Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що 04.06.2011 року було укладено шлюб з [PERSON] Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13.11.2017 року шлюб було розірвано. 15 грудня 2012 року у сторін народився син [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-АМ №246140 від 21.12.2012 року. Після розірвання шлюбу син проживає разом з позивачкою, вона повністю його забезпечує, турбується про його фізичний, духовний, культурний, освітній розвиток. Відповідач кошти на виховання сина виділяє в край обмеженому розмірі, нерегулярно, при цьому постійно висовуючи незрозумілі претензії, провокує конфлікти. [PERSON] відповідно до висновків лікаря невролога страждає на затримку мовного розвитку та невротичну реакцію, у звязку з цим позивачка регулярно з сином відвідує логопеда, купує лікарські препарати та вітаміни, спеціальну дитячу літературу, інші засоби для розвитку дитини. Щомісячно на вказані потреби сина позивачка витрачає приблизно 3000 грн. Вважає, що враховуючи захворювання дитини, для забезпечення його інтересів, з метою належного розвитку та виховання, надання постійної якісної медичної допомоги, слід стягувати з відповідача аліменти до досягнення дитиною повноліття щомісячно в розмірі 50% від усіх видів заробітку відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а також щомісячно1500 грн. до досягнення дитиною шестирічного віку на додаткові витрати на дитину. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] просив суд стягувати з відповідача аліменти до досягнення дитиною повноліття щомісячно в розмірі 50% від усіх видів заробітку відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а також щомісячно1500 грн. до досягнення дитиною шестирічного віку на додаткові витрати на дитину. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, не заперечувала, щодо стягнення аліментів на дитину в розмірі ? частки від усіх видів заробітку відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Щодо стягнення додаткових витрат, щомісячно в розмірі 1500 грн. просила суд відмовити за недоведеністю. Відносно стягнення реально понесених витрат покладалась на розсуд суду. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13.11.2017 року було розірвано (а.с.6). 15 грудня 2012 року у позивача та відповідача народився син [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-АМ №246140 від 21.12.2012 року (а.с.5). Відповідно до довідки № 871 від 19.01.2018 року [PERSON] проживає разом з сином [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.34). [PERSON] відповідно до висновків лікаря невролога від 17.09.2017 року страждає на затримку мовного розвитку та невротичну реакцію (а.с.28). Відповідно до довідки про доходи № 59 від 02.02.2018 року Вінницької кондитерської фабрики, [PERSON], працює в ПАТ «Вінницька кондитерська фабрика» з 03.05.2009 року, заробітна плата з серпня 2017 року по січень 2018 року становить 100\~242, 10 грн. (а.с.48). Протягом листопада грудня 2017 року [PERSON] було перераховано кошти за відвідування сином спеціаліста дефектолога 1105, 54 грн., що підтверджується платіжними дорученнями від 07.11.2017 року, 21.11.2017 року, 23.11.2017 року, 02.12.2017 року, 10.12.2017 року (а.с.52-56). В грудні 2017 року [PERSON] перерахував [PERSON] 801, 26 грн. на придбання одягу та солодощів в дитячий садочок (а.с.49-50). 17.01.2018 року [PERSON] перерахував [PERSON] 3316, 58 грн. аліментів на утримання сина (а.с.51). [PERSON] утримує свою непрацездатну матір [PERSON], [INFO], допомагає їй матеріально, купує ліки. Остання хворіє н ацукровий діабет, кардіосклероз, склероз аорти, інші хронічні хвороби (а.с.59-60). Відповідно до довідки №03-05-19-3/24 від 02.01.2018 року АТ «ОТП Банк», [PERSON] працює в АТ «ОТП Банк» на посаді старшого фахівця з кредитування з 04.10.2016 року, заробітна плата з червня 2017 року по листопад 2017 року становить 35072, 07 грн. (а.с.68). Згідно копій товарних чеків [PERSON] відвідує заняття з АВА терапії, в період з січня по лютий місяць 2018 року вартість занять складала 1140 грн.(а.с.86-88). Відповідно до довідки КЗ «Дошкільний навчальний заклад № 57 ВМР» № 14 від 21.02.2018 року, [PERSON] відвідує вище вказаний заклад, групу № 6 «Капітошка» з 01.09.2017 року. від початку відвідування садочка до жовтня 2017 року дитиною займались як тато, так і мама. З жовтня 2017 року дитиною займається мама (а.с.105). Декларація з прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, закріплює, що дитина повинна мати можливість користуватися благами соціального забезпечення, повинна бути забезпечена належним харчуванням, житлом, розвагами та медичним обслуговуванням. Найкраще забезпечення інтересів дитини повинно бути головним принципом, і відповідальність за це лежить перш за все на батьках дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Держава вживає всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Крім того, статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави - учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, батько (- ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно статті 11 ЗУ «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 8 ЗУ «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно ч. 1ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім'я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до цивільного кодексу України. Частиною 1 статті 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, і відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. В частині 3 статті 181 СК України зазначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її батька або у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ст. 182 СК України). Відповідно до ст. 182 СК України, при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів та інші обставини, що мають істотне значення. