Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, у якому просить визнати її особистою приватною власністю квартиру [ADDRESS] . У обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 06 квітня 1997 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб. У період шлюбу позивач отримала в порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» на підставі Розпорядження Вишгородської райдержадміністрації № 257 від 26.06.2001 особисту приватну власність однокімнатну квартиру [ADDRESS] . 21 серпня 2001 року за договором купівлі-продажу дана квартира була продана за 31 696,00 грн. У той же день 21.08.2001 позивач придбала однокімнатну квартиру [ADDRESS] за 12 000,00 грн. Решта коштів була витрачена на ремонт квартири. Зазначені правочини були вчинені без згоди відповідача, тому на думку позивача, придбане майно набуте в її особисту приватну власність. 29 грудня 2005 року на підставі договору міни квартир однокімнатна квартира [ADDRESS] була обмінена без доплати на двокімнатну квартиру [ADDRESS] . 15 липня 2009 року згідно із договором купівлі-продажу квартири двокімнатна квартира [ADDRESS] була продана за 763 000,00 грн, і цього ж дня за аналогічні кошти позивачем придбана чотирикімнатна квартира [ADDRESS] , тому позивач вважає вказане майно своєю особистою приватною власністю. 21 березня 2018 року шлюб між сторонами був розірваний. 08 квітня 2021 року за вказаним вище позовом відкрито провадження по справі. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову не заперечував. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що позов необхідно задовольнити з огляду на таке. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 06 квітня 1997 року між сторонами був укладений шлюб, про що зроблено актовий запис про укладення шлюбу під № 31. У подальшому 21 березня 2018 року шлюб між сторонами був розірваний рішенням Оболонського районного суду м. Києва по справі № 756/1469/18. У період шлюбу позивач отримала в порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» на підставі Розпорядження Вишгородської райдержадміністрації № 257 від 26.06.2001 в особисту приватну власність однокімнатну квартиру [ADDRESS] . 21 серпня 2001 року за договором купівлі-продажу дана квартира була продана за 31 696,00 грн (зареєстровано в реєстрі за № 5591), що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 26.06.2001 та копією договору купівлі від 21.08.2001. 21 серпня 2001 року згідно з договором купівлі-продажу позивач придбала однокімнатну квартиру [ADDRESS] за 12 000,00 грн. Вказані вище правочини були вчинені без згоди відповідача, що підтверджується їхнім змістом. 29 грудня 2005 року на підставі договору міни квартир однокімнатна квартира [ADDRESS] була обмінена без доплати (п. 5 договору) на двокімнатну квартиру [ADDRESS] . 15 липня 2009 року згідно із договором купівлі-продажу квартири двокімнатна квартира [ADDRESS] була продана за 763 000,00 грн, договір зареєстровано в реєстрі за № 2411. У той же день 15.07.2009 за 763 000,00 грн позивачем придбано згідно договору купівлі-продажу квартири чотирикімнатну квартиру [ADDRESS] , договір зареєстровано в реєстрі за № 2414. Згідно ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч.1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч. 1,2 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази кожен окремо та у їх сукупності, на підставі вказаних норм закону, враховуючи, що грошові кошти за спірну квартиру були сплачені позивачем особисто під час шлюбу, беручи до уваги визнання позову відповідачем, суд доходить висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та законні, а тому їх необхідно задовольнити. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved