Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача про визнання недійсним кредитного договору. Позов мотивує тим, 09.01.2007 між нею та АТ «Індустріально-експортний банк» (правонаступником якого є ПАТ «Креді [PERSON]») укладено кредитний договір кредитний договір № 285/07-і, відповідно до умов якого, їй надано кредит в розмірі 18 000 дол. США на споживчі цілі, для оплати придбання квартири. Вважає даний договір таким, що укладений з поршенням принцивів добросовісності та справедливості, під впливом обману. Вважає, що договір був укладений на вкрай несправедливих для неї умовах, про існування валютних ризиків її ніхто не повідомив, а тягар сплати кредиту в значно збільшеному розмірі було покладено банком виключно на неї. А тому, просила визнати недійсним кредитний договрі № 285/07-і від 09.01.2007, із змінами відповідно до Договору про внесення змін та доповнень №1 від 30.04.2010 та застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину, передбачені ч. 1 ст. 216 ЦК України. Стягнути з відповідача сплачений судовий збір. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав з викладених у позовній заяві підстав. Суду пояснив, що банком, при укладенні кредитного договору порушено принцип добросовісності і справедливості, позивача не було належним чином повідомлено про можливі валютні ризики, а факт приховання інформації вважається нечесною підприємницькою практикою. Просив, позов задовольнити в повному обсязі. Від відповідача на адресу суду надійшли письмові заперечення, в яких вимоги позову відповідач не визнав, в задовленні позову просив відмовити. Вказував, що договір був укладений добровільно, позивач був ознайомлений з усіма його умовами. Окрім того, позивач отримала примірник договору, мала можливість детально вивчити усі його положення та в межах встановлених строків розірвати даний договорі. [PERSON] додних заперечень до договору не мала, тривалий час виконувала погашення кредиту та сплачувала відсотки за користування ним. А тому, зобовязання має бути виконане належним чином в повному обсязі відповідно до умов договору. Стороною позивача не доведено факту недотримання, на момент укладення договору, вимог чинного законодавства. Зазначає, що позивач вже зверталася до суду з позовом про визнання кредитного договору удаваним правочином, визнання кредитного договору частково недійсним та визнання кредитного договору укладеним в національній валюті. В задоволенні даного позову було відмовлено за необґрунтованістю, рішення суду набрало законної сили. Заслухавши пояснення представника позивача, враховуючи письмові заперечення відповідача, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов до задоволення не підлягає. Судом встановлено, що 09.01.2007 між АТ «Індустріально-експортний банк» (правонаступником якого є ПАТ «Креді [PERSON]») та [PERSON] укладено кредитний договір № 285/07-і, відповідно до умов якого останній надано на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання кредит в сумі 18\~000,00 дол. США. Термін користування кредитом з 09.01.2007 по 31.12.2026. Ціль кредитування оплата за нерухоме майно, а саме: двохкімнатну квартиру № 110 на перхому поверсі девятиповерхового будинку за адресою м. Луцьк, вул. Вавилова, 5 (а.с. 10-12). 30.04.2010 між сторонами укладено договір про внесення змін та доповнень №1 до кредитного договору №285/07-і від 09.01.2007, умовами якого було погоджено в тому числі новий графік погашення за кредитним договором. Вказано, що повернення кредиту здійснюється у валюті кредиту (а.с. 13). Відповідно до ст.ст.\~1049,\~1054,\~1055 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Як слідує з викладених в позовній заяві обставин, факт отримання кредитних коштів позивачем [PERSON] не заперечується. Дана обставина встановлена і рішенням Луцького міськрайонного суду від 14.04.2016 про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором № 285/07-і від 09.01.2007 (а.с. 36,37). Відповідно до ч.1 ст.12 та ч.1 ст.13 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. За змістом\~Закону України «Про банки та банківську діяльність»\~комерційні банки самостійно встановлюють умови надання кредиту. Відповідно до ч.1\~ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно\~ст.627 ЦК України, відповідно до\~ст.6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ч.1 ст.628, ст.629 ЦК України\~зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені між ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до\~ст.638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. З кредитного договору № 285/07-і від 09.01.2007 вбачається, що в ньому повно викладено інформацію про умови кредитування, детально описано предмет договору, викладено порядок розрахунків. Крім того, в договорі чітко прописані права і