Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-22 00:00:00

\~\~\~\~ Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Запорізької міської ради, в якому просила суд визнати її наймачем кімнати № 5 площею 10,1 кв.м в квартирі [ADDRESS] та покласти на неї всі обовязки наймача. В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначила, що в квартирі [ADDRESS] вона мешкала разом з матірю та батьком. В жовтні 2008 р. позивач разом зі своєю матірю отримали право власності на 19/25 частини вищезазначеної квартири. До їх спільної сумісної власність перейшли кімнати № 7 площею 18 кв.м. та № 8 площею 14 кв.м. Кімната № 5 площею 10.1 кв.м. залишилася у власності Запорізької міської ради. Наймачем спірної кімнати № 5 виступав батько позивачки [PERSON], але фактично за згодою батька цією кімнатою користувалась позивач, оскільки вона є окремою. Вона самостійно робила поточний ремонт цієї кімнати, сплачувала необхідні комунальні послуги тощо. 18 липня 2015 р. батько позивача помер. [PERSON] звернулася до Запорізької міської ради з заявою про визнання її наймачем кімнати № 5 квартири [ADDRESS] та внесення відповідних змін у договір найму, оскільки до теперішнього часу, навіть після смерті батька вона продовжує користуватися саме цією кімнатою та оплачувати комунальні послуги. Проте, листом № Д-2773 від 20 червня 2017 р. позивачу відмовлено у визнанні її наймачем кімнати, у звязку з чим вона вимушена звернутися до суду. В судовому засіданні представник позивач позовні вимоги підтримала з підстав, які викладені в ньому, просила суд позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечувала, подала до суду письмові заперечення на позов, просила суд в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши в судових засіданнях пояснення позивача, його представника, пояснення представника відповідача, свідків, суд дійшов до наступних висновків. Згідно ст. 47 Конституції України кожний має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла як на підставі закону за рішенням суду. За положеннями частин 1, 2 статті 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на імя якого видано ордер. Члени сімї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сімї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобовязаннями, що випливають із зазначеного договору ( ч. 1ст. 64 ЖК України). До членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство ( ч. 2 ст. 64 ЖК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 106 ЖК України, повнолітні члени сімї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сімї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сімї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сімї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку. Таким чином, ст. 106 ЖК України надає право будь-якому членові сімї наймача у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Також, виходячи з наведеної норми права, в судовому порядку можливе визнання особи наймачем за договором найму лише при відмові наймодавця. Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен зясувати чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема : чи була письмова згода на це всіх членів сімї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сімї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 Постанови від 1 листопада 1996 р. № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не можу бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням або ж для відмови їй у цьому ( пункт 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України»). Отже, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі й обовязки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сімї наймача ( ч.ч. 1,2ст. 64 ЖК України). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сімї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сімї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сімї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК України). Судом встановлено, що 19/25 частин квартири [ADDRESS] належить на праві сумісної власності [PERSON] та [PERSON] В їх спільну сумісну власність перешли кімната № 7 площею 18,00 кв.м., кімната № 8 площею 14,00 кв.м., балкон площею 0,78 кв.м., що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № 743 від 8 жовтня 2008 р. та технічним паспортом на квартиру. Наймачем кімнати № 5 площею 10,1 кв.м. виступав батько позивача [PERSON], який 18 липня 2015 р. помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖС № 333060, яке видане 20 липня 2015 р. Міським відділом державної реєстрації атів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції. Факт того, що [PERSON] постійно проживала в кімнаті № 5 квартири [ADDRESS] по теперішній час, підтверджується також показами свідків [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України). Враховуючи вищезазначені обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку про законність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог [PERSON] до Запорізької міської ради про визнання особи наймачем житлового приміщення, у звязку з чим такий позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved