Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача Тлумацької міської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. Свої вимоги обґрунтовує тим, що в [ADDRESS] станом на 01.07.1990 року проживали її баба [PERSON] , і їй на праві власності належав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по зазначеній адресі. Свідоцтва на право власності на даний житловий будинок, господарські будівлі та споруди на ім`я баби немає і не зареєстровано в передбаченому законом порядку. [INFO] баба [PERSON] померла. Після її смерті відкрилася спадщина на все належне їй на день смерті майно, яке вона ще за життя заповіла своїй доньці (її матері) [PERSON] . Матір вступила в управління спадковим майном, але юридично не оформила своїх спадкових прав. Після смерті матері [PERSON] (померла [INFO] ) відкрилася спадщина на все належне їй на праві власності майно. Вона прийняла спадщину після смерті матері [PERSON] , так як в шестимісячний строк звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Частково вона вже оформила спадщину за заповітом на земельні ділянки, які належали покійній матері [PERSON] 13.02.2021 року вона звернулася додержавного нотаріуса Тлумацької державної нотаріальної контори Васильєвої Н.М. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок та приналежні до нього господарські будівлі та споруди, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Однак нотаріус своєю постановою відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вищенаведене нерухоме майно, з тих підстав, що відсутній необхідний для видачі свідоцтва про право на спадщину документ, який підтверджує право власності на нерухоме майно. У зв`язку з вищевказаним, просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок, господарські будівлі і споруди, розташовані за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] . Позивач [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явилася, однак у позовній заяві просила розгляд справи провести у її відсутності. Представник відповідача - Тлумацької міської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області в судове засідання не з`явився. Від нього надійшла заява через канцелярію суду, в якій він просив розглядати справу у його відсутності, позов визнає та не заперечує проти його задоволення. Ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 26.03.2021 року відкрито провадження по справі. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи з таких підстав. Судом встановлено, що згідно виписки з погосподарської книги №2 с. Антонівка Олешівської сільської ради Тлумацького району Івано-Франківської області станом на 01.07.1990 р., виданої Тлумацькою міською радою Івано-Франківського району Івано-Франківської області № 84 від 03.03.2021 року, житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , тип двору колгоспний, були зареєстровані та проживали: голова двору [PERSON] , [INFO] (а.с. 13). Згідно копії технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами від 13.03.2020 року житловий будинок, господарські будівлі та споруди, розташовані за адресою: [ADDRESS] побудовані у період з 1970 року по 1986 рік (а.с.4-6). Відповідно до п. 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року, при вирішенні питань щодо визнання права власності на житлові будинки у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності із іншими доказами. Відповідно до вимог ст.123, 126 ЦК Української РСР (в ред. від 18 липня 1963 року) та п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 02 березня 1973 року № 3 «Про судову практику в справах про поділ колгоспного двору і виділ з нього», розмір частки колишнього члена колгоспного двору в спільному майні, що належить дворові і збереглося після його перетворення в господарство робітників та службовців (якщо на час припинення існування двору цей член не втратив права на неї), встановлюється згідно зі ст. 123 ЦК Української РСР. Тому при поділі майна, яке є спільною власністю колгоспного двору, суди повинні виходити з принципу рівності часток усіх колишніх членів двору, в тому числі непрацездатних і неповнолітніх. Майно, придбане після перетворення колгоспного двору в господарство робітників чи службовців, підлягає поділу за нормами, що регулюють поділ спільної часткової власності або спільної сумісної власності подружжя. У п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду від 22 грудня 1995 року № 20 із змінами «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Згідно п. 3 вищевказаної Постанови, вирішуючи спори про право приватної власності на майно, суди повинні виходити з того, що відповідно до ст. 13 Закону України «Про власність» об`єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення, набуті з передбачених законом підстав. Виходячи з вищенаведеного, [PERSON] як члену колгоспного двору, вцілому належав будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.17). Ще за життя вона посвідчила заповіт, яким все належне їй на день смерті майно заповіла [PERSON] , що підтверджується копією заповіту від 21.05.1988 року (а.с.15). Згідно ст. 548 ЦК України (в редакції 1963 р.), який діяв на момент смерті спадкодавця - [PERSON] , для отримання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Відповідно до ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 р.), діями, які свідчать про прийняття спадщини вважались: факт вступу спадкоємця в управління або володіння спадковим майном чи подача спадкоємцем заяви про прийняття спадщини до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. [PERSON] прийняла спадщину в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , оскільки вступила в управління спадковим майном, що підтверджується довідкою Тлумацької міської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області № 86 від 03.03.2021 року (а.с. 11), але юридично її не оформила. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.18). Ще за життя вона посвідчила заповіт, яким все належне їй на день смерті майно, заповіла [PERSON] , що підтверджується копією заповіту від 31.10.2001 року (а.с.16). В силу ст. 1268 ЦК України (в редакції 2003 р.), спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або її не прийняти. Відповідно до ст. 1268, 1269 ЦК України (в редакції 2003 р.), діями, які свідчать про прийняття спадщини вважається є постійне проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини або подача спадкоємцем у шестимісячний термін заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори. [PERSON] прийняла спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , оскільки звернулася із заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини в шестимісячний термін (а.с.38). Дані обставини підтверджуються також копією спадкової справи № 250/2013 від 16.12.2013 року, заведеної Тлумацькою державною нотаріальною конторою Івано-Франківської області після смерті [PERSON] , з якої вбачається, що [PERSON] є єдиним спадкоємцем в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка прийняла спадщину, інших спадкоємців в порядку спадкування за законом чи за заповітом немає (а.с.38-99). На момент звернення до суду [PERSON] правомірно претендує на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в цілому, розташованими по [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] . Позивачу в нотаріальному порядку відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , оскільки у спадкоємця [PERSON] відсутній необхідний для видачі свідоцтва про право на спадщину документ, який підтверджує право власності на нерухоме майно, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії, виданої державним нотаріусом Тлумацької державної нотаріальної контори Івано-Франківської області Васильєвою Н.М. за № 83/02-31 від 13.02.2021 року (а.с.20). Зазначені обставини перешкоджають позивачу [PERSON] належним чином оформити право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування за заповітом. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Оскільки таке становище має місце по даній справі, суд вважає встановленими обставини, викладені позивачем в позовній заяві на обгрунтування своїх вимог. У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За встановлених судом обставин, позов слід задовольнити. Враховуючи вищенаведене, відповідно до ст.548, 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 р.), на підставі ст. 316-319, 392, 1216 - 1222, 1268 ЦК України (в редакції 2003 року),

Outcome: approved