Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-03 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що квартира [ADDRESS] перебуває у власності [PERSON] , яка проживає та зареєстрована за цією адресою. 19.03.1988 позивач надала дозвіл на реєстрацію в цій квартирі своїй дочці [PERSON] , 09.06.2001 в цій квартирі була зареєстрована онука позивача [PERSON] , а 26.09.2003 - онука позивача [PERSON] . Відповідачі в квартирі позивача не проживають з 30.06.2018, своїх речей у цій квартирі не мають, не несуть витрат по її утриманню, позивач самостійно сплачує за надані комунальні послуги в цій квартирі. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, сторонам роз`яснено процесуальні строки подачі заяв по суті справи. Копію вказаної ухвали з копією позовної заяви та доданими до неї документами відповідачами не було отримано, а конверти разом з даними документами повернулись до суду із відміткою поштового відділення «за закінченням встановленого терміну зберігання», при цьому відповідачі повідомлялись судом про відкриття провадження у справі за їх зареєстрованим місцем проживання. Третя особа копію вказаної ухвали отримала 13 листопада 2019 року, а копію позовної заяви та доданими до неї документами - 20.01.2020р. Позивач [PERSON] копію ухвали про відкриття провадження не отримала, а конверт разом повернувся до суду із відміткою поштового відділення «за закінченням встановленого строку зберігання». Таким чином, вивчивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить наступного. Судом встановлено, що Бюро з обміну житлових приміщень виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих [PERSON] на сім`ю із трьох осіб було видано ордер № 3406 від 20 листопада 1971 року на двокімнатну квартиру [ADDRESS] , площею 31,28 кв.м. Згідно із довідкою № 28 від 29 листопада 1991 року [PERSON] , яка є власником квартири [ADDRESS] , повністю внесла пайовий внесок за квартиру 01.08.1978. Із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 156881068 від 20.02.2019 убачається, що квартира [ADDRESS] , на підставі довідки про членство особи в кооперативі та внесення таким членом кооперативу пайового внеску в повному обсязі, сері та номер: 28, виданий 29.11.1991, видавник ЖБК «Верстатобудівник», та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 45607082 від 20.02.2019 10:02:26, [PERSON] , Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), на праві приватної власності належить [PERSON] . Відповідно до витягу № 36697541 з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , станом на 23.01.2019 зареєстровані: чотири особи. За даними довідки ЖБК «Верстатобудівник» від 13.02.2019 власниця квартири [ADDRESS] [PERSON] сплачувала і сплачує комунальні послуги без боргів. Із Акту ЖБК «Верстатобудівник» від 02 серпня 2019 року убачається, що [PERSON] та її діти [PERSON] , [PERSON] не проживають за адресою: [ADDRESS] , з 30 червня 2018 року по 31 липня 2019 року, комунальні платежі не сплачуються з 30.06.2018 по 31.07.2019. При огляді квартири особистих речей [PERSON] та її дітей не виявлено. Нормами ст. 41 Конституції України, ст. 321 Цивільного кодексу України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні; право приватної власності є непорушним. За ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядженнясвоїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За змістом ч. 2 ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу(групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень її прав власника житлового приміщення, в даному випадку шляхом визнання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Враховуючи наведене та

Outcome: approved