Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-28 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: визнати за нею 2/3 частини квартири [ADDRESS]; визнати за відповідачем, [PERSON] 1/3 частину квартири [ADDRESS]; судові витрати розподілити відповідно до ст. 88 ЦПК України. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона та [PERSON] перебували у шлюбі, який був розірваний рішенням Дарницького районного суду м. Києва 18 березня 2014 року. Від шлюбу вони мають спільну неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]. В 2005 році, перебуваючи у шлюбі, ними було інвестовано двокімнатну квартиру [NUMBER] в житловому будинку [NUMBER], який знаходиться по [ADDRESS], загальною площею 77,7 кв.м. Набуття і ремонт вищезазначеної квартири було здійснено за кошти, отримані від продажу їхньої спільної квартири по [ADDRESS], загальною площею 98,00 кв.м., а також частково за рахунок кредитних коштів і їхніх сімейних заощаджень. 21 грудня 2005 року Головним управлінням житлового забезпечення КМДА на ім'я відповідача було видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру (серія [NUMBER]). Отже, квартира [NUMBER] в будинку [NUMBER] по [ADDRESS] була набута в період шлюбу за спільні кошти подружжя, а відтак належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Після розлучення вони з відповідачем не можуть дійти згоди щодо поділу вищевказаної квартири. На даний час у вказаній квартирі проживає вона разом з їхньою донькою [PERSON]. Відповідач з'являється в квартирі 2-3 рази на тиждень, а решту часу ночує за її межами (де точно їй не відомо). В той час, коли відповідач з'являється в квартирі, то він фактично займає кімнату площею близько 10 кв.м., яку раніше займала їхня донька, а вона з донькою займають іншу кімнату площею близько 19 кв.м. Тобто, між ними склався фактичний порядок користування спірною квартирою, коли вона з донькою займає близько 2/3 жилої площі, а відповідач - 1/3. З моменту придбання ними спірної квартири вони зробили в ній перепланування і ремонт, в результаті якого жила площа квартири зменшилися до близько 30 кв.м. (з 43 кв.м.). Після народження дочки у неї з'явилася сильна алергія, а в подальшому і проблеми з шлунково-кишковим трактом. У зв'язку з цим, їхня донька потребувала особливого догляду та харчування. Також незадовго до вагітності їй було поставлено діагноз - травматичний артрит колінного суглоба, що значно обмежувало її в здатності пересуватися. Вагітність, пологи, годування груддю та догляд за немовлям змусило її на довгий час відкласти своє лікування та реабілітацію. В 2006 році їй також було поставлений діагноз - кіста спинного мозку, що також призвело до тривалого лікування. Враховуючи усе вищевказане, з 2003 року вона не мала змоги з поважних причин мати постійну роботу, будувати кар'єру та забезпечити себе таким заробітком, який би в достатній мірі забезпечував нормальне існування її та її дитини. Крім того, відповідач постійно говорив про те, що він хоче, щоб вона займалася створенням сімейного затишку та піклуватися про нього та доньку. Звісно, на даний час вона робить все можливе для пошуку заробітку, але враховуючи відсутність стажу та досвіду, їй пропонують мінімальні оклади. Також, їхній доньці виповнюється 11 років і вона входить в підлітковий вік, коли дівчинка потребує особливого ставлення, оскільки проявляються її жіночі ознаки. Відтак, вона не може мешкати разом з дорослими в одній кімнаті, вона потребує особистого простору і т.д. При цьому, відповідач не сплачує їй аліменти на утримання доньки, не надає матеріальної чи моральної підтримки їхній доньці. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити. Пояснила суду, що у 1996 році вона та відповідач одружилися. Спочатку вони проживали в орендованій квартирі, потім у квартирі її батьків. В подальшому, взявши кредит, вони придбали спірну квартиру. Так, як вона хворіла на травматичний артрит, вона звільнилася з роботи, пересувалася 1,6 років на костилях. На протязі трьох років, вони з чоловіком чекали на появу дитини, завагітнівши вона не приймала необхідних ліків для збереження дитини, при цьому пересувалася на костилях. Відповідач же жодного разу навіть не взяв лікарняний для того, щоб допомогти їй. Їхня з відповідачем дитина має також відповідні вади зі здоров'ям, хворіє на алергію, в п'ять років дитина хворіла на енурез. В цей час, відповідач хотів їх покинути, так як знайшов іншу жінку, проте в той час вона його вмовила. Вона самостійно себе лікувала та заробляла кошти на інші потреби. Коли ж її заробіток був більший ніж у чоловіка, він намагався зробити так, щоб вона не працювала та перебувала вдома. При дитині, він навіть її принижував. Коли ж вона говорила про розлучення, то відповідач переставав надавати фінансову допомогу. В той час, він лише надавав 200 гривень за навчання доньки у школі та казав, що сплачує кошти за квартиру, проте потім вона з'ясувала, що по квартирі наявний борг. З вересня - жовтня 2014 році відносини між ними взагалі стали нестерпними. Відповідач сварився на неї, пиячив вночі, виганяв її з квартири. За останній рік він надав на утримання дитини лише 400 гривень. Щодо користування спірною квартирою, зазначила, що вона з дитиною проживає в одній великій кімнаті, а відповідач проживає у маленькій кімнаті, при цьому саме такий порядок користування квартирою склався між ними. