Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] обласної дитячої клінічної лікарні, [PERSON] закладу [PERSON] обласної ради «[PERSON] університетська лікарня», [PERSON] обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні, Київської міської психіатричної лікарні ім. Павлова (на даний час Територіальне медичне обєднання «Психіатрія» у м. Києві) про визнання факту захворювання позивача на целіакію з 22.08.1996 року, визнання бездіяльності [PERSON] комунальної дитячої лікарні та [PERSON] університетської обласної лікарні щодо не поставлення позивачу діагнозу целіакії, стягнення з [PERSON] комунальної дитячої лікарні та [PERSON] університетської обласної лікарні на користь позивача 4.000.000 грн. солідарно, в якості відшкодування моральної шкоди за втрату здоровя у звязку з не поставленням позивачу діагнозу целіакії, визнання даних медичних карток та всіх існуючих виписок щодо госпіталізації позивача в [PERSON] обласну комунальну клінічну психоневрологічну лікарню та Київську міську психіатричну лікарню ім. Павлова нікчемними, визнання діагнозів F-25.0, F-23.1 [PERSON] обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні та Київської міської психіатричної лікарні ім. Павлова щодо позивача нікчемними. Свої вимоги обґрунтовує тим, що їй стало відомо у червні 2015 року, що дійсною причиною погіршення її стану здоров»я є алергія на глютен, захворювання на целіакію від народження. У результаті не поставлення діагнозу харчової алергії на глютен або целіакії при зверненні у серпні 1996 року до [PERSON] комунальної дитячої лікарні та в лютому 2014 року до [PERSON] університетської лікарні, позивач продовжувала вживати смертельно небезпечні продукти, втратила слизову шлунку та тонкого кишківника, а також її безпідставно госпіталізували до психіатричних лікарень, замість лікування целіакії. Тільки після дотримання позивачем безглютенної дієти почали зникати так звані ознаки психіатричних захворювань та розлади нервової системи. З огляду на те, що лікарі вищевказаних лікарень протягом тривалого часу позивачу встановлювали невірні діагнози, стан здоров»я погіршився, відновити втрачене здоров»я вже неможливо. Крім цього, харчову алергію лікарі вважали приступом шизофренії, та поставили діагнози F-25.0, F-23.1, що спричинило сильний душевний біль та моральну шкоду. Вважає, що є порушення відповідачами її права на життя внаслідок ненадання необхідної медичної допомоги байдужості лікарів. Враховуючи наведене, просить захистити її порушені права вищевказаним шляхом. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просить позов задовольнити, з підстав викладених у позові та наданих суду усних поясненнях. Представник відповідача [PERSON] обласної дитячої клінічної лікарнів судовому засіданні проти позову заперечила, надала суду письмові пояснення, суть яких зводиться до наступного. Пацієнт [PERSON] при госпіталізації 22.08.1996 року до Обласної дитячої клінічної лікарні проведено всі необхідні лабораторні дослідження, ультразвукове дослідження органів черевної порожнини, оглянута лікарем-ортопедом. На підставі скарг, анамнезу захворювання, об»активних лабораторних досліджень, заключення консультантів лікуючим лікарем педіатром [PERSON] хворій виставлено заключний діагноз «хронічний холецистохолангіт середньої важкості, загострення. Лівобічний грудо-поперековий сколіоз ІІ ступеню». Таким чином, при обстеженні [PERSON] у віці 10 років у серпні 1996 року, її скарги, анамнез захворювання, об»активні дані, лабораторні дослідження не були характерними клінічним проявами ні глютенової ентеропатії (целіакії), ні алергії на глютен. Вважає, що бездіяльності та вини у діях лікарів Обласної дитячої клінічної лікарні при наданні медичної допомоги у серпні 1996 року щодо не встановлення останній діагнозу целіакії або алергії на глютен не було. Стверджує, що переконливих доказів про наявність каліцтва чи іншого ушкодження здоров»я внаслідок бездіяльності лікарів у серпні 1996 року позивачем не надано. У задоволенні позову просить суд відмовити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] обласної дитячої клінічної лікарні позов заперечив, подав суду письмові та усні пояснення, суть яких зводиться до того, що позовні вимоги є не обґрунтовані. Позивач зверталась 22.08.1996р. до дитячої лікарні за наданням медичної допомоги та була госпіталізована у ІІ педіатричне відділення лікарні, де їй проведено лабораторні дослідження та ультразвукове дослідження органів черевної порожнини, а також інші обстеження. На підставі скарг, анамнезу захворювання, обєктивних лабораторних досліджень, заключення консультантів (ортопед, ЛОР), лікуючим лікарем педіатром [PERSON] хворій [PERSON] поставлено заключний діагноз: «Хронічний холецистохолангіт середньої важкості, загострення. Хронічний гастродуоденіт із збереженою кисло утворюючою функцією, загострення. Аденоїди ІІ ступеню. Лівобічний грудо-поперековий сколіоз ІІ ступеню» та рекомендовано нагляд дільничного педіатра. Жодних ознак алергії на глютен не було. Окрім того, позивач не надала доказів наявності у неї целіакії і на цей час. Такими могли б бути загальний аналіз крові на антиретікулінові антитіла і антитіла до трансглютамінази (показник мав би бути більше 100), антитіла до ендомізію, біопсія слизової дванадцятипалої кишки. Представник переконана що жодної вини відповідача у погіршенні стану здоровя позивача немає, просить відмовити у задоволенні позову. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] закладу [PERSON] обласної ради «[PERSON] університетська лікарня» позов не визнала, підтримала заперечення, надані суду, суть яких зводиться до наступного. [PERSON] 03.02.2014 року дійсно зверталася за наданням медичної допомоги в обласну консультативну поліклініку до лікаря гастроентеролога. Після огляду лікарем позивача було направлено в гастроентерологічне відділення комунального закладу [PERSON] обласної ради «[PERSON] університетська лікарня» з діагнозом «хронічний гастродуоденіт фаза неповної ремісії». При госпіталізації [PERSON] проведено лабораторні дослідження, зроблено ЕКГ, ЕГДС, проведено ультразвукове дослідження органів черевної порожнини, пацієнтка була консультована лікарем нефрологом. На основі скарг, анамнезу захворювання, обєктивного обстеження, даних результатів додаткових методів досліджень встановлено клінічний діагноз: «хронічний гастродуоденіт, фаза загострення; гастроезофагіальна рефлексна хвороба стадія А; реактивний панкреатит» та проведено лікування. 10.02.2014 року в задовільному стані [PERSON] була виписана для диспансерного спостереження терапевта за місцем проживання. Враховуючи скарги позивача, анамнез захворювання, індекс маси тіла лікарем КЗ ТОР «[PERSON] університетська лікарня» підстав запідозрити алергію до глютену або целіакію у хворої не було. Зазначає, що визнати факт захворювання на целіакію позивача [PERSON] без проведення тесту на ІgА антитіла до гліадину і тканинної трансглютамінази підстав немає, тому бездіяльності у діях лікарів КЗ ТОР «[PERSON] університетська лікарня» щодо не встановлення [PERSON] діагнозу целіакії або алергії на глютен немає, просить у задоволенні позову відмовити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні позов заперечив, подав суду письмові та усні пояснення, суть яких також зводиться до того, що позовні вимоги є не обґрунтовані. Встановлюючи діагноз позивачу лікарями ТОККПЛ дотримано усіх стандартів діагностики, проведено необхідні обстеження та призначено адекватне лікування. Позивачем не надано жодного обєктивного доказу того, що фахівцями ТОККПЛ встановлено позивачу невірні діагнози. Перед зверненням до суду позивач не проходила медичний огляд на предмет наявності психічного захворювання, а також в ході розгляду справи не бажала пройти судово-психіатричну експертизу. Просить відмовити у задоволенні позову. Територіальне медичне обєднання «Психіатрія» у місті Києві в судове засідання явку уповноваженого представника не забезпечило, однак подало до суду заяву про розгляд справи без участі представника відповідача, а також письмові заперечення, відповідно до яких вважає позовні вимоги безпідставними. Позивачем не надано доказів неправомірних дій відповідача, які нібито стали причиною душевних страждань позивача та завдання моральної шкоди. У задоволенні позову просить відмовити. Дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне. Як вбачається із медичної карти стаціонарного хворого №6152, позивач перебувала на лікуванні в [PERSON] комунальній дитячій лікарні з 22.08.1996р. по 13.09.1996р. В результаті лікування встановлено діагноз (основний) хронічний холецистохолангіт середньої важкості, загострення; діагноз (супутній) хронічний гастродуоденіт із збереженою кислото утворюючою функцією, загострення, аденоїди ІІ ст., лівобічний грудо-поперековий сколіоз. Виписана з покращенням. Лікуючий лікар [PERSON]. Відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №01/00797 (КЗТОР «[PERSON] університетська лікарня») від 14.02.2014р., [PERSON] встановлено діагноз: «хронічний гастродуоденіт в фазі загострення. Гастроезофагальнорефлюксна хвороба, стадія [PERSON] панкреатит». Хвора в задовільному стані виписана додому. 