обовязки сторін, а також, відповідальність за невиконання умов договору. Підписуючи кредитний договір позивач погодилася з усіма його умовами. Під час підписання договору позичальник підтвердила своє ознайомлення у письмовій формі з усіма умовами кредитування, які були запропоновані банком в обсязі, передбаченому Законом України «Про захист прав споживачів». Отже, судом встановлено, що перед укладенням сторонами кредитного договору банк у письмовій формі надав позивачу у повному обсязі всю необхідну інформацію, передбачену ч. ч. 2, 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»; сторони узгодили всі його істотні умови, а саме: суму кредиту, дату видачі кредиту, відсоткову ставку, порядок розрахунків, відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору; позивач особистим підписом засвідчила, що вона ознайомилася з умовами кредитування, її волевиявлення було вільним та відповідало її внутрішній волі; виконання банком зазначених умов підтверджено позивачем, яка особисто підписала кредитний договір, чим засвідчила отримання вищевказаної інформації та те, що вона погодилася з умовами договору; на момент укладення кредитного договору позивач не навела жодних зауважень щодо змісту цього правочину, протягом тривалого часу виконувала свої обовязки за договором із повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, що свідчить про прийняття позивачем таких умов договору, а також спрямованість на реальне настання правових наслідків. За правилами ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. В судовому засіданні встановлено та не заперечувалося сторонами, що позивач [PERSON] виконувала протягом тривалого часу зобовязання за кредитним договором, погашаючи заборгованість за кредитом та сплачувала відсотки за користування ним. Однак, [PERSON] в своєму позові, покликається на те, що при укладенні кредитного договору був порушений принцип добросовісності та справедливості, її не було ознайомлено з усіма валютними ризиками, працівники банку спонукали її до отримання валютного кредиту, її було переконливо повідомлено про вигідність кредитування в іноземній валюті чим введено в оману. Вважає, що банк проводить нечесну підприємницьку практику. Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими (ч. 5 ст. 18). Відповідно до положень, закріплених у ч.1, 6\~ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь - яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою, шостою ст.203 цього кодексу. У відповідності з положеннями ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення ( ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. У відповідності з розясненнями, які містяться у п.20 постанови Пленуму Верхового Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суд вважає, що оскільки при укладенні договору відповідачем було надано у повному обсязі інформацію стосовно умов кредитування і позивач не мав претензій щодо умов договору при його укладення та засвідчив свою згоду підписом, доводи про те, що дії відповідача містять ознаки нечесної підприємницької практики, є безпідставними. Будь - яких належних та допустимих доказів про те, що на момент укладення кредитного договору сторони не дійшли згоди щодо істотних умов договору, або було порушено форму укладення договору, сторона не була ознайомлена з умовами договору, або не було дійсним волевиявлення сторін, позивач, на виконання вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, суду не надав. Крім того, зі змісту кредитного договору не вбачається жодної з перелічених в законі умов, які визнаються несправедливими, як не вбачається і будь-яких інших несправедливих умов. Позивачем не доведено та необґрунтовано факту несправедливості умов кредитного договору. Застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей Закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування. За таких обставин, суд дійшов висновку, що оспорюваний договір відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки укладений у письмовій формі; сторони мають необхідний обсяг цивільної дієздатності та домовилися щодо усіх істотних умов договору; позивач була ознайомлена з умовами отримання та користування кредитом, відсотковою ставкою, можливістю дострокового повернення кредиту; волевиявлення сторін було вільним та відповідало їх внутрішній волі; договір спрямований на настання правових наслідків, що обумовлені ним - позивач отримала суму кредиту, використала отримані нею кошти на власний розсуд і погашала заборгованість за кредитом. Будь - яких доказів на підтвердження своїх доводів про порушення банком діючого законодавства та порушення її прав при укладенні оспорюваного договору, які б призвели до обмеження прав позивача, як споживача фінансових послуг, позивачем не надано.

Outcome: dismissed