Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з вищеозначеним позовом до вказаного відповідача. В судовому засіданні позовні вимоги підтримала і пояснила,що договору оренди з відповідачем, фактично, не укладала,адже домовленість на використання землі оформлювалася в письмовому вигляді, сторони підписали примірник договору оренди земельної ділянки та акт приймання-передачі її, але договір не зареєстровано в Центрі ДЗК, отже він не набув юридичної сили, однак земельною ділянкою агрофірма користувалася. Як оплату за використання її земельної ділянки повинно бути сплачено 16000 гривень, однак добровільно виплачено 8800 гривень. Просила уточнені позовні вимоги задовольнити та відшкодувати витрати на оплату правової допомоги. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав і пояснив, що [PERSON] має в приватній власності земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 13.70 га, яка розташована на території Дивненської сільської Ради Новотроїцького району Херсонської області. Право власності посвідчене державним актом ЯІ №763510,що виданий 29.09.2010 року. Земельну ділянку передано на 2010-2013 роки на умовах оренди ПОСП Агрофірма Мир без укладення письмового договору по вирощуванню сільськогосподарських культур, за що сплачував винагороду в розмірі 3 відсотка вартості земельної ділянки, щорічно. Прохання сплачувати винагороду 3% від грошової оцінки землі 203579,85 грн відхилене, земельна ділянка повернута та сплачено в процесі слухання справи 8800 гривень. Таким чином Агрофірма Мир без правових підстав використовувала її майно, сплачуючи за нього плату на свій розсуд. Згідно інформації відділу Держземагенства у Новотроїцькому районі грошова оцінка її земельної ділянки складає 203579 грн.3% від вартості становить 12214 грн та за 2 ділянки 24429 грн. Просив стягнути з відповідача винагороду за користування землею в розмірі 3% ,тобто за розміром звичайної орендної плати, що склалася на ринку оренди земель у Новотроїцькому районі Херсонської області, а саме за період за 2010-2013 роки, що становить за мінусом 8800 сплачених з 16010 грн без податку, загалом 7210 грн. Відповідач в особі представника [PERSON] позов не визнала і пояснила,що позивач [PERSON] передавала в оренду свою земельну ділянку площею 13.70 га,яка складається з двох земельних ділянок, в 2011 році на 10 років. Нормативна грошова оцінка переданої в оренду земельної ділянки становила 72458,66 грн. Оплата була визначена 6956,03 грн/72458,66 грн нормативно грошова оцінка земельної ділянки 3,2 коефіцієнт індексації « з часу проведення нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення у 1995 році її індексували неодноразово. 07.06.2013року позивачка звернулася до ПОСП «Агрофірма Мир» з вимогою про виплату орендної плати за 2012 рік. Незважаючи на ті обставини,що договір не було зареєстровано відповідно до вимог законодавства ПОСП «Агрофірма «[PERSON]» здійснила виплату позивачці орендної плати в сумі 6956,03 грн, яку вона отримала в повному обсязі і кожного року позивачка отримувала орендну плату за оренду земельної ділянки. 13.09.2013 року позивачка звернулася з вимогою виплатити додатково за 2012 рік 4400 грн а також за 2013 рік-4400 грн як заборгованість з орендної плати та поверонути земельну ділянку,що було виконано. В задоволенні позову просила відмовити. Вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши письмові заперечення проти позову відповідача,дослідивши інші письмові докази,зясувавши обставини справи, слід прийти до наступних висновків. Виниклі правові відносини є цивільними і регулюються нормами цивільного права. Предметом спору є вимога про стягнення винагороди на користування земельною ділянкою сільськогосподарського призначення. Як встановлено судом і не заперечується сторонами між ними існували правові відносини про використання належної позивачу земельної ділянки у 2010-2013 роках на умовах, аналогічних використанню земельної ділянки за орендою. Відповідно до ст.124 ЗК України передача в оренду земельної ділянки,що перебуває у власності громадян,здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов та вимог земельного законодавства/ст.13 ЗУ Про оренду землі/. Ст.18 Закону України Про оренду землі встановлено,що договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації. Відповідно до ст.15 цього Закону однією з іс*отних умов договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру,індексації,форм платежу,строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. Розмір,форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договору оренди/ ст.21 ЗУ/ Відповідно до Указу Президента України від 02.02.2002 року №92 Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян-власників земельних ділянок та земельних часток/паїв/ визнано однім із пріоритетних завдань пореформеного розвитку аграрного сектора економіки,забезпечення підвищення рівня соціального захисту сільського населення,зокрема шляхом запровадження плати за оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення у розмірі не менше 3 відсотків визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки,земельної частки/паю/ та поступового збільшення цієї плати, залежно від результатів господарської діяльності та фінансово-економічного стану орендаря. Статтями 23,30 Закону України Про оренду землі встановлено,що орендна плата за земельні ділянки,що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб,переглядається за згодою сторін. Враховуючи те, що договір оренди сторонами укладений, підписаний, але не пройшов державну реєстрацію, але умови його сторонами виконувалися, про його недійсність сторонами не заявлено і не доведено, слід прийти до висновку, що між сторонами існували зобов»язальні відносини, за якими позивач передала земельну ділянку в використання, а відповідач прийняв її та повинен сплатити певну оплату. Ці обставини сторонами не заперечувалися, отже не підлягають доведенню в розумінні вимог ст.61 ЦК України. Спір виник з питання розміру винагороди за використане майно. У судовій практиці,що наведена в узагальнені практики Верховного Суду України по розгляду судами земельних спорів /Вісник Верховного Суду України №3/37/2003 рік/ зазначено,що виникло питання про можливість задоволення позовів окремих громадян-власників земельних паїв/часток/ котрі не отримували земельні ділянки в натурі,не укладали договорів оренди своєї частки,але вимагали стягнення орендної плати з підприємств,які фактично користуються всією землею колишнього КСП.Те,що договір оренди землі не укладався, виключає можливість стягнення орендної плати,але наявність означених обставин породжує зобовязання користувача,який використовує земельну ділянку позивача, виплатити йому частину отриманого доходу за правилами ст 469 ЦК 1963 року ,що аналогічні вимогам ст.1212-1214 ЦК України. При цьому розмір такого доходу може визначатися відповідно до встановлених розмірів орендної плати. Як встановлено судом плата за використання земельної ділянки виплачувалася та згідно наданих суду розрахункових документів/ а.с.29-46/ сплачена у розмірі 3 відсотків від грошової оцінки паю 8800 грн.,виходячи з грошової оцінки земельної ділянки 72458,66 грн, яка використовувалась для визначення в договорах оренди земельних ділянок, аналогічних ділянці [PERSON] інших орендодавців агрофірми «Мир». Позивач [PERSON] не довела суду розміру вартості її земельної ділянки, надала лише довідку про узагальнену вартість земельної частки/паю/ із земель колишнього КСП «Україна» на території Дивненської сільської Ради, при цьому очевидно,що поняття земельної частки/паю/ та земельної ділянки не є тотожними поняттями/а.с.47/Отже розрахунок позовних вимог застосований для визначення плати за її земельну ділянку з грошової оцінки узагальненої частки /паю/ з земель колишнього КСП «Україна» є безпідставним та задоволенню не підлягає. В задоволенні позову слід відмовити. На підставі вимог ст.88ЦПК України в разі відмови в задоволенні позову, судові витрати, що понесені позивачем відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed