Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якій просила: визнати відповідача [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог вказала, що вона , [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] . Крім позивача в будинку зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , - чоловік, [PERSON] , [INFO] - син. З травня 2020 року і по теперішній час [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживає і з того часу за місцем своєї реєстрації не з`являється, будинком у будь -який спосіб не користується, не утримує житло, не сплачує житлово - комунальні послуги, його речі в будинку відсутні. Звільнив житлове приміщення з власної волі, претензії до позивача щодо спірного будинку не має, але самостійно знятися з реєстрації не бажає, фактичне місце проживання відповідача не відоме. Ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 29.09.2021 відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не подав. Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 280 ЦПК України, судом проведено заочний розгляд справи. За відсутності учасників процесу розгляд цивільної справи здійснено в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши, відповідно до ст.ст. 89, 263 ЦПК України, докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з таких підстав. Дослідивши матеріали справи, оцінивши, відповідно до ст.ст. 89, 263 ЦПК України, докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з таких підстав. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Судом встановлено, що відповідно копії Договору купівлі - продажу, укладеному 18.04.2005, посвідченого приватним нотаріусом Лубенського міського нотаріального округу Ставицькою Л.Г., копії Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21.04.2005, власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] .(а.с.7,8). Відповідно Витягу Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання від 28.04.2017, копії домової книги відповідач [PERSON] , [INFO] зареєстрований по місцю проживання за адресою: [ADDRESS] .( а.с.6, 10-17). Відповідно до акту вуличного комітету від 02.09.2021 [PERSON] , 03.12.2020 з травня 2020 року за адресою [ADDRESS] , зареєстрований, але фактично не проживає. (а.с.18). Відповідно до ст. 41, 47 Конституції України право приватної власності є непорушним, кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду, а згідно ст. 55 права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як встановлено ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, враховуючи, що житло належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] , відповідач [PERSON] відсутній в будинку без поважних причин з травня 2020 року, суд вважає вимогу позивача про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування даним житловим приміщення доведеною і обгрунтованою, такою, що грунтується на положеннях чинного законодавства, а тому приходить до висновку про необхідність її задоволення.

Outcome: approved