Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача. В позові вказала, що 7 серпня 2007 року між нею та відповідачем було укладено два кредитних договори №РLL0G100000140 і №РLL0G200000140 за умовами яких позивач отримує кредитні кошти в розмірі 13 600 доларів США і 3 400 доларів США на придбання житлового будинку із умовою сплати кредиту щомісячними платежами в розмірі 178 доларів США. Того ж дня нею було придбано житловий будинок, розташований за адресою [ADDRESS]. У забезпечення виконання боргових зобов'язань за вищевказаними кредитними договорами між нею та відповідачем 07.08.2007 року був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Лубенського міського нотаріального округу Ставицькою Л.Г., відповідно до якого вона передала відповідачу в іпотеку вищевказаний житловий будинок. Після вчинення вказаних угод відповідач надав їй лише копії кредитних договорів і довідку для БТІ. Через деякий час їй зателефонував представник банку і попрохав з'явитися до відділення банку для усунення деяких помилок. В результаті цього у неї були вилучені підписані угоди від 07.08.2007 року і надані для підпису інші документи, а саме кредитний договір №РLL0G100000140 від 07.08.2007 року на суму 17 003 долари США, в цьому договорі чітко зазначено, що його загальна сума складає 13 600 доларів США і 3403 долари США. Тобто новий договір мав більшу суму на 3 долари США ніж попередній. Але співробітник банку завірив її, що всі неточності узгоджені і вона тепер повинна тільки сплачувати щомісячні платежі в розмірі 178 доларів США, обумовлені між ними 07.08.2007 року. Вона справно здійснювала щомісячні платежі, при цьому банком надавались дві окремі квитанції, одна з яких мала позначку договору №РLL0G100000140 від 07.08.2007 року, а інша №РLL0G200000140 від 07.08.2007 року. Як пояснив робітник відповідача, щомісячна сума не змінюється, як і інші умови договорів, а банк самостійно розподілятиме кошти на два договори. Всього нею було сплачено грошових коштів в сумі 2 559,85 доларів США та 416,49 грн. Разом з тим, через деякий час вона дізналася про те, що відповідач нараховує їй зовсім інші суми для сплати, які не були узгоджені з нею та систематично вводив її в оману щодо суми кредиту і розміру заборгованості. Лише отримавши Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень вона дізналася, що розмір основного зобов'язання складає 20 403 долари США. Позивач вважає, що вищевикладене свідчить про введення її відповідачем в оману. Крім того, укладений між нею та відповідачем кредитний договір від 07.08.2007 року не містить розділу 7, хоча і предмет даного договору і права та обов'язки сторін, відповідно до розділів 1 і 2 договору визначаються саме положеннями, які повинні бути викладені в розділі 7. Таким чином вбачається неузгодженість сторін договору щодо його істотних умов. Отже, в даному випадку, сторони не досягли згоди з усіх істотних умов договору, а волевиявлення її як позичальника не було вільним і не відповідало її внутрішній волі. Відповідач не надав їй документи, які передували укладенню договору кредиту у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, відповідачем не надано інформації стосовно умов кредитування, зокрема загальної вартості кредиту та графіку погашення кредиту. Крім того, позивач вважає, що вказаними діями відповідача їй завдано моральної шкоди. Відповідач зловживаючи своїми процесуальними правами та ігноруючи свої процесуальні обов'язки, протягом кількох років вчиняє спроби заволодіти її майном і грошовими коштами неодноразово звертаючись до суду із позовами приховуючи від суду її дійсні контактні дані з метою позбавлення її можливості бути обізнаною щодо судового процесу і заперечувати проти незаконних, необґрунтованих вимог. Так, заочним рішення суду від 22.09.2014 року було прийнято рішення про її виселення, але не дивлячись на його скасування співробітники відповідача разом з державним виконавцем Лубенського ВДВС незаконно проникли до житлового будинку вчинили в ньому безлад і вилучили все майно яке там знаходилося. Таким чином, позивач вказує на наявність правових підстав для визнання спірних договорів недійсними та прохала суд визнати недійсним кредитні договори №РLL0G100000140 і №РLL0G200000140 від 07.08.2007 року, укладені між нею та відповідачем, застосувавши до вказаного договору наслідки недійсності правочинів у вигляді двостороннього повернення всього отриманого на виконання кредитних договорів сторонами, а саме їй повернути сплачені нею грошові кошти в розмірі 66030, 49 грн. ( з яких 2 559,85 доларів США, що еквівалентно 65 614 грн. та 416, 49 грн.), а відповідачу - житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] та стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на її користь 500 000 грн. моральної шкоди. (а.с. 85-88). В судовому засіданні позивач [PERSON] свої позовні вимоги підтримала, обгрунтовувала позовні вимоги обставинами, викладеними в позовній заяві. Представник ПАТ КБ «Приватбанк» в судове засідання не з'явився, звернувся до суду з заявою про розгляд справи без його участі, проти задоволення позову заперечував, а також прохав застосувати до позову наслідки спливу строку позовної давності за відсутності причин для його поновлення. З'ясувавши обставини справи на підставі доказів, наданих учасниками справи, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваними судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками спроави. Відповідно до ст.ст.626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Судом встановлено, що 7 серпня 2007 року між позивачем [PERSON] та відповідачем ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено два кредитні договори: кредитний договір №РLL0G100000140 на суму 13 600 доларів США та кредитний договір №РLL0G200000140 на суму 3 400 доларів США (а.