Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, який було зареєстровано 14.08.1993 року районним відділом ЗАГС м. Апостолове Дніпропетровської області, актовий запис № 130. Позивач зазначає, що малолітніх та неповнолітніх дітей у них з відповідачем немає. [PERSON] вказує, що підставою для розірвання шлюбу стало відсутність спільних інтересів між сторонами, різні погляди на життя, відсутність взаєморозуміння між ними, втрата між ними почуття любові та поваги один до одного. Зазначає, що вони з відповідачем спільного господарства не ведуть, шлюбні відносини між ними фактично припинені з 2017 року. Позивач вважає, що подальше збереження сім`ї не можливе, тому шлюб між ними повинен бути розірваний. Зазначає, що відповідач відмовляється розірвати шлюб в органах ДРАЦС, тому вона вимушена звернутися до суду з позовом про розірвання шлюбу. Ухвалою суду від 26.11.2020 року відкрито спрощене позовне провадження та призначено справу до розгляду в судовому засіданні. Позивач в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву в якій просить справу розглядати у її відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву в якій просить розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги визнав. Відповідно до ч.1 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитись від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно з ч. 4 ст.206\~ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до положень ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову з підстав, передбачених ст. 206 ЦПК України, оскільки визнання відповідачем позову не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. Статтею 51\~Конституції України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно ч. 1 ст.24\~Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 2, 3, 4 ст.56 Сімейного кодексу\~України встановлено, що дружина та чоловік мають право вживати заходів, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, щодо підтримання шлюбних відносин. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч.1 ст.110 Сімейного кодексу\~України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно ч.2 ст.112\~Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 14.08.1993 року, актовий запис № 130, що вбачається зі свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 14.08.1993 року (а.с.9). Судом встановлено, що шлюб між позивачем та відповідачем носить формальний характер. Причиною розпаду сім`ї є фактичне припинення подружніх відносин, втрата взаєморозуміння, почуття любові та поваги між сторонами. Беручи до уваги відсутність у сторін бажання зберегти сім`ю, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя неможливе, збереження сім`ї суперечить їхнім інтересам, а тому шлюб слід розірвати. Відповідно до ст.ст. 141, 142\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. У разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. На підставі ст.ст. 24, 56, 110, 112, 114, 115 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved