Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-08 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернулася до Гуляйпільського районного суду Запорізької області з позовом, в якому просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок [ADDRESS] з усіма надвірними господарськими будівлями та спорудами: А-житловий будинок; а- прибудова; до а - ганок; В - сарай; а1 - навіс; Г - погріб; Д - вбиральня-душ; ж - басейна; №1 - паркан; №2 - ворота з хвірткою, загальна площа приміщень 58,0 кв.м, житлова площа - 20,8 кв.м, вартістю 114769 гривень (сто чотирнадцять тисяч сімсот шістдесят дев`ять гривень), у зв`язку з реєстрацією договору купівлі-продажу від 01 червня 2000 року, Пологівською товарною біржою «Агропром-Інвест» за реєстраційним номером ГН-75, що не був нотаріально посвідчений. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 01 червня 2000 року, члени Пологівської товарної біржі «Агропром- Інвест» [PERSON] , як продавець, та [PERSON] , склали договір про те, що [PERSON] у [PERSON] купила житловий будинок з усіма господарчими та побутовими спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] . Вказаний договір зареєстровано на Пологівській товарній біржі «Агропром-Інвест», про що зроблено запис в Журналі реєстрації біржових угод за номером ГН-75. Державну реєстрацію даного договору було проведено органом, який проводив державну реєстрацію договорів щодо відчуження, міни нерухомого майна - Пологівським бюро технічної інвентаризації. Договір купівлі-продажу було зареєстровано на паперових носіях 01 червня 2000 року в книзі №2 за реєстровим №495. Біржове оформлення договору було обрано, оскільки така форма оформлення подібного роду договорів відповідала дійсному на той час законодавству. 06 серпня 2014 року, [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , про що 06 серпня 2014 року, складено відповідний актовий запис №1667. Після державної реєстрації шлюбу позивачу присвоєно прізвище « [PERSON] ». [INFO] , [PERSON] на будинок [ADDRESS] виготовила технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами. 28 жовтня 2020 року [PERSON] звернулася до державного нотаріуса Шостої запорізької державної нотаріальної контори в порядку заміщення державного нотаріуса Гуляйпільської держаної нотаріальної контори Дмитрієвої Н.П. для оформлення договору купівлі-продажу, де отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку з тим, що відповідно до ст.227 ЦК УРСР, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин; недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Товариство з обмеженою відповідальністю Пологівська товарна біржа «Агропром-Інвест» було ліквідоване у зв`язку з банкрутством 28 квітня 2006 року. Відсутність правовстановлюючих документів на будинок перешкоджає позивачу провести його державну реєстрацію відповідно до чинного законодавства та повноцінно розпоряджатися своїм нерухомим майном. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися, подали до суду заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали, просили суд задовольнити позов. Проти прийняття заочного рішення не заперечують. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, шляхом публікації оголошення на веб-порталі судової влади України, будь-яких заяв чи клопотань суду не надав, причини неявки не повідомив. Згідно ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ст.281 ЦПК України, про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими для заочного розгляду. Відповідно до положень ст. ст. 280-281 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу з ухваленням заочного рішення. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 1 червня 2000 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, зареєстрований за номером ГН-75, за яким [PERSON] продав, а [PERSON] купила житловий будинок з усіма господарчими та побутовими спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Продавець отримав суму по договору, у зв`язку з чим з цієї дати право власності на квартиру перейшло до покупця. На підставі ст.15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року договір зареєстрований на Пологівській товарній біржі «Агропром-Інвест», про що зроблено запис в Журналі реєстрації біржевих угод. 01 червня 2000 року Пологівським бюро технічної інвентаризації [PERSON] було видано реєстаційне посвідчення, згідно якого житловий будинок, що розташований в [ADDRESS] зареєстрований за [PERSON] на праві особистої власності на підставі договору купівлі-продажу від 01 червня 2000 року, зареєстрованого Пологівською товарною біржею «Агропром-інвест» за реєстраційним номером ГН-75, записано в реєстрову книгу №2 за № 495. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 06 серпня 2014 року Відділом ДРАЦС у Малиновському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, 06.08.2014 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , та змінила прізвище на [PERSON] . За даними технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] власником записана [PERSON] . Будинок з усіма надвірними господарськими будівлями та спорудами: А-житловий будинок; а- прибудова; до а - ганок; В - сарай; а1 - навіс; Г - погріб; Д - вбиральня-душ; ж - басейна; №1 - паркан; №2 - ворота з хвірткою, загальна площа приміщень 58,0 кв.м, житлова площа - 20,8 кв.м. 28.10.2020 року Дмитрієва Н.П. , державний нотаріус Шостої запорізької державної нотаріальної контори в порядку заміщення державного нотаріуса Гуляйпільської державної нотаріальної контори, відмовила у посвідченні договору купівлі-продажу будинку [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що договір купівлі-продажу жилого будинку не був нотаріально посвідчений. До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950). Стаття 17 Загальної декларації проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Статтею 1 Протоколу N 1 (1952) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом; проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Важливу роль у вирішенні конкретних питань, пов`язаних із застосуванням положень Конвенції, відіграє практика Європейського суду. Статтею 41 Конституції України визначено, що право власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. При вирішенні даної справи необхідно застосувати норми ЦК УРСР, в редакції 1963 року (далі ЦК УРСР), який діяв на час укладення договору купівлі-продажу вказаного будинку і на час реєстрації права власності на нього без нотаріального посвідчення та ст. 328, 392 ЦК України. Так, згідно із ст.ст. 41, ч. 2 ст. 42, 47, 128, 224, 225, 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року та діяв в період укладення позивачем договору купівлі-продажу будинку) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно, яке належить йому на праві власності, у власність покупцю, а покупець зобов`язується прийняти майно, на яке набувається право з моменту передачі майна, та сплатити за нього визначену грошову суму, посвідчивши договір купівлі-продажу нерухомого майна у нотаріальному порядку, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Згідно з ч.ч. 1, 2, 4 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; якщо її учасниками є члени біржі; якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 392 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до частини п`ятої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду Цивільний кодекс України передбачає лише у ст.ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1. ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Вказана правова позиція взаємоузгоджується із правовим висновком Верховного Суду України у постанові суду від 07 жовтня 2015 року у справі за № 1622цс15. Відповідно до ст. 12 Цивільного кодексу України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом (частина 1 та 2). При здійснення своїх прав особа зобов`язана утриматись від дій, які могли б порушувати права інших осіб. (частина 2 статті 13 Цивільного кодексу України). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (стаття 15 Цивільного кодексу України). Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи вищевикладені доводи в їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог про визнання за позивачем права власності на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . На підставі викладеного,

Outcome: approved