Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Чирва Людмила Анатоліївна про усунення [PERSON] та [PERSON] від права на спадкування за законом спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . В позові позивачка зазначала, що померлий [PERSON] був її рідним братом. Після його смерті залишилася спадщина у вигляді 3/5 частин квартири [ADDRESS] , які належали [PERSON] на підставі договору дарування від 23.07.1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чепковою О.В. за реєстровим № 2919. У передбачений законом строк, позивачка звернулася до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Чирви Людмили Анатоліївни з відповідною заявою про прийняття спадщини. Того ж дня була заведена спадкова справа, а згодом позивачка дізналася, що окрім неї до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Чирви Л.А. звернулися доньки спадкодавця [PERSON] та [PERSON] . Позивачка зазначає, що [PERSON] протягом останніх років хворів на різні хвороби, потребував сторонньої допомоги та піклування, а його доглядом, утриманням та піклуванням відповідачі не займалися і не бажали цього робити, хоча мали таку можливість. Поховання спадкодавця лягло на плечі лише позивачки, а тому вона вважає, що відповідно до частини 5 статті 1224 ЦК України, відповідачі повинні бути усунені від права на спадкування за законом після смерті [PERSON] оскільки вирішити вказане питання у позасудовому порядку та мирним шляхом з відповідачами неможливо, тому позивачка вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав. У судовому засіданні позивачка наполягала на задоволенні свого позову та пояснювала суду, що за життя [PERSON] була присвоєна III група інвалідності по захворюванню ЦНС (центральна нервова система) та периферії. [PERSON] потребував госпіталізації та стаціонарного лікування. Доньки за батьком не доглядали, не підтримували матеріально, коли він потребував постійному лікуванню та догляду. Через що [PERSON] став фактично безхатьком. Коли позивачці стало відомо про обставини життя її брата, вона почала йому допомагати одноособово, а саме: підтримувати матеріально, сплачувати комунальні послуги, купувала продукти харчування, ліки, готувала їжу, прибирала у квартирі, доглядала за ним. Померлий [PERSON] не працював за станом здоров`я, в зв`язку з тим, що у нього не було коштів на лікування, він вчасно не звернувся до лікарів, не пройшов обстеження та йому свого часу відмінили пенсію за інвалідністю. Останні роки свого життя, [PERSON] часто хворів, інколи не міг самостійно себе обслуговувати та потребував постійної сторонньої допомоги, не міг вільно самостійно пересуватись. Про безпорадний стан [PERSON] , його стан здоров`я, відсутність коштів на харчування й лікування, достовірно було відомо відповідачам, проте жодного разу вони не приїжджали до свого батька та не мали наміру надавати йому будь-якої матеріальної чи іншої допомоги. Особисто позивачка повідомляла відповідачів про стан здоров`я та необхідність надати матеріальну допомогу батькові, крім того, особисто сам [PERSON] неодноразово просив своїх доньок допомогти йому, але всі спроби виявилися марними. Той факт, що спадкодавець [PERSON] достатньо довгий час хворів, потребував лікування й відповідно матеріальної та фізичної допомоги, позивачка доводила письмовими доказами, які були долучені до матеріалів справи. Крім того, позивачка доводила суду, що за життя [PERSON] не бажав, щоб майно, яке залишиться після його смерті перейшло його донькам [PERSON] та [PERSON] , саме тому він звернувся до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Чирви Людмили Анатоліївни, для того, щоб оформити договір дарування на свою сестру [PERSON] , але укласти даний договір [PERSON] не встиг з тих підстав, що на 3/5 частки успадкованої квартири, яка належить [PERSON] було накладено арешт. Рішення суду щодо скасування арешту було прийнято 10 жовтня 2017 року, а [INFO] [PERSON] помер. Представник позивача підтримала позицію свого довірителя та опираючись на норми Закону, вважає позов таким, що має бути задоволений у повному обсязі. Не погоджуючись з позовом [PERSON] , відповідачі [PERSON] та [PERSON] подали до суду зустрічний позов, в якому просили суд визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності по 3/10 частки квартири [ADDRESS] після смерті їх батька [PERSON] у порядку спадкування за законом. У судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] пояснювали суду, що по-перше: з їх боку були здійснені усі заходи щодо врегулювання спору мирним шляхом, підтвердженням чого є письмове звернення [PERSON] та [PERSON] від 20.12.2019 р. до [PERSON] , проте позивачка навіть не намагалась вирішити спір у позасудовому порядку, як зазначено в позові та весь цей час користувалася спадковою масою, створюючи перешкоди відповідачам. По-друге: [PERSON] та [PERSON] вважають, що позивачем не було надано будь-яких доказів того, що відповідачі мали можливість, але умисно ухилялися від виконання обов`язку утримання спадкодавця. Відповідачі за первісним позовом доводили суду, що обставини, які нібито вказують на необхідність усунення їх від права на спадкування, базуються лише на суб`єктивних поясненнях представника позивача та самої позивачки, зазначених в позовній заяві, та, можливо, негативному ставленні позивача до відповідачів, тому не може бути підставою для усунення їх від права на спадкування. З цих підстав, вони просили суд відмовити позивачу [PERSON] в задоволенні позову про усунення від права на спадкування за законом [PERSON] та [PERSON] , у зв`язку з недоведеністю позивачем обставин, що мають значення для вирішення справи та задовольнити їх зустрічний позов про визнання права власності у порядку спадкування за законом після смерті їх батька. Представник відповідачів за зустрічним позовом адвокат Шостак А.П. посилаючись на норми Закону, зокрема висновки Верховного Суду, просила суд відмовити позивачу [PERSON] в задоволенні позову про усунення від права на спадкування за законом [PERSON] та [PERSON] та задовольнити їх зустрічний позов. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, оцінивши та дослідивши у сукупності усі надані сторонами докази суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Стаття 1223 ЦК України передбачає, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування одержують спадкоємці за законом, коло яких визначено ст.ст.1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст.1224 ч. ч. 3, 5 та 6 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ. Я було з`ясовано в ході судового розгляду, померлий [PERSON] , [INFO] та позивач за первісним позовом [PERSON] , [INFO] , є рідними братом та сестрою, що підтверджується свідоцтвами про їх народження та свідоцтвом про укладення шлюбу, копії яких додаються. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданий Дніпровським районним у місті Запоріжжі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області від 24.11.2017 року. Заповіту [PERSON] не залишив, тому спадкування здійснювалося за законом. До спадщини увійшло 3/5 частин квартири [ADDRESS] , яка належали [PERSON] на підставі договору дарування від 23.07.1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чепковою О.В. за реєстровим № 2919. Позивачка [PERSON] у встановлений Законом строк звернулася до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Чирви Людмили Анатоліївни з відповідною заявою про прийняття спадщини. Того ж дня була заведена спадкова справа, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 50320782 від 18.12.2017 року. До закінчення встановленого законом строку для прийняття спадщини, позивачка дізналася, що окрім неї до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Чирви Л.А. звернулися доньки спадкодавця [PERSON] та [PERSON] (відповідачки у справі). Згідно ЦК України, в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, вже в другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця. Пленум Верховного Суду України у п.6 постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 роз`яснив, що при встановленні судом факту ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця слід враховувати поведінку особи і розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливостей для цього та свідоме невиконання такою особою встановленого законом обов`язку, а оскільки померлий [PERSON] , який являється рідним братом позивача [PERSON] , протягом останніх років хворів на тяжки хвороби та за життя [PERSON] була присвоєна III група інвалідності по захворюванню ЦНС (центральна нервова система) та периферії, він потребував сторонньої допомоги та піклування, а його доглядом, утриманням та піклуванням відповідачі не займалася і не бажали цього робити, хоча мала таку можливість, відтак відповідно до частини 5 статті 1224 ЦК України, за рішенням суду відповідачі мають бути усунені від права на спадкування за законом після смерті свого батька. Судом враховано той факт, що згідно зі ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб ( спадкоємців). Відповідно, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини й не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування може бути здійснене за заповітом або за законом, тобто відповідно до норм Цивільного кодексу України. Заповітом, у свою чергу, є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. За загальним правилом, спадщина відкривається за останнім місцем проживання спадкодавця. Право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який бажає її прийняти та який постійно не проживав зі спадкодавцем, у 6-ти місячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Усунення від права на спадкування має наслідком припинення спадкових правовідносин, суб`єктом яких була особа, яку усунуто від спадкування. Судом враховано, що усунення від права на спадкування слід відмежовувати суміжних юридичних конструкцій спадкового права, зокрема від зміни черговості одержання права на спадкування за законом (ч.2 ст.1259 ЦК). Вони відмежовуються як за підставами застосування, так і за матеріально-правовими ликами, оскільки усунення від права на спадкування унеможливлює спадкування особою, яку усунуто, тоді ж як зміна черговості на підставі рішення суд такого наслідку не несе. Судом враховано той факт, що відповідачі (доньки спадкодавця) не надавали батькові кваліфікованої медичної допомоги. В ході судового розгляду було достеменно доведено, що підтримувати матеріально, оплата комунальні послуги, купівлю продуктів харчування, ліки, готування їжи та прибирання у квартирі здійснювалося позивачкою [PERSON] . Відповідачі даного факту не заперечували, але намагалися довести, що батько не просив допомоги та міг самостійно доглядати та утримувати себе. У відповідності до ст. 1224 ЦК України, не мають права на спадкування за законом батьки повнолітні діти, дружина, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Пленум Верховного Суду України у п. 6 постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 роз`яснив, що при встановленні судом факту ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця слід враховувати поведінку особи і розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливостей для цього та свідоме невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Той факт, що позивач протягом тривалого часу піклувалася, матеріально забезпечувала та надавав медичну допомогу спадкодавцю, який потребував сторонньої допомоги через свій безпорадний стан, також підтвердився в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судом взято і до уваги висновки Верховоного суду України у справі № 591/1405/18, в якій суд досліджував питання усунення від права на спадкування. Зокрема зазначено, що ВС зауважив, що під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім того, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. При цьому ВС зазначив, що відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Враховуючи вище наведене та положення ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги пояснення сторони позивача та

Outcome: approved