Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом до [PERSON], та просить суд визначити постійне місце проживання їх дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] з матір'ю та надати дозвіл на виїзд дітей на межі України в супроводі матері без згоди батька на період з 01.06.2019 р. по 31.08.2019 р., посилаючись на відмову відповідача надавати їй згоду на виїзд дітей за кордон. В обґрунтування позову зазначила, що від шлюбу зх. відповідачем вони мають двох дітей, які проживають з нею. з метою оздоровлення вона кожного року їздила до Республіки Крим, де разом з дітьми мешкала в квартирі її матері, про що до 2017 року включно не заперечував відповідач, надавши відповідний дозвіл. Однак після розірвання шлюбних стосунків [PERSON] не погоджується на те, щоб діти мешкали з нею в місті Кривому Розі, мешкали з нею в АР Крим і не дає згоду на виїзд дітей за кордон, не зважаючи на необхідність їх оздоровлення та складний діагноз, виявлений у доньки. Заперечуючи можливість дітей проживання з нею в АР Крим, відповідач посилався на відсутність інформації про умови проживання дітей там в період літніх канікул, хоча вона надала договір дарування квартири в м. Євпаторія АР Крим, де будуть проживати діти. Тому з метою захисту прав та інтересів дітей, просить задовольнити заявлені вимоги. Ухвалою суду від 12 жовтня 2018 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Протокольною ухвалою суду від 09 січня 2019 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті, встановлено загальний порядок з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та загальний порядок дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] на задоволенні вимог наполягав з підстав, викладених в позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, до суду надійшла заява про відсутність заперечень щодо розгляду справи за його відсутності, в обґрунтування якої також зазначено, що відповідач вважає даний позов необґрунтованим, оскільки він не відмовляв у тимчасовому виїзді дітей за кордон, що підтверджується матеріалами справи. Що стосується визначення постійного місця проживання дітей в АР Крим, та звертає увагу суду на «договор дарения квартиры и передаточный акт», який відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» вважається недійсним,ь тому не може вважатися належним та допустимим доказом пор справі. Що стосується постійного місця проживання квартирі [ADDRESS], то на його думку це погіршує умови проживання дітей, оскільки на сьогоднішній день діти разом з матір'ю мешкають у великій 4-кімнатній квартирі [ADDRESS], яка придбана сторонами в шлюбі. Тому просить в задоволенні вимог відмовити повністю. Представник третьої особи - служби у справах дітей виконкому Довгинцівської районної у місті Кривому Розі ради Березуцька Н.І. не заперечувала проти задоволення вимог позивача. Вислухавши представників позивача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Як встановлено судом, [PERSON] з 28 травня 2004 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який рішенням Довгинцівського районного суду від 10 жовтня 2017 року між ними розірвано (а.с. 8 - копія рішення). Сторони є батьками неповнолітніх [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с. 11, 12 - копії свідоцтв про народження.), які зареєстровані з матір'ю (а.с. 6 зворот, 13, 14 - копії витягу, довідок). Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 січня 2018 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON], аліменти на утримання дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], в розмірі 1/2 частки заробітку (доходу), щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення найстаршою дитиною повноліття, починаючи з 03 листопада 2017 року (а.с. 9 - копія рішення). Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2018 року рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 03 січня 2018 року змінено в частині розміру аліментів, стягнутих з [PERSON] на користь [PERSON], зменшивши цей розмір з 1/2 частини до 1/3 частини. Відповідно до медичного висновку № 148 від 28 грудня 2017 р., [PERSON], [INFO] є дитиною-інвалідом з діагнозом «множинна нейрофіброма» (а.с. 10 - копія висновку). За ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною 7 статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У відповідності до ч.3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 141 Сімейного Кодексу України визначена рівність обсягу прав і обов'язків батьків відносно дитини, незалежно від розірвання шлюбу чи проживання їх окремо від дитини. Принцип загальної і рівної відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини закріплений і нормами міжнародного права. Статтею 18 Конвенції про права дитини проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Згідно висновку виконкому Довгинцівської районної в місті ради «Про визначення місця проживання малолітніх [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO].» від 30.11.2018 р. № 8/22-4291, враховуючи той факт, що батько дітей в телефонному режимі повідомив, що не заперечує щодо проживання дітей разом з матір'ю, однак необхідних документів не надав, на засідання комісії з питань захисту прав дитини не з'явився; діти виявили бажання проживати разом з матір'ю; за характеристикою навчальних закладів мати приділяє належну увагу навчанню та вихованню дітей; враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини,в інтересах малолітніх дітей, виконком Довгинцівської районної в місті ради вважає за доцільне визначити місце їх проживання разом з матір'ю, [PERSON] (а.