Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] за участю третіх осіб без самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON], [PERSON] про стягнення суми авансу, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 02.02.2015 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про завдаток, за умовами п.1 якого, покупець передав продавцеві завдаток у сумі 1\~500 дол. США у рахунок оплати за договором купівлі-продажу чотирикімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], що належить на праві власності продавцеві на підставі договору купівлі-продажу від 25.03.2005 року. Відповідно до п.2 вищезазначеного договору кошти, зазначені в п.1 даного договору, використовуються як завдаток, внесений з метою забезпечення виконання покупцем зобовязань по оплаті договору купівлі-продажу зазначеної квартири, що належить на праві власності продавцеві. Погоджена сторонами ціна зазначеної квартири за договором купівлі-продажу становить 74\~000 дол. США. Сторони погодили, що договір купівлі-продажу квартири, вказаної в п.1 даного договору буде укладений до 17.03.2015 року (п.3 договору про завдаток). Однак, 19.03.2015 року під час укладення договору купівлі-продажу вищезазначеної квартири у нотаріуса виявилось, що її відчуження не можливе, оскільки зазначена квартира перебуває під обтяженням та забороною відчуження як предмет іпотеки, відповідно до укладеного між відповідачем та ПАТ «Укрсиббанк» договору іпотеки. Станом на день звернення до суду з даним позовом між сторонами договору купівлі-продажу квартири не укладено. На неодноразові прохання позивача повернути відповідача кошти у розмірі 1\~500 дол. США, повертати останні він відмовляється. Таким чином, вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь аванс у розмірі 1\~500 дол. США, 3% річних за порушення зобовязання, що становить за 36 днів 4,44 дол. США, судові витрати, які складаються з судового збору 438,93 грн. та витрат, яких зазнала позивач при оформленні нотаріально посвідченої довіреності для представництва її інтересів у розмірі 200,00 грн. В судовому засіданні представник позивача за довіреністю та третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові, не заперечував проти винесення заочного рішення суду. Відповідач [PERSON], третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] до судового засідання не зявились із невідомих суду причин, хоча про день, час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином. Заслухавши пояснення представника позивача та третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору, вивчивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що 02.02.2015 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про завдаток, за умовами п.1 якого, покупець передав продавцеві завдаток у сумі 1\~500 дол. США у рахунок оплати за договором купівлі-продажу чотирикімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], що належить на праві власності продавцеві на підставі договору купівлі-продажу від 25.03.2005 року. Відповідно до п.2 вищезазначеного договору кошти, зазначені в п.1 даного договору, використовуються як завдаток, внесений з метою забезпечення виконання покупцем зобовязань по оплаті договору купівлі-продажу зазначеної квартири, що належить на праві власності продавцеві. Погоджена сторонами ціна зазначеної квартири за договором купівлі-продажу становить 74\~000 дол. США. Сторони погодили, що договір купівлі-продажу квартири, вказаної в п.1 даного договору буде укладений до 17.03.2015 року (п.3 договору про завдаток). Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини. А тому, з огляду на вищенаведене та виходячи зі змісту вищезазначеного, суд приходить до висновку, що правовою підставою даного позову є попередній договір купівлі-продажу квартири, на виконання якого позивачем були передані відповідачу кошти у розмірі 1\~500 дол. США. Згідно з ч.ч.1, 3 ст.635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Зобовязання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Згідно з ч.1 ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст.657 ЦК України (в редакції чинній на момент підписання попереднього договору) договір купівлі-продажу\~\~ земельної\~\~ ділянки,\~\~ єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і\~\~ підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно з ч.3 ст.640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації. Як вбачається з матеріалів справи, договір про завдаток (попередній договір купівлі-продажу квартири) від 02.02.2015 року укладено сторонами в простій письмовій формі. Згідно розяснень, наданих в п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9 відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою\~\~недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 210, 640 ЦК України, тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача, тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК України не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК України. Таким чином, попередній договір купівлі-продажу квартири від 02.02.2015 року є неукладеним з підстав недотримання сторонами форми його вчинення і не створює для його сторін прав та обовязків. Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Як розяснено в п.3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» ухвалюючи рішення, суд згідно з частиною першою статті 214 ЦПК України має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При цьому суд має навести у рішенні мотиви, з яких не застосував норми права, що на них посилалися особи, які беруть участь у справі. У зв'язку із цим посилання позивача у позовній заяві на норми права, які не підлягають застосуванню у даній справі, не є підставою для відмови в задоволенні пред'явленого позову, оскільки при вирішенні справи суд враховує підставу (обґрунтування) та зміст позовних вимог (стаття 119 ЦПК України). Оскільки правовою підставою звернення позивача до суду з даним позовом є попередній договір купівлі-продажу, на виконання якого позивачем були передані відповідачу кошти у розмірі 1\~500 дол. США є неукладеним, тобто таким, що не створює для осіб прав та обовязків, зокрема обовязку з передачі коштів, набуття відповідачем коштів в сумі 1\~500 дол. США не є передачею авансу за договором, а являється безпідставним набуттям грошових коштів. А тому, з огляду на викладене, спірні правовідносини між сторонами виникли з недоговірних зобовязань безпідставне збагачення за рахунок іншої особи, та регулюються нормами глави 83 книги пятої ЦК України, а не ст.ст.570, 571 ЦК України, на які посилалася позивач в своїх позовних вимогах, однак дана обставина не є підставою для відмови позивачу у задоволенні позову, оскільки зміст позовних вимог (спосіб захисту порушеного права) позивача повернення коштів, переданих відповідачу [PERSON] Згідно з ч.ч.1, 2 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне\~\~ набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Відповідно до ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в\~Україні\~\~у випадках і в порядку, встановлених законом. Пунктом 1 договору про завдаток (попереднього договору), який в розумінні ч.2 ст.57, ст.64 ЦПК України є письмовим доказом, встановлено, що покупець сплатила продавцеві аванс в сумі 1\~500 дол. США. Тобто, сторонами в договорі зафіксовано передачу коштів у відповідному розмірі та саме в іноземній валюті. А тому, грошові кошти в сумі 1 500 дол. США, що станом на 02.06.2015 року, тобто на момент звернення до суду з позовом, що згідно курсу НБУ становить 31\~620,00 грн., відповідач набув без достатньої правової підстави, які зобовязаний повернути позивачеві, а відтак позов в цій частині підлягає задоволенню. Що ж стосується позовних вимог позивача щодо стягнення 3% річних у звязку з простроченням відповідача повернення вищезазначених коштів, що становить 4,44 дол. США, то суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову в даній частині з наступних міркувань. Так, як уже було встановлено, неукладений договір не породжує для його сторін прав та обовязків, а тому норма ч.2 ст.625 ЦК України, яка гласить, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, та яка регулює зобовязальні правовідносини, не поширюється на недоговірні зобовязання. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч.1 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Суд звертає увагу, що перелік витрат, повязаних з розглядом судової справи, викладений у ч.3 ст.79 ЦПК України та є вичерпним. Так, до витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що повязані з явкою до суду; витрати, повязані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, повязані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчинення інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, повязані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача (ч.3 ст.79 ЦПК України). А тому, суд, оцінюючи допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що витрати, яких зазнала позивач при оформленні нотаріально посвідченої довіреності для представництва її інтересів в суді у розмірі 200,00 грн., згідно довідки приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] від 30.06.2015 року №1163, 1164 не відносяться до судових витрат у розумінні ст.79 ЦПК України, так як являються витратами на представництво, а відтак не підлягають стягненню з відповідача. Разом з тим, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача витрати щодо сплати судового збору пропорційно до задоволеної частини вимог у відповідності до ч.1 ст.88 ЦПК України, що становитиме 437,65 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial