Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовом до Добропільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про встановлення факту перебування члена сім`ї на утриманні свого чоловіка. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є дружиною [PERSON] . Перебуваючи в офіційному шлюбі, заявниця зі своїм чоловіком постійно мешкали однією сім`єю разом та вели спільне господарство. У зв`язку із проведенням бойових дій на території Луганської області заявниця разом із чоловіком були вимушені виїхати з непідконтрольної уряду країни території. На початку 2017 року чоловік позивача виїхав до Харківської області, де знайшов придатне для проживання житло на території м. Ізюм, де і зареєструвався як внутрішньо переміщена особа. З середини 2017 року позивач також виїхала до свого чоловіка, але у зв`язку з відмовою власника орендованого житла вони вимушені були разом виїхати до родичів позивача на територію м. Добропілля Донецької області, де позивач зареєструвалася як внутрішньо переміщена особа. Так, починаючи з середини 2017 року позивач разом із своїм чоловіком фактично мешкали однією сім`єю та вели спільне господарство на території м. Добропілля по час його смерті. У зв`язку з правовою необізнаністю чоловік позивача так і не переєструвався на території м. Добропілля як ВПО по фактичному місцю свого проживання, формально продовжуючи перебувати на обліку в державних органах м. Ізюм та отримувати пенсійні виплати через органи пенсійного фонду Харківської області. До місця своєї реєстрації позивач разом з чоловіком періодично приїжджали для перевірки схоронності спільного майна та стану житла. Під час чергової поїздки чоловіку позивача стало погано та [INFO] він помер. Під час спільного проживання позивач разом із чоловіком мали лише дохід у вигляді їх пенсій. Розмір пенсії чоловіка за останні два місяці до дня його смерті складав приблизно 9700,00 грн., тобто основним та постійним джерелом засобів для існування позивача була пенсія чоловіка. 20.02.2019 року позивач звернулася до місцевого органу ПФУ для переведення її з пенсії за віком на пенсію по втраті годувальника, але отримала відмову, оскільки нею не надано належного документу про перебування на утриманні померлого годувальника. На підставі викладеного, позивач просила встановити факт того, що [PERSON] , [INFO] , на момент смерті свого чоловіка, [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] ,як член сім`ї перебувала на його утриманні. Позивач в судовому засіданні 28 жовтня 2019 року суду пояснила, що вона звернулася до управління ПФУ з метою переведення на пенсію по втраті годувальника, проте їй у переведенні було відмовлено, оскільки нею не було надано документів на підтвердження факту перебування на утриманні померлого чоловіка, через що позивач вимушена була звернутися до суду. Позивач пояснила, що зі своїм чоловіком вони проживали разом та вели спільне господарство протягом 46 років, проте як внутрішньо переміщені особи зареєструвалися за окремими адресами, оскільки за місцем реєстрації чоловіка їй у проживанні було відмовлено. Позивач отримує пенсію в розмірі 1620,00 грн., в той час як чоловік до смерті отримував пенсію більше 9000,00 грн., у зв`язку з чим дохід чоловіка був постійним і основним джерелом існування для позивача. Представник відповідача в судовому засіданні 28 жовтня 2019 року проти задоволення позовних вимог заперечував, просив відмовити в їх задоволенні. Зазначив, що позивачем при зверненні до управління ПФУ не було надано довідку про те, що вона дійсно перебувала на утриманні свого чоловіка. Із наданих позивачем документів вбачалося, що вона була зареєстрована як внутрішньо переміщена особа у м. Добропіллі Донецької області, її чоловік - у м. Ізюм Харківської області. У зв`язку з цим позивачу відповідним рішенням було відмовлено у переведенні на пенсію по втраті годувальника. Представник відповідача вважає таке рішення управління ПФУ законним та обґрунтованим. Допитана в якості свідка в судовому засіданні 28 жовтня 2019 року [PERSON] суду пояснила, що вона є троюрідною сестрою позивача. Зазначила, що родину [PERSON] вона знає досить давно, вони часто спілкувались. Також повідомила, що позивач з її чоловіком перебували у зареєстрованому шлюбі, ніколи не розлучалися, весь час проживали разом та вели спільне господарство. Чоловік позивача був зареєстрований як внутрішньо переміщена особа в м. Ізюм, де і отримував пенсію. Коли позивач поїхала до м. Ізюм, вона не змогла зареєструватися там як внутрішньо переміщена