Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя і вселення. Позов обгрунтовувала тим, що між нею та відповідачем 07 серпня 1981 року було зареєстровано шлюб. Одразу після одруження вони почали будівництво будинку за адресою: [ADDRESS] , яке завершили в 1986 році. Весь цей час проживали разом та вкладали спільно кошти в побудову будинку. Будинок збудували так, щоб він мав окремі входи і був поділений між відповідачем та братом позивачки - [PERSON] на рівні частини. Протягом наступних років було добудовано другий поверх(орієнтовно 1990 рік), гараж літній, лазню літню, сарай літній, проводилися інші ремонтні та будівельні роботи для поліпшення житлових умов. Кошти на роботи на всі вищеперераховані зміни будинку заробляли і вкладали спільно, кожен з учасників подружжя, як у свою спільну власність. 16 травня 1986 року вони одержали свідоцтво про право власності на Ѕ частину будинку, видане виконком Боярської міської ради на підставі рішення №39/6 від 03 березня 1986 року на ім`я відповідача. 05 лютого 2016 року житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , який знаходиться на земельній ділянці кадастровий номер [NUMBER], було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за власниками - [PERSON] та [PERSON] рівних частинах по Ѕ частині будинку. Позивачка вказує на те, що протягом останніх 2 місяців вона не проживає у вказаному будинку через конфлікт, який у неї стався з відповідачем. Позивачка зазначає, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна, а тому Ѕ частина вищевказаного будинку, хоча і зареєстрована на відповідача, однак є спільною сумісною власністю подружжя, а тому вона має право на 1/4 частину цього будинку, а також без перешкод вселитися, проживати в ньому та користуватися ним. У зв`язку з цим позивачка просила суд здійснити поділ спільного майна подружжя, визнавши за нею право власності на 1/4 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , вселити її у вищевказаний житловий будинок та стягнути з відповідача судові витрати. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задоволити. Відповідач в судовому засіданні визнав позов в частині вимог про визнання за [PERSON] права власності на ј частину жилого будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 303,9 кв.м., житловою площею 102, 6 кв. м.. В решті позов не визнав і заперечував протий ого задоволення. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, [PERSON] , в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Суд, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, з`ясувавши дійсні обставини та дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право та примусове виконання обовязку в натурі. Згідно положень статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 07 серпня 1981 року між [PERSON] та [PERSON] у Віньковецькому районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області зареєстровано шлюб, актовий запис №53, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Києво-Святошинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області від 05 січня 2018 року, серії [NUMBER] . Відповідно до рішення виконавчого комітету Боярської міської ради народних депутатів від 03 березня 1986 року №№39/7 був затверджений Акт державної прийомки в експлуатацію житлового будинку по [ADDRESS] та визнано право власності на зазначений будинок за [PERSON] та [PERSON] 16 липня 1986 року виконавчим комітетом Боярської міської ради народних депутатів на підставі рішення виконавчого комітету Боярської міської ради народних депутатів від 03 березня 1986 року №№39/6 на ім`я [PERSON] видано свідоцтво про право особистої власності Ѕ частку житлового будинку в [ADDRESS] . 05 лютого 2016 року житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , який знаходиться на земельній ділянці кадастровий номер [NUMBER], було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, власниками якого є [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах по Ѕ частині будинку. З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна № 111254163 від 22 січня 2018 року вбачається, що за відповідачем [PERSON] та [PERSON] зареєстровано на праві спільної часткової власності по Ѕ частці на житловий будинок загальною площею 303,9 кв.м., житловою площею 102,6 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Підставами для виникнення права та власності та здійснення реєстрації зазначено: висновок (серія та номер: 136/3, виданий 20 березня 2015 року) Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської ради Київської області»; свідоцтво Виконавчого комітету Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області, видане 29 липня 1986 року; витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (серія та номер: 7755199), виданий 12 липня 2005 року Києво-Святошинським бюро технічно інвентаризації; технічний паспорт (серія та номер: 152) КП « Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області. Таким чином, Ѕ частка житлового будинку загальною площею 303,9 кв.м., житловою площею 102,6 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] набута відповідачем у період перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачкою. Право спільної сумісної власності на спірний будинок виникло у 1986 році , на момент коли діяли норми Кодексу законів про шлюб та сімю Української PCP та Цивільний кодекс Української PCP. Так, відповідно до ст. 101 ЦК Української PCP, в особистій власності громадянина може бути один жилий будинок (або частина його). У подружжя, яке проживає спільно, та його неповнолітніх дітей може бути тільки один жилий будинок ( або частина його), що належить на праві особистої власності одному з них або є в їх спільній власності. Право власності одного або кількох громадян з числа зазначених в частині другій цієї статті на частину будинку не позбавляє права інших з цих громадян мати у власності другу частину цього ж будинку. Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України від 20.06.1969 року, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а у випадку, коли дружина та чоловік не домовилися між собою про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року N 11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшень, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до вимог ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, встановлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. З аналізу вищевказаних норм законодавства та беручи до уваги, що Ѕ частка житлового будинку загальною площею 303,9 кв.м., житловою площею 102,6 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] набута відповідачем у період перебування у шлюбних відносинах з позивачкою, тому зазначене майно є спільним майном подружжя. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо поділу спільного майна подружжя підлягають до задоволення. Щодо позовних вимог про вселення, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до статті 41 Конституції України та ч.1 ст. 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Виходячи зі змісту загальних засад регулювання права власності, що встановлені ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Норми ст. ст. 317, 319 ЦК України передбачають, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до вимог ч.1, 2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Як передбачено ст. ст. 319, 391 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Виходячи зі змісту загальних засад регулювання права власності, що встановлені ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник майна має право вимагати усунення перешкод щодо здійснення ним права користування своїм майном. Відповідно до статті 47 Конституції України, частини 3 статті 9 Житлового кодексу України кожен громадянин має право на житло та ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням. Відповідно до вимог ст.150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності квартиру користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно частини 4 статті 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. При цьому, порушені права особи підлягають їх поновленню. Разом з цим, за змістом ч. 3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 цього Кодексу. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.33 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 7 лютого 2014 року, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такого порушення. В межах наданих доказів позивачкою не надано будь-яких доказів на підтвердження порушення її прав на проживання у вказаного спірному будинку, не доведено факт перешкоджання відповідачем у наданні доступу до такого будинку, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині не підлягають до задоволення у зв`язку з недоведеністю обставин, на які посилається позивачка [PERSON] ..

Outcome: partial