Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради про визначення місця проживання дитини, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 15.07.2006 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області між сторонами було зареєстровано шлюб, який в послідуючому на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28.05.2014 року у цивільній справі №127/6433/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу було розірвано. Від шлюбу у сторін є неповнолітній син [PERSON], [INFO], який з 01.09.2015 року постійно проживає зі своїм батьком [PERSON] Позивач стверджує, що увесь час приймала активну участь у матеріальному забезпеченні дитини, а саме перераховувала на імя відповідача кошти, крім того перераховувала кошти на імя сестри, яка купувала для дитини необхідні речі та одяг. Вважає, що на дитину чиниться моральний тиск та насильство з боку батька, так як останній не дає можливості вільно спілкуватися їй з сином, навязує сину правила поведінки, які витісняють спогади про його рідну матір. Зі слів сина відповідач більше уваги приділяє своїй новій родині, ніж йому, в їх сімї постійно бракує грошей. До теперішнього часу сторони не дійшли згоди щодо місця проживання неповнолітньої дитини. З березня 2017 року позивач повернулась та постійно проживає у м. Вінниці, має житло, влаштувалась на роботу та вважає, що син сторін має проживати саме з нею. В той час, як відповідач не має достатнього доходу для матеріального забезпечення їхнього сина, мешкає у квартирі, яка не облаштована у повному обсязі всім необхідним для розвитку дитини та її навчання, у звязку з чим позивач звернулась до суду з даним позовом та просить визначити місце проживання дитини з нею (а.с.2-4). 20.10.2017 року відповідачем [PERSON] було подано зустрічний позов до [PERSON] за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради про визначення місця проживання дитини (а.с.54-57), який ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 24.10.2017 року було обєднано в одне провадження із первісним позовом (а.с.68). Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що 15.07.2006 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області між сторонами було зареєстровано шлюб, який в послідуючому на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28.05.2014 року у цивільній справі №127/6433/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу було розірвано. Від шлюбу у сторін є неповнолітній син [PERSON], [INFO]. Судом при ухваленні рішення про розірвання шлюбу було встановлено, що дитина залишається проживати разом із батьком [PERSON] Позивач за зустрічним позовом стверджує, що дитина знаходиться на повному його утриманні, відповідач за весь час не брала жодної участі у вихованні сина, ухиляється від виконання батьківських обовязків, жодного разу не відвідала сина у навчальному закладі. За таких обставин позивач за зустрічним позовом просить визначити місце проживання малолітнього [PERSON] з ним. В судовому засіданні позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] первісні позовні вимоги підтримали та просили суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові. Зустрічні позовні вимоги не визнали та просили суд в задоволенні останніх відмовити. В судовому засіданні відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник за довіреністю [PERSON] первісні позовні вимоги не визнали та просили в задоволенні останніх відмовити у звязку з безпідставністю. Зустрічні позовні вимоги підтримали та просили суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові. Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради за довіреністю [PERSON] заперечила проти задоволення первісних позовних вимог, тоді як просила суд зустрічні позовні вимоги задовольнити. Заслухавши пояснення сторін, показання свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні первісного позову та задоволенні зустрічного позову з наступних міркувань. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що 15.07.2006 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області між сторонами було зареєстровано шлюб, згідно копії свідоцтва про шлюб серії 1-АМ №021472, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області 15.07.2006 року (а.с.5), який в послідуючому на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28.05.2014 року у цивільній справі №127/6433/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу було розірвано (а.с.9). Від шлюбу у сторін є неповнолітній син [PERSON], [INFO], згідно свідоцтва про народження серії 1-АМ №117653, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області 26.08.2008 року (а.с.8). Після розірвання шлюбу між сторонами неповнолітня дитина сторін залишилась проживати з батьком [PERSON] за адресою: вул. М. Шимка, 32/21, м. Вінниця, що також підтверджується змістом рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28.05.2014 року у цивільній справі №127/6433/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, зокрема яким встановлено, що сторони добровільно вирішили, що дитина залишається проживати разом із позивачем, який виховує та утримує неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с.9 зворот). Окрім того, ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 24.05.2017 року у цивільній справі №127/25019/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини також встановлено, що після розірвання шлюбу малолітній син залишився проживати разом з батьком, неповнолітня дитина входить до складу сімї позивача [PERSON], вихованням дитини займається батько (а.