08.06.2015р. позивач пройшла обстеження в лікувально-діагностичному центрі «Румед» у м. Тернополі на харчову панель №2 «Крупи» Імуноглобулін Е (13 показників). У висновку магнітно-резонасної томографії голови від 07.10.2015 року (Медичний центр «Прохелс», м. Тернопіль) зазначено: «МР-даних обємно-вогнищевого ураження головного мозку не виявлено. Ознаки етмоїдиту, помірні (реактивні) запальні зміни в інших придаткових пазухах. Рекомендовано консультацію ЛОР». Як вбачається із виписних епікризів з медичних карт, [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні в 5-му психіатричному відділенні ТОККПНЛ в період з 18.08.2007р. по 30.08.2007р., з 02.09.2007 р. по 28.09.2007р., з 15.12.2009р. по 05.01.2010р., з 16.05.2013р. по 20.05.2013р. із діагнозом: «шизоафективний розлад, маніакальний тип. Галюцинаторно-параноїдний синдром з маніофорними включеннями. F-25.0». Допитана в якості свідка лікар [PERSON] повідомила суду, що була лікуючим лікарем позивача, коли вона у 1996 році перебувала на лікуванні в [PERSON] комунальній дитячій лікарні. Ствердила, що лікування відбувалось згідно діючих на той час протоколів, усі необхідні обстеження були проведені, та поставлений відповідний діагноз, який зазначений у медичній документації. Головуючим не одноразово розяснено позивачу право на звернення до суду із клопотанням про призначення судово-медичної та/чи судово-психіатричної експертизи з метою встановлення наявності чи відсутності певних захворювань у позивача на цей час та/чи в минулому, у тому числі целіакію та F-25.0, F-23.1. Проте, позивач відмовилась заявляти таке клопотання, оскільки не довіряє жодним медичним закладам та експертизам. Розглянувши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання про необхідність відмовити у задоволенні позову з наступних мотивів. Згідно із статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно ч. 2 статті 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Встановлення медичного діагнозу особі є компетенцією лікаря, а не суду. Позивачем не надано суду жодного документа підписаного лікарем, який би підтвердив ті обставини, на які посилається позивач обгрунтовуючи свій позов. А саме, помилковість поставлених їй діагнозів, наявність у неї захворювання целіакія, відсутність психіатричних захворювань. Для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі (ч.1 статті 143 ЦПК України). Статтею 145 ЦПК України передбачено, що призначення експертизи є обов'язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи є обов'язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: 1) характер і ступінь ушкодження здоров'я; 2) психічний стан особи. Жодна із сторін не зверталась до суду із клопотанням про призначення експертизи з метою зясування обставин, які потребують спеціальних знань у галузі медицини, психіатрії. Висновки позивача про наявність у неї захворювання целіакія та відсутності психіатричних захворювань ґрунтуються лише на власній оцінці медичних документів. Згідно ч. 4 статті 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За відсутності висновку судово-медичної(психіатричної) експертизи чи будь-якого іншого компетентного медичного висновку, який би підтверджував зазначені позивачем обставини, у задоволенні позовних вимог про визнання факту захворювання позивача на целіакію з 22.08.1996 року, визнання бездіяльності [PERSON] комунальної дитячої лікарні та [PERSON] університетської обласної лікарні щодо не поставлення позивачу діагнозу целіакії, визнання даних медичних карток та всіх існуючих виписок щодо госпіталізації позивача в [PERSON] обласну комунальну клінічну психоневрологічну лікарню та Київську міську психіатричну лікарню ім. Павлова нікчемними, визнання діагнозів F-25.0, F-23.1 [PERSON] обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні та Київської міської психіатричної лікарні ім. Павлова щодо позивача нікчемними слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд вважає, що у задоволенні позовної вимоги про стягнення з [PERSON] обласної дитячої клінічної лікарні, [PERSON] закладу [PERSON] обласної ради «[PERSON] університетська лікарня» на користь позивача 4.000.000 грн. солідарно, в якості відшкодування моральної шкоди за втрату здоровя у звязку з не поставленням позивачу діагнозу целіакії слід також відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Outcome: dismissed