особа, оскільки їй не було де там проживати, у зв`язку з чим позивач разом з чоловіком приїхали до м. Добропілля до [PERSON] . Останній раз позивач з чоловіком приїжджали в гості до свідка у лютому-березні 2018 року, проживали у неї протягом 3-4 тижнів. У 2018 році чоловік позивача помер і вона приїхала до м. Добропілля, щоб отримати свідоцтво про смерть чоловіка. Окрім того, свідок пояснила суду, що позивач отримує дуже маленьку пенсію, а пенсія чоловіка була для неї постійним та основним засобом для існування. Допитана в судовому засіданні 28 жовтня 2019 року в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що з родиною [PERSON] вона знайома вже досить тривалий час. До війни вони спілкувалися досить часто, після того як почалася війна, позивач разом з чоловіком дуже часто приїжджали до м. Добропілля. Свідок зазначила, що не знає, чому позивач та її чоловік отримували пенсію в різних містах, оскільки весь час вони проживали разом. Останній раз вони приїжджали до м. Добропілля за два місяці до смерті [PERSON] . Згодом позивач зателефонувала та повідомила, що її чоловік помер. Окрім того, свідок зазначила, що їй відомо, що чоловік позивача працював шахтарем, точного розміру його пенсії вона не знає, проте його пенсія точно більша за пенсію медика, яким працювала позивач. Також позивачем було надано до суду письмові пояснення сусідів за місцем реєстрації позивача, а саме [PERSON] та [PERSON] , які зазначили, що позивач разом зі своїм чоловіком проживали по сусідству з 2004 року, протягом усього часу вони вели спільне господарство, чоловік позивача працював на шахті, отримував гідну зарплату, а згодом і пенсію. У 2014 році чоловік позивача вимушений був зареєструватися в м. Ізюм, оскільки багато хто з мешканців селища були там зареєстровані, у зв`язку з чим вигідно було винаймати автомобіль на всіх, щоб виїжджати за пенсією. Позивач зареєструвалася в м. Добропіллі, так як там мешкає її сестра. Чоловік позивача помер та вона залишилася одна, на сьогоднішній день отримує дуже маленьку пенсію (а.с. 46-51). Сторони в судове засідання, призначене на 22 листопада 2019 року, не з`явилися, про дату, час та місце проведення цього судового засідання повідомлялись належним чином. В той же час, від позивача в матеріалах справи міститься заява з проханням проводити розгляд справи без її участі. Від представника відповідача в матеріалах справи також міститься клопотання про розгляд справи без його участі, проти задоволення позовної заяви заперечує. З урахуванням ч. 2\~ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав: \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , [INFO] , про що свідчить копія свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 18 липня 1988 року Хрустальнінською радою Краснолуцького району Ворошиловської області (а.с. 11). \~ \~ \~ \~З копії паспорта позивача вбачається, що вона зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 4-5). Місцем реєстрації чоловіка позивача [PERSON] є адреса: [ADDRESS] , що підтверджується копією його паспорта (а.с. 8-9). \~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою та зареєстрована за фактичним місцем проживання/перебування за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить копія довідки від 11 травня 2017 року № 0000202056 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с. 7). \~ \~ \~ \~Чоловік позивача був зареєстрований як внутрішньо переміщена особа за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією довідки від 25 січня 2017 року № 0000096572 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с. 10). З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] перебуває на обліку в Добропільському об`єднаному УПФУ Донецької області та отримує пенсію за віком, загальний розмір пенсії за період з квітня 2017 року по квітень 2018 року склав 18780,66 грн., що підтверджується довідкою Добропільського об`єднаного УПФУ (а.с. 13). Згідно інформації, наданої Відділом з питань виплати пенсій № 7 управління з питань виплати пенсій Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на запит суду, [PERSON] з 01.08.2014 року по 30.04.2018 року отримав пенсію в загальному розмірі 200691,01 грн., протягом жовтня 2017 року квітня 2018 року місячний розмір пенсії складав 9764,22 грн. Чоловік позивача [PERSON] помер [INFO] в смт. Фащівка Антрацитівського району Луганської області, про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 17 липня 2018 року Добропільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (а.с. 12). Позивач зверталася до Добропільського об`єднаного УПФУ Донецької області з заявою про переведення з одного виду пенсії (за віком) на інший (у зв`язку із втратою годувальника). Проте рішенням в.о. начальника Добропільського об`єднаного УПФУ Донецької області № 544 від 28.02.2019 року [PERSON] було відмовлено в переведенні з одного виду пенсії на інший, оскільки в наданому нею пакеті документів відсутні документи, що засвідчують факт перебування на утриманні померлого годувальника [PERSON] (а.с. 15-16). Окрім того, позивачем було надано до суду довідку, видану Фащівською селищною радою Антрацитівського району Луганської області, про те, що [PERSON] , [INFO] , на день його смерті [INFO] , був зареєстрований та мешкав за адресою: [ADDRESS] , разом з ним була зареєстрована з травня 2004 року та мешкала дружина [PERSON] , [INFO] , та вели спільне господарство (а.с. 52). Ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey) (Страсбург, 10 травня 2001 року заява №25781/94), Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. У справі Намібії так званого «намібійського винятку» зазначений виняток полягає у тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких документів як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, рішення суду в такій категорії справ має ґрунтуватися на дотриманні вимог\~ст. 263 ЦПК України\~щодо повного і всебічного з`ясування обставин справ, на які сторони посилаються як на підстави своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на непідконтрольній Україні території. Тому суд вважає за необхідне прийняти як докази у справі довідку з місця проживання позивача, оскільки інформація, яка міститься в ній, підтверджується іншими доказами по справі, які були досліджені в судовому засіданні, зокрема, письмовими та усними поясненнями свідків. \~ \~ \~ \~Відповідно до п.8\~Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», судам необхідно мати на увазі, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. У справах «Стек та інші проти Сполученого Королівства», «Пічкур проти України» Європейський Суд з прав людини зазначив, якщо у державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Якщо держава вирішує створити механізм соціальних виплат, вона повинна зробити це у спосіб, що відповідає статті 14 Конвенції щодо заборони дискримінації. Дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях. У практиці ЄСПЛ напрацьовані також три головні критерії, що їх слід оцінювати з тим, щоб зробити висновок чи відповідає певний захід втручання у право власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями ст.1 Першого протоколу, а саме чи є такий захід законним; чи переслідує втручання в право власності «суспільний інтерес»; чи є такий захід пропорційним переслідуваним цілям. За оцінкою ЄСПЛ не буде вважатись пропорційним втручання, яке становить «особистий та надмірний тягар» для особи. У цій справі право позивача на отримання пенсії у зв`язку з втратою годувальника стало залежним від відомостей про спільну реєстрацію місця проживання особи, що призвело до ситуації, в якій остання, маючи право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, виявилась позбавленою права на вказану пенсію лише на тій підставі, що нею не надано до Добропільського об`єднаного ПФУ Донецької області належної довідки про місце реєстрації разом із померлим чоловіком разом. Така відмінність у ставленні при призначенні пенсії даного виду не може бути визнана виправданою з точки зору об`єктивних та розумних обґрунтувань, оскільки право особи на вибір місця проживання не може обмежувати інші належні особі права, у тому числі - право на отримання пенсійних виплат. Аналізуючи зібрані по справі докази, взявши до уваги показання свідків, зокрема, допитаних в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позивач знаходилася на утриманні свого померлого чоловіка [PERSON] , оскільки вони разом проживали однією сім`єю за місцем своєї реєстрацїі, вели спільне господарство. Враховуючи наведене, суд вважає, що позов підлягає повному задоволенню. \~ \~ \~ \~ \~Згідно ухвали Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 16 травня 2019 року, позивачу було відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення по справі. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, враховуючи, що позовні вимоги було задоволено в повному обсязі, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення судового збору в розмірі 768,40 грн. з відповідача в дохід держави. На підставі викладеного і

Outcome: approved