Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом та просить суд поновити їй строк звернення до суду з вищезазначеним позовом, визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомості від 29 грудня 2003 року, яким вона набула право власності на квартири за адресою: [ADDRESS], яка складається з двох кімнат житловою площею 26,8 кв.м, загальною площею 42,6 кв.м, розташовану на пятому поверсі пяти поверхового будинку, укладений між продавцем - [PERSON], з однієї сторони, та покупцем [PERSON], з другої сторони, та зареєстрований на Товарній Біржі «Українська» Криворізький відділ 29 грудня 2003 року за реєстраційним №159221, а також зареєстрований в Криворізькому бюро технічної інвентаризації 03.02.2004 року в реєстровій книзі 19-589, номер запису - 589; а також визнати за нею [PERSON] право власності на зазначене нерухоме майно. Відповідач [PERSON] неодноразово викликалася до суду, але в судове засідання не зявилася, заперечень проти позову не надала. Порядок виклику відповідача до суду дотримано /а.с. 57, 61, 74, 79-80, 117/. Належним чином повідомлений представник відповідача - Криворізької міської ради в особі виконкому Інгулецької районної у місті ради в судове засідання не зявився, заперечень проти позову не надав, при цьому надав клопотання про розгляд справи без участі представника виконкому, при ухваленні рішення покладається на розсуд суду /а.с. 63/. Третя особа Товарна Біржа «Українська» про день та час розгляду справи повідомлена своєчасно, належним чином /а.с. 77/, явку представника в судове засідання не забезпечила, заперечень проти позову або будь-яких пояснень не надала. Позивач та її представник наполягають на розгляді справи за відсутності відповідача, не заперечують проти заочного розгляду справи. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та представника третьої особи, на підставі наявних у справі доказів, та ухвалив про заочний розгляд справи відповідно до ст.ст. 280-282 ЦПК України. Представник позивача адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримала, та суду пояснила, що 29 грудня 2003 року позивачем, яка на той час мала прізвище «Назарова», шляхом укладання договору купівлі-продажу нерухомості на Товарній біржі «Українська» було придбано нерухоме майно: двокімнатну квартиру [ADDRESS] (після перейменування вул. Гірників) у м. Кривому Розі, яка належала продавцю відповідачу у справі - [PERSON] на підставі договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Інгулецького міського нотаріального округу Інгулецького району Дніпропетровської області [PERSON] за реєстровим номером № 1194 від 04.10.1997 року, та зареєстрованого в Криворізькому БТІ за № 2440820 від 26.12.2003. Після укладання договору купівлі-продажу, 03 лютого 2004 року, позивач зареєструвала право власності на спірне нерухоме в Криворізькому бюро технічної інвентаризації, в наступному зробила в квартирі ремонт, та разом зі своєю сімєю переїхала жити до купленої квартири, зареєструвалася в ній, відкрила на себе особовий рахунок, та з того часу несе витрати по утриманню житла. Зазначила, що за всі роки після укладання угоди стосовно нерухомості, продавець жодного разу не пред'явила позивачеві жодних претензій щодо користування спірною нерухомістю. Оформити правочин відчуження майна через нотаріальну контору відповідач відмовився, спочатку тому, що у нього не було коштів для оплати послуг нотаріуса, крім того оформлення угоди через товарну біржу було умовою ріелтора, який підшукував покупців, а потім, тому що вона вважала, що оскільки договір було укладено через біржу, а право власності зареєстровано в БТІ, то цього достатньо для того, щоб вважати угоду дійсною. Відповідач пообіцяла позивачу, що здійсніть усі дії, повязані з нотаріальним оформленням договору, коли це буде потрібно. Але, коли у позивача виникла необхідність у продажу спірної квартири, та у здійсненні такої угоди у лютому 2017 року їй було нотаріусом відмовлено, відповідача вже не вдалося відшукати. Представник позивача вважає, що через неналежне оформлення договору купівлі-продажу нерухомого майна, позивач не може реалізувати своє право власника на розпорядження майном, тому була вимушена звернутися до суду з даним позовом про визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири, укладеному на товарній біржі, та визнання за нею права власності на цю квартиру. Пояснила також, що на цей час оригінали договору купівлі-продажу втрачено, тому позивач зверталася до Товарної біржі «Українська» з запитом про