Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовом до відповідача [PERSON] про визнання таким, що втратив право на користування житловим будинком [ADDRESS] та зняття його з реєстрації. Посилаючись на те, що їй та [PERSON] на праві власності належить вищевказаний житловий будинок, у якому зареєстрований її колишній чоловік. У даній квартирі відповідач не проживає, спільного господарства не веде, за комунальні послуги не оплачує, його особистих речей в будинку немає, що є підставою для задоволення позову. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала з мотивів, викладених у позовній заяві, просить їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився із невідомої суду причини, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причин неявки у судове засідання відповідач суду не повідомив та не подав клопотання про розгляд справи у їх відсутності. Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язанні повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суд про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Заслухавши пояснення позивача, перевіривши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного. Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. У судовому засіданні з'ясовано, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.02.2004 р., який був розірваний 24.10.2012 р., згідно рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області, справа №1915/7596/2012. [INFO] в [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON]. За час спільного подружнього життя, [PERSON] та [PERSON] набуто право власності на ? частину житлового будинку з надвірними спорудами [ADDRESS], що стверджується рішенням виконкому Тернопільської міської ради від 18.12.2007 р., №1991 та свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 02.01.2008 р. Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми,хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 61 СК України, об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Як вбачається з акту від 07.11.2013 р., затвердженого директором ТОВ «Коменерго - Тернопіль 2», зі слів власниці будинку [PERSON] її колишній чоловік [PERSON] у житлового будинку з надвірними спорудами [ADDRESS] не проживає з червня 2012 року, його особистих речей в будинку немає. Відповідач [PERSON] зареєстрований у житловому будинку з надвірними спорудами [ADDRESS], про що свідчить довідка №2405, видана 18.10.2013 р. ТзОВ «Коменерго - Тернопіль 2». Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи надані позивачем докази, проаналізувавши вищезазначені правові норми, суд вважає, що посилання позивача про те, що відповідач втратив право на користування житловим будинком [ADDRESS] та зняття його з реєстрації, з посиланням на ст. 405 ЦК України, ст. 156 ЖК України, є необґрунтованим, оскільки позивач не довів суду, та не подав належних та допустимих доказів, на підтвердження позовних вимог, зокрема, суд не бере до уваги як належний доказ акт від 07.11.2013 р., затверджений директором ТОВ «Коменерго - Тернопіль 2», про те, що [PERSON] не проживає з червня 2012 року та немає його особистих речей в житловому будинку [ADDRESS], оскільки вказаний доказ містить дану інформацію щодо предмету доказування із слів позивача [PERSON], інших належних та допустимих доказів, які б містили дану інформацію позивачем не подано та судом не здобуто. Крім цього, відповідач являється співвласником житлового будинку з надвірними спорудами [ADDRESS], і не може бути визнаний таким, що втратив право на користування житловим будинком [ADDRESS] та знятий з реєстрації, з підстав визначених ст. 405 ЦК України, ст. 156 ЖК України, а тому суд вважає, що у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, слід відмовити. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed