Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому просить виселити з приватного житлового будинку відповідача. В обґрунтування позову посилається на те, що відповідач є її зятем, за місцем проживання постійно здійснює зварки, чим систематично порушує правила співжиття та робить неможливим проживання для інших в одному будинку. Позивач, представник позивача в судовому засіданні позов підтримали, надали пояснення аналогічним викладеним у позовній заяві. В судовому засіданні позивач пояснила, що сварки з відповідачем чоловіком її доньки, у неї виникають у звязку особистими неприязними відносинами, просить виселити чоловіка доньки - [PERSON] Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, пояснив, що дійсно з позивачем у нього виникають сварки з приводу неприязних відносин, в користуванні будинком позивачем обмежень немає. Суд заслухавши учасників процесу, дослідивши письмові матеріали цивільної справи встановив наступні обставини: Позивач - [PERSON] є власником домоволодіння за адресою: Запорізька область, м. Вільнянськ, вул. Шевченко, буд.92 (а.с.8-14,17). В судовому засіданні свідок [PERSON], донька позивачки та дружина відповідача пояснила, що вищезазначеному будинку вона проживає з чоловіком [PERSON] відповідачем по справі та дітьми сином 15 років та донькою 12 років. Свідок ніде не працює. Сімя проживає за рахунок грошових коштів, які отримує її чоловік. Мають господарство у виді кіз, які частково належать позивачці та частково їх сімї. Ведення господарства здійснюють мати - позивач, чоловік - відповідач, інші члени сімї спільно. В судовому засіданні пояснила, що між її чоловіком та її матірю виникають сварки у звязку з особистими неприязними відносинами. Її мати - [PERSON], в будинку не проживає. Проживає за іншою адресою з чоловіком, з яким перебуває у фактичних шлюбних відносинах. Коли позивач приходить до домоволодіння, перешкод в користуванні їй ніхто не чинить. Судом встановлено, що [PERSON], зареєстрований за адресою: [INFO] з 2002 року. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону або рішення суду. Статтею 9 ЖК України встановлено , ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченим законодавством. Згідно ч. 1 ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України, до членів сімї власника будинку ( квартири), належать особи, зазначені в частині 2 ст.64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ч.1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціального співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Системний аналіз ст. 116 ЖК України свідчить про те, що виселення винної особи без надання іншого жилого приміщення застосовується як виключний захід, за умови систематичного порушення правил соціального співжиття особою, застосування заходів запобігання і громадського впливу відносно такої особи та безрезультатності цих заходів. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення по справі і щодо яких у сторін виникає спір. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] зазначив, що між сторонами періодично бувають конфлікти. Покази свідка відносно побиття відповідачем позивачки та її доньки суд не бере до уваги, оскільки захист особи від кримінального правопорушення здійснюється в порядку визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України. Наявність кримінального діяння може підтверджуватись виключно обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. (ст.ст.2, 17 КПК України; ч.4 ст. 61 ЦПК України). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що з позивачкою проживає 1 рік, як її співмешканець. Коли він з позивачкою приходять до спірного домоволодіння, доступ до домоволодіння ніхто не обмежує та сварки не вчиняє. Про обмеження доступу до будинку він знає зі слів позивачки. Покази свідка відносно побиття відповідачем позивачки, коли та проживала в домоволодінні суд не бере до уваги, оскільки захист особи від кримінального правопорушення здійснюється в порядку визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України. Наявність кримінального діяння може підтверджуватись виключно обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. (ст.ст.2, 17 КПК України; ч.4 ст. 61 ЦПК України). Суд наголошує на тому, що в порядку ст.ст.2, 8, 9, 17, 26 КПК України позивач не обмежений реалізувати захист від кримінального правопорушення, та розяснює її право у разі наявності в діянні ознак кримінального правопорушення, звернутися до органів досудового розслідування в порядку визначеному ст.214 КПК України. Надані позивачем висновки про результати розгляду матеріалів звернення громадян [PERSON] відділення поліції Пологівскього відділу поліції ГУНП (від 15.03.2017; від 07.11.2016) суд залишає поза увагою, оскільки зазначені висновки містить виключно посилання на заходи, які необхідно провести з особою (притягти до адміністративної відповідальності;провести бесіду профілактичного характеру). При цьому зазначені висновки не підтверджують застосування таких заходів. В матеріалах цивільної справи відсутні докази про застосування заходів запобігання і громадського впливу, які рекомендовані у висновках органу поліції. Надану позивачем постанову про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності від 21.06.2016 суд не бере до уваги, оскільки в порядку ст.39 КУпАП, на час винесення рішення відповідач вважається таким, що не був підданий адміністративному стягненню. Доказів, які б свідчили про повторне притягнення відповідача до адміністративної відповідальності до суду не надано. Одночасно, суд не бере до уваги надану позивачем ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 25.10.2016 відносно продовження адміністративного нагляду за відповідачем, оскільки на час винесення рішення судом, дія адміністративного нагляду припинена, доказів про продовження адміністративного нагляду відносно відповідача до суду не надано. На вищезазначеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено наявності достатнього обсягу систематичного порушення правил соціального співжиття відповідачем, що може бути застосований як виключних захід - виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення, за умови проживання відповідача з дружиною, що є донькою позивачки та двох дітей, що перебувають фактично на утриманні відповідача, недоведеності застосування заходів запобігання і громадського впливу відносно відповідача та відповідно безрезультатності цих заходів.

Outcome: dismissed