Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-07 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернулася до [PERSON] про позбавлення права користування житловим приміщенням. В позові посилається на те, що відповідно до договору купівлі-продажу від 31.01.2014 роу він є власником будинку №55 по вул.. Дзержинського в м. Оріхів Запорізької області, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Також вказує, що з 04.10.2011 року в його будинку, за вищезазначеною адресою, зареєстрований відповідач, [PERSON], який з лютого 2014 року перебуває в місцях позбавлення волі. Просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: будинком № 55 по вул. Дзержинського м. Оріхів Запорізької області. Позивач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Представник позивача позов підтримав в повному обсязі та надав суду пояснення згідно позовних вимог, просить його задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, подав до суду заяву, в якій просить судове засіданні по даній справі перенести строком на шість місяців, тобто до його звільненняя з місць позбавлення волі. Суд, заслухавши пояснення позивача, представників відповідачів та дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані та не підлягають задоволенню. Судом встановлено, що позивач є власником будинку №55 по вул.. Дзержинського в м. Оріхів Запорізької області, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Відповідно\~ст.71 ЖК України\~при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно норм\~ст.72 ЖК України\~визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку. Відповідно до обставин справи, спірне житло відносно якого подано позов про визнання особи втратившою право користування жилим приміщенням є власністю позивача. Відповідно до\~статті 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1\~ст.316 Цивільного кодексу України\~(надалі -ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень\~ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до\~ст.41 Конституції України\~та ч. 1\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положеннями\~ст.150 Житлового кодексу України\~(далі -\~ЖК України) передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до\~ст.155 ЖК України\~жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою). Згідно\~ст. 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Крім того, у відповідності з ч.1\~ст.383 ЦК України\~власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. При цьому, як встановлено, відповідач є членом сім'ї позивача в розумінні ч.2\~ст. 3 СК України, набув право користування житловим приміщенням та зареєстрував своє місце проживання в установленому законом порядку. Питання про зняття з реєстрації членів сім'ї власника будинку залежить від вирішення питання про їх право проживання в цьому будинку (відсутність такого права, втрата права користування), яке регулюється нормами\~ЖК УРСР\~та ЦК (статтями\~71,\~72,\~156 ЖК УРСР\~та\~статтею 405 ЦК). У пункті 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сімї\~\~власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Таким законом не може бути\~ЖК Української РСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені\~главою 32 ЦК України. Тому стосовно права членів сімї\~\~власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення\~ст. 405 ЦК України. Відсутність члена сімї\~\~понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сімї\~\~права користування житлом, і у цьому випадку положення статей\~71,\~72 ЖК Української РСР\~застосуванню не підлягають. Згідно ч.2\~ст.405 ЦК України\~член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що з лютого 2014 року відповідач, [PERSON], відбуває покарання в Камянській виправній колонії № 101. Відповідно до\~ст.7 Законом України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Таким чином суд приходить до висновку, що до даних правовідносин у справі не може бути застосовано положення\~ст.391 ЦК України\~та ст.ст.\~71,\~72 ЖК УРСР, на які посилалася позивач, а має бути застосовані вимоги\~ст. 405 ЦК України. Відповідно до\~ст. 11 ЦПК України\~суд, розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, які беруть участь у справі. Відповідно до приписів\~ст. 30 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами, відповідно до\~ст.57 ЦПК України, є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Обставини справи, згідно до положень ч. 2\~ст. 59 ЦПК України, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до приписів\~ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Крім того рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, оцінюючи належність і допустимість кожного з доказів та зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи обставини встановлені по справі, а також вищевказані вимоги закону, суд вважає, що реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що слід відмовити в позові, щодо визнання відповідача утратившим право користування цим житлом, так як він будучи членом сім'ї власника житла, з поважних причин був відсутній в даному житлі більше 1 року. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed