Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-31 00:00:00

позивач [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом до [PERSON] та [PERSON] із вимогами про усунення перешкод в користуванні квартирою: визнати вказаних відповідачів такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS]; виселити вказаних осіб, а також всіх інших осіб, які з дозволу відповідачів, або без такого, займають цю квартиру. А також усунути власникові квартири перешкоди в користуванні нею шляхом звільнення квартири від майна відповідачів, а також належних їм предметів побуту і речей особистого вжитку. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 6.01.2011 року позивач набула право власності на вищевказану квартиру яку зареєструвала в БТІ, однак до цього часу там зареєстровані та продовжують проживати відповідачі і не виконують вимоги щодо звільнення квартири та зняття з реєстрації. Під час провадження в справі, на задоволення клопотання представника позивача, ухвалою суду від 3.02.2014 року позовна заява в частині позовних вимог до відповідача [PERSON] залишена без розгляду (а.с.40). Представник позивача у судовому засіданні вимоги позову підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, незалежно від причин, суд розглядає справу за наявністю у справі доказів у відсутність відповідача. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Представник третьої особи направив до суду заяву в якій просить справу розглядати без своїй участі. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, оголосивши та дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносии. Судом встановлено, позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 06. 01.2011, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], що також підтверджується витягом про державну реєстрацію прав (а.с.3-5, 6). У вказаній квартирі зареєстрований з 14.01.1982 р. Відповідач [PERSON], про що свідчить довідка форми №3 від 16.10.2013 року, видана ТОВ «Киїградсервіс» (а.с.36). Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Крім того, відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Позивач двічі письмово направляв на спірну адресу відповідачу вимоги про добровільне звільнення та виселення із квартири, які були останнім отримані поштою за вказаною адресою, про що свідчать зворотні поштові повідомлення, залишені без виконання відповідачем (а.с.7-14). Суду не представлено жодного доказу тому, що [PERSON] позбавлена права власності, або обмежена у його здійсненні в порядку, встановленому законом. Крім того, суд заочним рішенням суду від 6.06.2011р., яке залишено без змін ухвалою від 4.07.2012 року Апеляційного суду м. Києва, відповідача зобов»язано не чинити перешкод у користуванні квартирою та зняти з реєстрації (а.с.51-57). Разом із тим, фактично після вказаного рішення, відповідач продовжив чинити перешкоди позивачу в користуванні квартирою, проживаючи в ній, про що свідчить отримання відповідачем [PERSON] поштової кореспонденції за адресою квартири [ADDRESS] (а.с.14). Таким чином, [PERSON], будучі обмеженою у здійсненні права власності щодо вказаної квартири, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження майном шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування вказаною квартирою та його виселення. За таких обставин, суд вважає позовні вимоги щодо усунення перешкод у здійсненні права користування власністю шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням та його виселення, обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Нормами ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст. 58-59 ЦПК України. Разом із тим, вимоги виселити вказаних осіб, а також всіх інших осіб, які з дозволу відповідачів, або без такого, займають цю квартиру та усунути власникові квартири перешкоди в користуванні нею шляхом звільнення квартири від майна відповідача, а також належних їм предметів побуту і речей особистого вжитку - не підлягають задоволенню, оскільки не ґрунтуються на належних і допустимих доказах які підтверджували б факти проживання в квартирі сторонніх інших осіб та будь-яких речей в квартирі, крім того, виселення передбачає також і перевезення своїх речей. Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. За викладених підстав та враховуючи те, що під час розгляду справи встановлено порушення чинного законодавства з боку відповідача, суд приходить до висновку, що про часткове задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: partial