с.60-61). Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Разом з тим, в судовому засіданні сторона позивача за первісним позовом наголошувала, що [PERSON] з 2012 року по 2017 рік працювала та проживала у Росії, періодично приїздила в Україну і в цей час відвідувала сина, який спочатку проживав з її сестрою свідком [PERSON], а коли пішов до першого класу у школу став проживати з батьком. В той час як відповідач за первісним позовом стверджував, що неповнолітня дитина проживає з ним з 2012 року після того, як мати виїхала на роботу до Росії, що на його думку підтверджується змістом довідки ДНЗ №16 від 28.10.2014 року, згідно якої вбачається, що дитина [PERSON], [INFO], дійсно відвідує ДНЗ №16 з 06.04.2012 року по теперішній час, за час, що дитина знаходиться в закладі, мати не зявлялась, вихованням дитини займається батько (а.с.58). А тому, з огляду на вищевикладене, а саме розірвання шлюбу між сторонами у травні 2014 року, встановлення у вказаному рішенні суду факту проживання дитини сторін з батьком, утримання останнім неповнолітньої дитини, перебування матері дитини в період часу з 2012 по 2017 роки за кордоном, суд не виключає, що неповнолітня дитина сторін почала проживати з батьком значно раніше, а ніж після розірвання шлюбу між її батьками. Згідно рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29.03.2017 року, яке ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 24.05.2017 року у цивільній справі №127/25019/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, з [PERSON] стягуються на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього [PERSON], [INFO], аліменти у розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 24.11.2016 року до досягнення дитиною повноліття (а.с.60-61). Згідно постанови державного виконавця Липовецького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області [PERSON] про відкриття виконавчого провадження від 26.04.2017 року вбачається, що у Липовецькому районному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області знаходиться виконавчий лист про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього [PERSON] аліментів (а.с.62). Згідно розрахунку зі сплати аліментів по виконавчому провадженні №53845353 вбачається, що станом на 30.04.2017 року заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів складає 4\~227,60 грн. та по неустойці 1\~237,38 грн. (а.с.63). У червні 2017 року позивач за первісним позовом [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача батька дитини [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON], стверджуючи, що з березня 2017 року вона повернулась та постійно проживає у м. Вінниці, має житло, влаштувалась на роботу та вважає, що син сторін має проживати саме з нею. Так, дійсно, позивач [PERSON] працює на посаді керуючої у ФОП [PERSON] з 16.05.2017 року, її оклад становить 4\~000 грн. на місяць, згідно довідок ФОП [PERSON] від 20.05.2017 року (а.с.10). Згідно договору оренди житлового приміщення від 28.05.2017 року вбачається, що [PERSON] орендує двохкімнатну квартиру, загальною площею 42,2 кв.м., за адресою: м. Вінниця, вул. Грибоєдова, 6/19, строком на 1 рік (а.с.107-108). Згідно довідки про доходи фізичної особи від 01.01.2017 року вбачається, що [PERSON] працювала за кордоном у м. Москва, держава Росія, та отримувала чималий дохід (а.с.59), а тому здійснювала перекази на імя як своєї сестри [PERSON], так і колишнього чоловіка [PERSON] (а.с.122, 123, 124, 125, 126). В даний час позивач [PERSON] піклується про дитину, зокрема про стан її здоровя, про що свідчить гарантійний талон та довідка ООО «Дентал Люкс», лікар-стоматолог [PERSON] від 31.08.2016 року (а.с.120, 121). Також, доказом піклування матері про дитину можуть свідчити страхові поліси №100423277 від 03.03.2017 року, №100423278 від 03.03.2017 року (а.с.129, 130, 131, 132), згідно яких мати дитини [PERSON] здійснила страхування неповнолітнього [PERSON] Під час розгляду справи [PERSON] частково сплатила виниклу заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 2\~500 грн., згідно квитанції від 17.11.2017 року (а.с.128). Разом з тим, батько дитини відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом наполягає на тому, щоб неповнолітня дитина продовжувала проживати саме з ним. Так, згідно довідки ТОВ «КА-АВТО СТРАХОВИЙ АСІСТАНСС» від 19.09.2017 року №001 вбачається, що [PERSON] займає посаду старшого механіка з 07.06.2017 року, середньомісячна заробітна плата останнього становить 6\~000 грн. (а.с.142). Документи про стан здоровя, які надав [PERSON], підтверджують, що батько здоровий і може виховувати дитину (а.с.142-144). Право на свободу вибору місця проживання кожному гарантоване статтею 33 Конституції України, а також закріплено у багатьох міжнародних актах: Загальною декларацією прав людини від 10.12.1948 року (ст.13), Міжнародним пактом про громадянські та політичні права від 16.12.1966 року (ст.12), Протоколом №4 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод від 16.09.1963 року (ст.2) та іншими. За Цивільним кодексом України (ст.29) місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч.3 ст.160 СК України); місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини (ч.2 ст.160 СК України); місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (ч.1 ст.160 СК України). Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Як вбачається з пояснень представника третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні, згідно обстеження житлово-побутових умов, яке було проведено 24.10.2017 року комісією у складі працівників Служби у справах дітей Вінницької міської ради за адресою: м. Вінниця, вул. М. Шимка, 32/21, встановлено, що батько [PERSON] проживає разом із дитиною [PERSON] у двохкімнатній квартирі, кімнати роздільні, належним чином умебльовані меблями та побутовою технікою. На кухні є меблева стінка, наявна побутова техніка та кухонний посуд. Ванна та туалетна кімнати облаштовані належним чином. Квартира знаходиться у задовільному санітарному стані. Дитині створені умови для проживання, виховання, заняття та відпочинку. Дитина [PERSON] є учнем 3 класу КЗ «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №12 Вінницької міської ради». Питання надання висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] розглядалось на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Вінницької міської ради 31.10.2017 року, на якому було заслухано пояснення матері дитини [PERSON], батька дитини [PERSON], дитини [PERSON] Дитина [PERSON] на засіданні комісії повідомив, що бажає проживати з батьком, а з матірю спілкуватись. Відповідно до п.1 ст.3 Конвенції ООН про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до п.2 ст.12 вищезазначеної Конвенції ООН забезпечується право дитині, яка здатна сформулювати власні погляди, вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. На думку суду, зважаючи на те, що на момент зясування думки неповнолітньої дитини сторін, останній виповнилось 9 років, суд вважає, що [PERSON] досяг такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги його думку. А тому, згідно висновку органу опіки та піклування Вінницької міської ради від 13.11.2017 року №01-00-011-49173 орган опіки та піклування Вінницької міської ради, враховуючи думку дитини, інші фактичні обставини справи, вважає доцільним визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], з батьком [PERSON] (а.с.113-115). Суд вважає за необхідне також зазначити наступне, у принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Однак, принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю лише у винятковій ситуації та на якому наголошував представник позивача за первісним позовом в судовому засіданні, як на підставу про задоволення позову, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що передбачено ст.141 СК України та витікає зі змісту Конвенції про права дитини. Крім того, 11.07.2017 року Європейським судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», згідно якого при ухваленні рішення щодо опіки над дитиною суд має виходити з початкової презумпції рівності батька і матері в правах та зважати на їх матеріальний та психологічний стан. Також, згідно інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Щодо окремих питань судової практики у справах про визначення місця проживання дитини» від 17.08.2017 року вбачається, що під час вирішення такої категорії справ слід керуватись статтею 51 Конституції України, яка гарантує кожному із подружжя рівні права і обовязки у шлюбі та сімї. Схожа норма міститься також у частині 6 статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої рівність прав і обовязків жінки і чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сімї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин. Це узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» від 08.07.2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» від 03.12.2009 року»). Вирішуючи заявлений позов, суд також враховує практику Європейського суду з прав людини, зокрема, у рішенні «Konstantin Markin v. Russia» від 22.03.2012 року, № 30078/06, де суд суд зазначив наступне: - гендерні стереотипи, які диктують сприйняття жінки як особи, яка здебільшого піклується про дітей, а чоловіка як годувальника, самі по собі не можуть становити достатнє виправдання різниці у поводженні (п. 143 рішення у справі); - що ж стосується твердження про особливу ролі жінки у вихованні дітей, Європейський суд зазначає, що у справі «Петровіц проти Австрії» він відмічав про поступову еволюцію суспільства в сторону рівного поділу обовязків чоловіків і жінок по вихованню дітей (п.139 рішення у справі «Konstantin Markin v. Russia»); - різниця у ставленні є дискримінаційною, якщо немає жодних обєктивних чи обґрунтованих причин для цього (п. 125 рішення у справі «Konstantin Markin v. Russia»); - відмінність у ставленні не може бути виправдана традиціями, які панують у країні (п. 142 рішення у справі «Konstantin Markin v.Russia»). А тому, з огляду на вищевикладене, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги за первісним позовом не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, а тому не підлягають задоволенню, в той час як зустрічні позовні вимоги є законними, достатньо вмотивованими, ґрунтуються на наявних у справах доказах та є такими, що не суперечать інтересам неповнолітньої дитини, а відтак підлягають задоволенню. Натомість, суд звертає увагу, що позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом як мати, незважаючи на проживання дитини з батьком, не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки і піклування, або за судовим рішенням. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України\~стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. А тому, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача за зустрічним позовом [PERSON] на користь позивача за зустрічним позовом [PERSON] понесені останнім витрати щодо сплати судового збору у розмірі 640,00 грн., згідно квитанції №0.0.875634121.1 від 20.10.2017 року (а.с.53). На підставі викладеного,

Outcome: approved