с. 37-38). Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення вимог в частині визначення місця проживання дітей разом з матір'ю, позивачем по справі. Стосовно вимоги про надання виїзду дітей за межі України, то особисте немайнове право на свободу пересування фізичної особи закріплене статтею 313 ЦК України, згідно частини 3 якої, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Разом з тим, відповідно до частини 1 статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій визнано тимчасово окупованою територією. Частиною 2 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року. Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що на тимчасово окупованій території поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Згідно із ч.1 ст.10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в'їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти в'їзду-виїзду за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Оскільки Автономну республіку Крим віднесено до тимчасово окупованої території України, застосуванню підлягає Порядок в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 р. №367, який регулює питання перетину адміністративного кордону вільної економічної зони «Крим» під час в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї громадян України відповідно до Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України», а також іноземців та осіб без громадянства - з урахуванням вимог Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Згідно положень вказаного Порядку, в'їзд та виїзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред'явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 (ЗП України, 1995 р., № 4, ст.92; 2010 р., № 65, ст. 2239). Відповідно до пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМУ від 27.01.1995 № 57, вбачається, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; 3) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця під час пред'явлення рішення суду, … у якому визначено (підтверджено) місце проживання дитини з одним із батьків, який має намір виїзд з дитиною або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб; 4) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця та більше дитини з інвалідністю, дитини, яка хворіє на захворювання, передбачені частиною п'ятою статті 157 Сімейного кодексу України, під час пред'явлення таких документів або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав: довідки виданої органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем, про наявність заборгованості із сплати аліментів (у разі коли сукупний розмір заборгованості перевищує суму відповідних платежів за три місяці); документа, виданого лікарсько-консультативною комісією лікувально-профілактичного закладу, в порядку та за формою, встановленими МОЗ (у разі коли сума заборгованості по аліментах становить понад три місяці, але не більше чотирьох місяців). Положеннями частини 1 статі 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як зазначалося вище, Автономну Республіку Крим віднесено до тимчасово окупованої території України. Міністерством закордонних справ України надано рекомендації щодо поїздок громадян до тимчасово окупованої АР Крим 11.08.2016 року, що опубліковані на офіційній веб- сторінці МЗС України та на Єдиному веб-порталі органів виконавчої влади України згідно яких громадянам України та іноземцям рекомендовано тимчасово утриматися від поїздок до окупованої території АР Крим, враховуючи неможливість Української сторони належну безпеку наших співвітчизників на територію окупованого півострова. Відтак, з врахуванням неможливості Української сторони забезпечити безпеку громадян України на окупованій території АР Крим, суд вважає, що виїзд неповнолітніх дітей на тимчасово окуповану територію АР Крим не відповідає їх інтересам, оскільки такий виїзд становить загрозу для їх життя та здоров'я, тому в задоволенні вимог в цій частині суд вважає за доцільне відмовити. Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат: судового збору в сумі 704,80 грн., сплачений нею при подачі позову (а.с.1), тому оскільки позов підлягає задоволенню частково, суд з врахуванням положень ст. 141 ЦПК України вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати, стягнувши їх з відповідача на користь позивача. На підставі ст. 313 ЦК України, ст.ст. 7, 141, 153, 157, 160, 161 СК України, ст.51 Конституції України та

Outcome: partial