Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначиє, що вона є власником вказаного будинку, де зареєстрована разом з [PERSON] та [PERSON]. Утім, [PERSON] у цьому будинку не проживає понад 8 років - з листопаду 2010 року. Його особисті речі в будинку відсутні, та на протязі всього часу він не мав наміру вселитися у будинок. Зважаючи на безпідставність реєстрації місця проживання відповідача за адресою, де він тривалий час не проживає, позивач просить визнати його таким, що втратив право користування. Ухвалою судді позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням прийнято та відкрито провадження у цивільній справі № 520/19990/18. Розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників судового розгляду. У судове засідання позивач не з'явився. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. При цьому представник позивача зазначив про підтримання позову та відсутність заперечень проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився. Будь-яких заяв з процесуальних питань чи по суті справи від відповідача до суду не надходило. При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу в заочному порядку, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України за наявними у справі матеріалами. В ході розгляду справи судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку [INFO]. За інформаційною довідкою № 147857317 від 03.12.2018 р. Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єктів нерухомого майна підстава виникнення права власності: технічний паспорт, серія та номер: бн, виданий 18.09.2017, видавник: ТОВ «БЮРО КОНСАЛТ СЕРВІС»; висновок щодо технічної можливості виділу частки об'єкта нерухомого майна, серія та номер: 7309-17, виданий 18.09.2017, видавник: ТОВ «БЮРО КОНСАЛТ СЕРВІС»; договір дарування, серія та номер: 2728, виданий 26.09.2000, видавник: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сулейманова Г.Р.; Форма власності приватна; розмір частки 1/1. Довідкою № 183 від 26.08.2017 р. з місця проживання та реєстрації за адресою: [ADDRESS], підтверджено, що до складу родини власника [PERSON] входить син власника [PERSON], 1992 року народження, та [PERSON], 1965 року народження. Не проживання останнього за адресою реєстрації підтверджено сусідами родини та засвідчено головою СОН «Золотий беріг». Актом від 28.08.2017 року також підтверджено, що з листопада 2010 року та по день складання акту [PERSON] не мешкає за вищезазначеною адресою, його особисті речі в будинку відсутні. Акт складено та підписано трьома сусідами: [PERSON]; [PERSON]; [PERSON] З наведених підстав позивач просить захистити її право вільно володіти своїм майном та визнати [PERSON] таким, що втратив право користування. У статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. В силу статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до абзацу 6 статті 3 Закону України від 11.12.2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування особи в житлі за певною адресою. Згідно зі статтею 7 Закону України від 11.12.2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як випливає із цієї норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Закон України від 11.12.2003 р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачає, що положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про позбавлення власника права власності на житлове приміщення або права користування такої особи житловим приміщенням. (Вказані вище правові позиції викладені в Постанові Верховного Суду України №6-57 від 16.01.2012р.). Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. При викладених обставинах суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованим та підлягають задоволенню. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: approved