видачу дублікату втраченого договору на квартиру, а також просила розяснити порядок відновлення правовстановлюючого документу, але жодної відповіді не отримала. Оскільки позивач про порушення свого права власника на розпорядження нерухомим майном дізналася тільки в лютому 2017 року, представник просить суд поновити позивачу строк для звернення з позовом до суду, оскільки він пропущений з поважних причин. Просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Просила врахувати, що вже після укладення угоди купівлі-продажу квартири, а саме 23 травня 2006 року позивач змінила прізвище на «Купцову». Відповідно до ст.92 ЦПК України судом в якості свідка була допитана позивач [PERSON], яка пояснила, що вона купила квартиру через рієлтора, сплатила попередньому власнику суму 2500 грн., яка була зазначена в договорі, тобто за квартиру розрахувалася повністю, жодних претензій від відповідача не мала, а продавець [PERSON] звільнила квартиру, і вона вже майже 14 років користується житлом, оскільки є його власником. Нещодавно вона вирішила поміняти квартиру, але зясувала, що втратила документи на неї, про що надавала оголошення в газеті, зверталася до БТІ, де відновила технічний паспорт, але нотаріус їй повідомила, що її документи про право власності на квартиру оформлені неналежним чином. Вислухавши представника позивача, а також допитаного в якості свідка позивача, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, судом встановлено, що 29.12.2003 на Товарній Біржі «Українська» дійсно було укладено та зареєстровано за №159221 договір купівлі-продажу нерухомості: квартири [ADDRESS], що складається з 2-х кімнат загальною площею 42,6 кв.м, житловою площею 26,8 кв.м, яка розташована на 5-му поверсі 5-ти поверхового будинку. Договір купівлі продажу був укладений між продавцем [PERSON], якій ця квартира належала на підставі договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Інгулецького міського нотаріального округу Інгулецького району м. Кривого Рогу [PERSON] за реєстровим № 1194 від 04.10.1997, та зареєстрованого в Криворізькому БТІ за № 19-589-589, та покупцем [PERSON]. Після укладення цієї угоди право власності на нерухоме майно зареєстровано в Криворізькому бюро технічної інвентаризації 03.02.2004 в реєстровій книзі 19-589, номер запису 589, за власником - [PERSON] /а.с.10-11/. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна станом на час розгляду справи квартира [ADDRESS] 9 (50 років Жовтню) в м. Кривому Розі належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу б/н від 29.12.2003, укладеного Криворізькою філією Товарної Біржі «Українська», реєстр № 159221 /а.с.128/. Факт реєстрації спірної квартири за позивачем підтверджується поясненнями працівника КП ДОР «Криворізьке БТІ» в судовому засіданні, згідно з якими інвентаризаційна справа на квартиру втрачена, але інформація про реєстрацію права власності міститься в Реєстрі, який на час реєстрації 2004 рік вже вівся в електронному виді. З повідомлення КП ДОР «Криворізьке БТІ» від 08.02.2018 вбачається, що запис про право власності на спірну квартиру внесено реєстратором до Реєстру прав власності на нерухоме майно в електронному вигляді, відповідно до п.1.13 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, та зареєстровано 03.02.2004 за реєстраційним номером 4189701 за [PERSON] /а.с.121/. Зміна позивачем прізвища з «Назарова» на «Купцова» підтверджується свідоцтвом про зміну імені від 23.05.2006, виданого Інгулецьким відділом РАЦС Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області /а.с.13/. Встановлено також, що сторони свої зобовязання згідно договору виконали. Позивач сплатила відповідачу обумовлену договором суму вартості квартири, зареєструвала право власності на квартиру в БТІ, заселилася в квартиру та зареєструвала своє місце проживання в ній, а відповідач прийняла кошти за квартиру, звільнила її, і таким чином передала квартиру позивачу. Виконання відповідачем договору купівлі-продажу нерухомості підтверджується також інформацією Відділу реєстрації місця проживання громадян, з якої вбачається, що відповідач не має місця реєстрації за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Гірників (50 років Жовтня), 26/158 /а.с.107/. Відповідно до\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються суду сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з висновком про вартість нерухомого майна від 26.01.2018 ринкова вартість квартири за адресою: м.Кривий Ріг, вул. Гірників (50 років Жовтню), буд.26. кв.158, становить 84510,00 грн. /а.