, 1952 року народження, хворіє на дифузійний кардіосклероз, гіпертонічну хворобу серця ІІ ст.2 ст., СМ ІІ Аст. ДЄП ІІ ст., деф. остеоартроз, двобічний гонартроз ІІ ст., за станом здоров`я потребує щоденного постійного приймання лікарських препаратів, курсів лікування у денному стаціонарі один раз на рік, що вбачається з висновку ЛКК №1083 від 19 жовтня 2018 року (а.с.100). Квартира [ADDRESS] є єдиним житлом позивача, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта [PERSON] , р.н.о.к.п.п.1909622204 (а.с.146, 147). В спірній квартирі станом на 29 жовтня 2018 року залишається зареєстрованим місце проживання позивача [PERSON] та її сестри [PERSON] (а.с.107). Отже, після укладення договору дарування фактичної передачі квартири не відбулося, позивач [PERSON] продовжує проживати в спірній квартирі та самостійно сплачувати комунальні послуги (а.с.101-104, 128-131). Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , пояснила, що знає позивачку з 2012 року, часто відвідує її, 1-2 рази на місяць. Бачила сина позивача, але не спілкувалася з ним, позивач скаржилася їй, що син заборгував гроші [PERSON] , потім дізналася, що він викрав документи на квартиру та її паспорт. А коли вона стала вимагати їх у сина, той сказав дзвонити до [PERSON] . Про намір продати чи подарувати квартиру позивач нічого їй не говорила. Того дня, коли було вчинено правочин, вона, свідок, була у [PERSON] вдома, прийшов [PERSON] , заспокоював, що не треба хвилюватися: все буде добре, будемо допомагати, будеш пенсію збирати. У [PERSON] хворі ноги, їй важко пересуватися, до неї приходить соціальний робітник, допомагати по господарству, але сторонньої допомоги вона не потребує. Вважає, що правочин вчинила, через борги сина. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , сестра позивача, пояснила, що раніше вона була зареєстрована з сестрою по [ADDRESS] , але квартиру продали через те, що у позивача хворі ноги, купили квартиру на першому поверсі, зареєстрували і там місце її проживання, але вона мешкає за іншою адресою. Завжди сестра про все їй розповідає, разом борги за кватиру сплачували. А про правочин нічого не знала, коли дізналася була дуже обурена, чому зробила сестра так - не знає. Сестра казала, що мала намір укласти договір довічного утримання, а коли оговталася виявилося, що укладено договір дарування. Вона, свідок, до неї заходить часто, соціальний робітник приходить допомагати. Відповідно до Правового висновку Верховного Суду України у справі №6-372цс16, - наявність чи відсутність помилки, - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Тому, при вирішення справи суд враховую, що будучи юридично необізнаною, наляканою та знаходячись під впливом помилкового уявлення про дії, що нею вчиняються, позивач підписала у нотаріуса документи, які як з`ясувалося пізніше, є договором дарування квартири. Насправді вона бажала оформити договір довічного утримання, помилилась щодо правової природи правочину. Також, суд бере до уваги, що на момент укладення договору дарування позивач була у віці 63 років, через постійні проблеми із сином, та наявністю великого, у порівнянні з її пенсією (станом на травень 2017 року, - 1165,20грн.), боргу сина у розмірі 70тис.грн., з метою вирішення цих проблем погодилася на укладення договору довічного утримання, враховуючи обіцянку батька відповідача допомагати їй матеріально та можливість мешкати у квартирі до смерті. Тим більше спадкоємців позивач не мала: дочка померла, син веде нездоровий спосіб життя (наразі місцезнаходження сина не відомо з квітня 2017 року), сестра має дітей та інше житло. Окрім того, уклавши оспорюваний правочин 13 травня 2017 року, позивач вже в листопаді 2017 року звернулась до суду, що свідчить про відсутність її наміру укладати договір дарування. Проте, наведені [PERSON] підстави для визнання недійсним договору дарування одночасно: під впливом помилки щодо обставин, які мають істотне значення (стаття 229 ЦК України), застосування до неї фізичного чи психічного тиску (стаття 231 ЦК України), є взаємовиключними, так як предмет доказування кожної із обставин, на яку посилається на підтвердження своїх вимог позивач, передбачає встановлення відмінних за правовою природою юридичних фактів. Суд вважає, що спірний договір відповідачем укладено без будь-якого примусу, спрямований на настання реальних наслідків, але не за договором дарування, а за договором довічного утримання, а отже має місце помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, що дає підстави для визнання спірного правочину недійсним в силу ст. 229 ЦК України. Отже, судом встановлено, що позивач не мала вільного і свідомого волевиявлення під час укладення договору безоплатної передачі у власність [PERSON] квартири, яка є її єдиним житлом, і що [PERSON] , як людина похилого віку, яка була пригнічена великим боргом сина та потребувала матеріальної допомоги, погодилася на передачу нерухомого майна у власність [PERSON] лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачем. Тому суд вважав, що спірний договір дарування спрямований на настання реальних наслідків, але не за договором дарування, а за договором довічного утримання. Отже існує помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, тому спірний договір дарування підлягає визнанню недійсним на підставі статті 229 ЦК України. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч.1 ст.216 ЦК України). Дотримуючись положень ч.1 ст.216 ЦК України, суд вважає за необхідне застосувати правові наслідки недійсності правочину, - повернути сторін правочину до первісного стану, - скасувати реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] , проведеної на підставі договору дарування квартири від 13 травня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] . На підставі ст.141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь держави судові витрати у справі, - судовий збір в сумі 704,80грн. Враховуючи викладене,

Outcome: approved