с. 9-14, 29-32). На виконання умов вищевказаних кредитних договорів позивач [PERSON], сплачувала ПАТ КБ «Приватбанк» грошові кошти (а.с. 15-28). У забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаними кредитними договорами між позивачем та відповідачем був укладений договір іпотеки, відповідно до якого [PERSON] передала відповідачу в іпотеку житловий будинок за адресою [ADDRESS] (а.с. 35-39). Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до вимог ст. ст. 1048-1052, 1054 ЦК України, Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року, Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», умовами чинності кредитних договорів є досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору: мета, сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; види (способи) забезпечення зобов'язань позичальника; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; кредитний договір має укладатись обов'язково у письмовій формі, причому недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює ніяких правових наслідків, окрім тих, що пов'язані з його нікчемністю; сторони кредитного договору повинні мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення сторін має бути вільним і відповідати їхній внутрішній волі. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України у справі № 6-1341цс15 за змістом статей 11,18 Закону України «Про захист пав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки, тощо. Судам слід з'ясовувати: чи спірний кредитний договір підписаний сторонами; чи досягли сторони згоди з усіх істотних умов договору; чи мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; чи позивач на момент укладення договору заявляв про додаткові умови договору ; чи виконувалися в подальшому умови договору; чи надавав банк позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, в тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; чи підписував позивач додатки до кредитного договору, де міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Згідно ст.ст.11,18 Закону «Про захист прав споживачів», до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитись перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Суд вважає, що умови договору про надання кредиту від 07.08.2007 року не є несправедливими, що позичальнику перед укладенням договору, банком, на дотримання ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», надано як споживачу фінансової послуги всю повноту необхідної інформації. При цьому, суд враховує, що на час укладення оспорюваного кредитного договору позивач не заперечувала щодо умов такого договору, тривалий час сплачувала борг за кредитним договором. Спір у позивача [PERSON] виник з ПАТ КБ «Приватбанк» під час виконання договору, а не на момент його укладання, що не є підставою для визнання його недійсним. Суд вважає, що немає підстав вважати, що положення вищевказаного договору є несправедливими. Кредитний договір відповідає вимогам ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст.3 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.ч.1-3 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадках навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Проте, всупереч вищезазначеним вимогам закону позивач не надала належних і допустимих доказів на підтвердження своїх доводів про наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких введено в оману та сам факт обману в розумінні ст. 230 ЦК України. Позивач добровільно погодилась на укладення кредитного договору. Відповідно до ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Позивач не заперечує, що на виконання умов кредитного договору здійснювала погашення кредиту, що також свідчить про відсутність підстав для визнання вказаного договору недійсним з цих підстав. Отже, укладаючи даний кредитний договір, сторони з'ясували та погодили умови договору, передбачили права та обов'язки як кредитора, так і позичальника. Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Крім цього, заявляючи позовні вимоги щодо визнання недійсним кредитного договору від 07.08.2007 року №РLL0G200000140, позивачем взагалі не надано до суду даний договір чи його копію. Як вбачається зі змісту позову та наданих позивачем доказів, позивач не погоджується із діями відповідача щодо нарахування боргу за кредитними договорами, вважає ці дії суперечливими та незрозумілими. Позивач вказує, що ці дії вчиняються відповідачем в ході виконання умов кредитних договорів. Разом із тим, суд вважає, що ці дії відповідача мають бути оцінені судом у випадку наявності спору щодо виконання умов договору, в тому числі і у справі про стягнення заборгованості за кредитним договором. Питання ж дійсності правочину стосується наявних між сторонами правовідносин на час його укладення, а не під час його виконання. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] так як судом установлено, що під час укладення кредитного договору позичальник був ознайомлений з усіма його умовами та погодився з ними. Отже, судом не встановлено підстав для визнання недійсними оспорюваних кредитних договорів, оскільки на момент укладення даних договорів сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, а тому у задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи відсутність підстав для задоволення позову в частині вимог про визнання недійсними кредитних договорів, не підлягають до задоволення і похідні вимоги позивача [PERSON] про застосування наслідків недійсності правочинів у вигляді повернення їй сплачених грошових коштів на виконання умов кредитних договорів та стягнення з відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» на її користь моральної шкоди в розмірі 500 000 грн. Таким чином, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову за безпідставністю.

Outcome: dismissed