с. 82-95/, саме з цієї суми позивачем сплачено судовий збір у розмірі 845,10 грн. В судовому засіданні встановлено, що позивач не має можливості оформити договір купівлі-продажу квартири нотаріально, а оскільки договір нотаріально не посвідчений, позивач не має можливості розпорядитися своєю нерухомістю. Також судом встановлено, що про порушення свого права на розпорядження спірною квартирою позивач дізналася тільки в лютому 2017 року, коли звернулася до нотаріуса, та отримала розяснення щодо неможливості здійснення буд-яких угод з нерухомістю за відсутності належних правовстановлюючих документів. А тому суд вважає, що пропущений строк звернення до суду позивачем з поважних причин, а тому він підлягає поновленню. Встановленим в судовому засіданні обставинам відповідають правовідносини з порядку належного оформлення та форми договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири), передбачені ст.227 ЦК України 1963 року, норми якої діяли на момент укладення договору, а також щодо підстав набуття права власності. Згідно з нормами ст.153 ЦК України 1963 року, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Приписами ч.2 ст.47 ЦК України 1963 року, яка діяла на момент укладання угоди, визначено, що якщо відбулося повне або часткове виконання угоди, що потребує нотаріального посвідчення, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати таку угоду дійсною. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення угоди не вимагається. Згідно до ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що норми ч.2 ст.220 ЦК України не застосовуються до правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. На цей час правочини щодо купівлі-продажу нерухомості підлягають державній реєстрації. Не зважаючи на це застереження, суд вважає, що позовні вимоги стосовно визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним підлягають задоволенню, оскільки норми про державну реєстрацію правочинів щодо відчуження нерухомості, введені тільки з набранням чинності ЦК України 2003 року, тобто з 01.09.2004 року. До цього часу, в тому числі і на час укладення спірної угоди (29.12.2003 року) норми щодо реєстрації правочинів не були чинними. На той час діяли норми, які передбачали тільки реєстрацію нерухомого майна. Як вбачається з матеріалів справи, вимоги щодо реєстрації нерухомого майна позивачем на момент укладання спірної угоди виконано. Відповідно до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вважаючи на те, що угода купівлі-продажу фактично відбулася, а сторони всі свої зобовязання за договором виконали, нерухоме майно на час укладання угоди було належним чином зареєстроване, нотаріальне посвідчення спірної угоди в нотаріальному порядку не можливо в звязку з відсутністю однієї із сторін, то суд вважає за можливе визнати вищезазначену угоду дійсною. Вирішуючи питання щодо визнання за позивачем права власності, суд враховує, що згідно ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом та є непорушним. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. За приписами ст.392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує право власності. Згідно з п.5 Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до ст.334 ЦК України та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК України). Судом не встановлено незаконність набуття позивачем права власності на спірну квартиру, отже суд вважає, що відсутність у позивача оригіналу правовстановлюючого документу про право власності на квартиру, а саме оригіналу договору купівлі-продажу квартири, придбану через товарну біржу, є перешкодою для здійснення нею права володіння, користування та розпорядження власністю, чим порушуються права позивача, а тому порушене право підлягає захисту судом. Таким чином, суд вважає доведеним, що спірне нерухоме майно набуте позивачем на законних підставах, але за умови, що оригінали документів про право власності втрачено, суд вважає, що єдиною можливістю оформити право власності на спірну квартиру для позивача є звернення до суду із даним позовом. На підставі вищезазначеного суд вважає, що заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України судові витрати розподіляються пропорційно задоволеним вимогам, а тому, враховуючи, що судовий збір сплачено позивачем відповідно до заявлених вимог, та враховуючи характер позову, суд вважає, що судові витрати, зокрема щодо сплати судового збору, не розподіляються та покладаються на позивача.

Outcome: approved