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Зважаючи на положення ст. ст. 141, 180-182 СК України, зокрема про солідарний обов'язок батьків на утримання неповнолітньої дитини та те, що відповідач інших утриманців не має, добровільно надає матеріальну допомогу дитині, суд вважає, що з відповідача слід стягувати на користь позивача аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO] в розмірі ? частини від усіх видів його доходів щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з дня подачі позовної заяви, а саме з 26.12.2017 року. Відносно стягнення додаткових витрат в розмірі 1500 грн., щомісячно, до досягнення дитиною шестирічного віку, суд зазначає те, що відповідно до вимог ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до якого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобовязанні брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотні значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року до передбаченої ст. 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо) можна притягти лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазначені або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначити у твердій грошовій сумі. Отже, законодавцем закріплено правило, відповідно до якого той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобовязані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається згаданою вище статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у звязку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу, є калікою. Відповідно до даної норми обовязок брати участь у додаткових витратах на дитину поширюється не лише на тих батьків, хто сплачує аліменти, а й на того з батьків, до якого позов про стягнення аліментів не предявлено. У такому випадку такий батько зобовязаний нести додаткові витрати на дитину. Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначитися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обгрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний огляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно курортне лікування виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обгрунтування необхідності майбутніх витрат. Як вбачається з позовних вимог [PERSON], до додаткових витрат на утримання малолітнього сина відносить:відвідування сином логопеда, придбання лікарських препаратів та вітамінів, спеціальної дитячої літератури, інших засобів для розвитку дитини у звязку з його хворобою, а саме затримкою мовного розвитку та невротичну реакцію. З наданих позивачкою доказів вбачається, що останньою було понесено додаткові витрати на логопеда та АВА терапію, що документально підтверджується відповідними квитанціями. Однак, в підтвердження понесення додаткових витрат на лікування дитини, щомісячно, в розмірі 1500 грн., до досягнення дитиною шестирічного віку, позивачем не надано належних доказів, суд не має можливості перевірити достовірність відповідних затрат на дитину щомісячно, у звязку з чим позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Як вже зазначалось вище, малолітній син сторін має слабке здоровя, а саме: затримка мовного розвитку та невротична реакція, в звязку з чим проходить певне лікування: відвідує логопеда, заняття з АВА терапії, приймає ліки. Позивачкою було оплачено відвідування логопеда, заняття з АВА терапії, придбано медичні препарати, розвиваючі ігри, що відповідно не заперечувалось представником відповідача в судовому засіданні. Тому суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 1500 грн. за понесені додаткові витрати на малолітнього [PERSON], оскільки відповідно до вимог ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. А тому стягує 1500 грн., як доведені позивачкою місячні витрати, які були нею понесені на лікування сина. Посилання позивачки на те, що остання орендує квартиру за 2500 грн. в місяць, сплачує комунальні послуги в розмірі 1300-1500 грн. в місяць належними доказами не підтверджено. Крім того, оренда квартири та комунальні послуги не відносяться до додаткових витрат на дитину. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин , які мають значення для вирішення справи. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка, як на підставу для задоволення позову, не у повному обсязі знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. У відповідності до п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь держави 1409,60 грн. судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: partial