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві. Пояснив суду, що частка позивача у спільному майні подружжя має бути збільшена враховуючи інтереси спільної доньки позивача та відповідача, яка є підлітком, позивач повністю сплачує кошти на її утримання, відвідання донькою гуртків, її лікування, при цьому відповідач аліментів на утримання дитини не сплачує. По спірній квартирі наявна заборгованість по комунальним послугам, яка виникла з 2010 року. Позивач проживає з донькою у більшій кімнаті спірної квартири, при цьому якщо не відійти від рівності часток, у сторін виникатимуть труднощі щодо порядку користування квартирою. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував, з підстав викладених у письмових запереченнях, долучених до матеріалів справи (а.с.81-84). Пояснив суду, що не заперечує проти рівного розподілу спірної квартири, по ? частині кожному з них. Більша частина коштів на придбання квартири була сплачена саме ним. Позивачу він ніколи не перешкоджав у працевлаштуванні. Під час шлюбу та після його розірвання вона працювала ріелтером, також, займалася продажем дорогих пилососів. Сума її заробітку йому не була відома, так як вони були тимчасовими та невеликими. На початку їхнього сімейного життя позивач працювала гідом та всі зароблені кошти витрачала на себе та інколи на дитину. Після розлучення, вони перестали вести спільне господарство та він шість місяців не сплачував комунальні платежі. Наразі він доглядає та допомагає їхній з позивачем спільній дитині, спору щодо визначення місця проживання дитини у них немає. Він купує продукти, а позивач готує, разом прибирають, дитина харчується також продуктами, що купує він. Одяг дитині вони купують спільно. За останній рік, він дійсно не сплатив коштів на відпочинок доньки, проте це зробить. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував. Зазначив, що відповідач погоджується на поділ квартири в розрізі по ? частині кожному з них. Будь-яких обставин, що зумовлювали б збільшення частки позивача у спільному майні подружжя, відсутні. За всі сімнадцять років спільного життя, працював лише відповідач. Позивач майже не працювала. Кошти, що витрачені на придбання квартири відповідачем були витрачені лише в інтересах сім'ї. Спільна дитина проживає як з матір'ю, так і з батьком спільно, місце проживання дитини не визначено, як і не доведено розміру аліментів, що має сплачувати відповідач. При цьому, між сторонами також не було встановлено фактичного порядку користування спірною квартирою. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 21 вересня 2006 року між сторонами було укладено шлюб. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - [PERSON], [INFO]. 05 вересня 2000 року між Українським акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та [PERSON] було укладено кредитний договір № 17-1733/2, відповідно до умов якого [PERSON] було надано кредит у сумі 57513,97 гривень з терміном погашення до 05 вересня 2003 року (а.с.85 - 87). 27 травня 2005 року між [PERSON] та Комунальним комерційним унітарним підприємством «Фінансова компанія «Житло-інвест» було укладено договір доручення № 25-715, за яким [PERSON] доручив, а Комунальне комерційне унітарне підприємство «Фінансова компанія «Житло-інвест» зобов'язувався від імені та за рахунок [PERSON] профінансувати спорудження об'єкта нерухомості - квартиру [NUMBER] в будинку [ADDRESS], а після завершення будівництва та введення будинку в експлуатацію надати [PERSON] документи, необхідні для послідуючого оформлення об'єкта нерухомості у власність (а.с.88 - 90). В подальшому, у вказаний договір було внесено відповідні зміни щодо адреси місцезнаходження об'єкту інвестування та визначено як: [ADDRESS] (а.с.91). 27 липня 2006 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (закритим акціонерним товариством) та [PERSON] було укладено кредитний договір № 65, за яким банк надав позичальнику [PERSON] кредит у сумі 34 000 доларів США (а.с.93-99). В подальшому, 06 жовтня 2006 року, 10 лютого 2009 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (закритим акціонерним товариством) та [PERSON] було укладено договір про внесення змін № 1/28 до кредитного договору № 65 від 27 липня 2006 року та договір № 2/65-19 про внесення змін до кредитного договору № 65 від 27 липня 2006 року відповідно (а.с.103-107). Відповідно до довідки № 044/16інв 25-715(2005) від 03 червня 2005 року, виданої ККУП «Фінансова компанія «Житло-сервіс», від гр. [PERSON] за 2-кімнатну квартиру [NUMBER], [ADDRESS], в сумі 366768 гривень 58 копійок надійшли на рахунок організації (а.с.92). Згідно свідоцтва про право власності від 21 грудня 2005 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), квартира [NUMBER] по [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с.10). Відповідно до технічного паспорту на квартиру [NUMBER] у будинку [ADDRESS], квартира розташована на одинадцятому поверсі двадцятиповерхового будинку та складається з двох кімнат житловою площею 28,9 кв.м., у тому числі: 1-а кімната - 11,6 кв.м., 2-а кімната - 17,3 кв.м., кухні площею 14,0 кв.м., санвузла площею 1,4 кв.м., ванної кімнати площею 3,1 кв.м., коридору площею 11,0; 13,9; 0,9 кв.м., вбудованої шафи площею 1,6 кв.м., лоджією - 2,7 кв.м. Загальна площа квартири 77,5 кв.м. Висота приміщень 2,52 м. (а.с.40). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18 березня 2014 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с.8). Таким чином, за час перебування сторін у шлюбі, що не заперечувалося сторонами під час судового розгляду, було придбано квартиру [NUMBER] в будинку [ADDRESS]. Як роз`яснено в п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.3 ст. 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ним. Відповідно до ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджається майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладанні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 68 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст. 69 СК). Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.1 ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, сторона позивача посилається на необхідність відступу від рівності часток подружжя в сторону збільшення частки позивача, з огляду на те, що остання має захворювання, на її утриманні перебуває їхня з відповідачем спільна дитина, утриманням дитини займається лише вона, при цьому відповідач не сплачує аліментів. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 70 Сімейного кодексу України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Як роз`яснено в п. 30 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК (2947-14) в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). В той же час, судом в якості обставин, що мають істотне значення для вирішення питання про відступлення від рівності часток, не можуть бути прийняті виписки із історій хвороби позивача, консультативні висновки, оскільки останні не свідчать про ухилення відповідача від матеріального забезпечення сім'ї, знищення чи пошкодження останнім спільного майна, витрат на шкоду інтересам сім'ї, а лише свідчать про стан здоров'я позивача. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, в провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів. В той же час, станом на 29 жовтня 2015 року, відсутні відомості щодо розгляду вказаної справи по суті та присудження аліментів на користь позивача на утримання дитини з відповідача, недостатній розмір яких слугував би підставою для вирішення судом питання, щодо наявності підстав для збільшення частки позивача у спільному майні подружжя. Також, судом встановлено, що спільна донька позивача та відповідача проживає зі сторонами спільно у спірній квартирі, при цьому позивачем не заперечувався той факт, що відповідач приймає участь в утриманні дитини. Статтею 10 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. З огляду на вищевикладені обставини, враховуючи відсутність підстав для відступлення від рівності часток сторін у спільному майні подружжя, принципи справедливості, добросовісності та розумності, згідно з якими здійснюється цивільно-правове регулювання суспільних відносин та які визначають характер поведінки учасників з точки зору необхідності сумлінного здійснення ними своїх цивільних прав і виконання цивільних обов`язків, шанування прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства, турботи про власні інтереси, а також права та інтереси інших учасників з метою недопущення їх порушення, закріплення адекватного захисту права або інтересу, суд вважає за можливе в межах розгляду даного спору визнати спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] двокімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 77,70 кв.м., жилою площею 43,60 кв.м. та в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за позивачем право власності на ? частину квартири [NUMBER] в будинку [NUMBER] по Дарницькому б-ру в м. Києві, за відповідачем - ? частину квартири [NUMBER] в будинку [NUMBER] по [ADDRESS] Аналізуючи наведені вище доводи в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 1827 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: partial