Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вище вказаним позовом, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивач [PERSON] зазначила, що основним наймачем неприватизованої квартири [ADDRESS] є її колишній чоловік [PERSON] , з яким вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 12.11.1994 року. Крім відповідача, в квартирі зареєстровані вона та їх син [PERSON] . Згідно рішення Московського районного суду м.Харкова від 17.05.2007року шлюб між нею та відповідачем був розірваний. В 2012 році відповідач забрав свої особисті речі, залишив житло та перейшов проживати за іншою адресою, яка їй невідома. З цього часу відповідач квартирою не цікавиться, за неї комунальні послуги не сплачує. Ухвалою суду від 19.02.2021 року було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі. Ухвалою від 28.04.2021року було закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав викладених у позові. Не заперечувала проти розгляду справи в порядку заочного провадження. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник третьої особи Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся в установленому законом порядку. Надав до суду письмові пояснення, в яких просить відмовити у задоволені позову, з тих підстав, що позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог на підтвердження причин відсутності особи за місцем мешкання протягом певного часу. Зі згоди позивача, суд розглянув справу в порядку заочного провадження, на підставі наявних доказів, відповідно до вимог ст.280 ЦПК України. Суд, заслухавши позивача, третю особу, допитавши свідка [PERSON] , дослідивши матеріали справи, вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 12.11.1994 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який 17.05.2007 року було розірвано Московським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції. Сторони мають сина [PERSON] , [INFO] . Відповідно до Ордеру на жиле приміщення №1117 серія М від 19.06.1995 року, виданого [PERSON] на право заняття в порядку обміну жилого приміщення квартири [ADDRESS] з родиною 1 чоловік. Відповідно до довідки КП «Жилкомсервіс» про нарахування та оплату житлово-комунальних послуг, квартира [ADDRESS] не приватизована. Як вбачається з довідки про зареєстрованих у житловому приміщення осіб від 25.01.2021року у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] - з 18.03.1998 року та [PERSON] - з 09.07.1999року. Як вбачається з повідомлення Харківського районного управління поліції №2 ГУНП в Харківській області від 05.02.2021 року, згідно наявних облікових даних, заяви та повідомлення від [PERSON] , 1972 р.н. стосовно перешкоджання його права житлом за період з 2019 року по теперішній час не надходили. На підтвердження оплати комунальних послуг, позивач надала довідку з додатками за період з 01.01.2017року по 27.05.2021року. З акту, складеного 28.01.2021року [PERSON] , [PERSON] вбачається, що в квартирі [ADDRESS] , до 2012року мешкав [PERSON] . З лютого 2012року по 2017 рік вони бачили його 2-3 рази на рік, з 2017 року по 2019 рік вони бачили його 1 раз на рік, а з 2019року він в квартирі не з`являється. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є сусідкою позивачки, їх квартири розташовані на одній сходовій площадці. З 2012 року відповідач у квартирі [ADDRESS] не проживає. Підстави не довіряти вказаному свідку у суду відсутні, вона попереджалася про кримінальну відповідальність за завідомо неправильні показання, та не є заінтересованою у результатах розгляду справи. Як вбачається з положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Як зазначено у статті 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод). Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine») заява № 30856/03, п. 41. Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року, справа № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2018 року, справа № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18. Вказане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Матеріали справи свідчать про те, що спірна квартира належить до комунальної власності територіальної громади міста Харкова, не приватизована, на теперішній час у ній зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Поштова кореспонденція, направлена судом на адресу реєстрації відповідача, повернута без вручення за відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Відомості про те, що відповідач [PERSON] цікавиться спірним житлом відсутні. Також, не встановлено, що спірну квартиру відповідач залишив вимушено, що йому чинилися перешкоди в користуванні зазначеною квартирою, що протягом строку не проживання на зазначеній житловій площі ним вживалися будь-які заходи щодо реалізації свого права на користування спірною квартирою, зокрема, фактів його звернення до правоохоронних органів щодо захисту своїх прав чи інтересів або з позовом про усунення перешкод у користуванні спірним приміщенням (вселення) до суду. Посилання Харківської міської ради щодо того, що не надано доказів причин відсутності відповідача у спірній квартирі, не можуть бути прийняті до уваги, виходячи з наступного. За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення по справі. Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Наявність поважних причин, з якими чинне законодавство України пов`язує можливість збереження житлового приміщення за відповідачами, судом також не встановлено. Таким чином, суд вважає, що акт та показання свідка щодо не проживання відповідача у спірній квартирі більш шести місяців, відсутність даних про перешкоджання відповідачам у праві користування квартирою є належною правовою підставою для задоволення позову та приходить до висновку про наявність підстав для визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням. На підставі викладеного,

Outcome: approved