Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON], третя особа [PERSON], про визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення. В позові посилається на те, що 16 листопада 2014 року, між нею та [PERSON] укладено договір оренди нежитлового приміщення по [ADDRESS]. Дане приміщення орендоване нею для здійснення роздрібної торгівлі продовольчими товарами, товарами акцизної групи та супутніми товарами. П. 1.2. вищевказаного договору вказано, що орендоване нежитлове приміщення по [ADDRESS] знаходиться у власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. На виконання договору оренди вона сплатила [PERSON] 8000 грн. Після укладення договору оренди та фактичного використання орендованого приміщення за призначенням, 20 листопада 2014 року до неї в приміщення магазину по [ADDRESS] звернулася [PERSON], яка вказала, що є користувачем орендованого нею приміщення магазину на підставі договору оренди від 13 жовтня 2014 року. В той же день вона звернулася до відповідача з метою розірвання договору оренди нежитлового приміщення та повернення їй коштів у зв'язку із тим, що відповідачем під час укладення договору оренди умисно введено її в оману відносно предмета умов договору оренди, які істотно впливають на її права та обов'язки як орендаря. Проте, відповідач вказав, що договір розривати він не бажає та жодних коштів не повертатиме. [PERSON] умисно було замовчено той факт, що орендоване нею нежитлове приміщення по [ADDRESS], на час укладення договору оренди з нею, вже перебувало у оренді [PERSON]. У випадку обізнаності про даний факт, вона б не укладала договору оренди, оскільки це порушує її права та обов'язки як орендаря. Необхідною умовою для визнання правочину недійсним з підстав ч. 1 ст. 230 ЦК України є доведення наявності самого факту обману та умислу сторони правочину. Умисел в діях відповідача підтверджується договором оренди нежитлового приміщення від 16 листопада 2014 року укладений з нею, в п.1.2 якого вказано, що нежитлове приміщення по [ADDRESS] знаходиться у власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. Оскільки відповідач під час укладення договору оренди нежитлового приміщення, умисно ввів її в оману щодо обставин, які мають істотне значення для укладення договору оренди, а саме, що дане приміщення вже перебуває в оренді третіх осіб, він відповідно до вимог ст. 230 ч.2 ЦК України, повинен відшкодувати збитки у подвійному розмірі, що становить 16000 грн. На отриманням правової допомоги, нею витрачені кошти у розмірі 2000 грн., що підтверджується договором про надання послуг від 01 грудня 2014 року та касовим чеком, дані витрати відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача. Просила визнати недійсним договір оренди нежитлового приміщення по [ADDRESS], укладений 16 листопада 2014 року, між нею, [PERSON], та [PERSON]. Стягнути з [PERSON] на її користь: збитки у подвійному розмірі у сумі 16 000 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 2000 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 243,60 грн. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити, посилаючись на обставини зазначені в позові, проти винесення по справі заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився повторно, про місце, день та час розгляду справи був повідомлений завчасно і належним чином повісткою, про поважні причини неявки суд не повідомив, а тому суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутність. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилась повторно, про місце, день та час розгляду справи була повідомлена завчасно і належним чином повісткою, про поважні причини неявки суд не повідомила, а тому суд вважає за можливе розглянути справу у її відсутність. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення частково з наведених нижче підстав, по справі можливо постановити заочне рішення. Судом встановлено, що 16 листопада 2014 року, між [PERSON] та [PERSON] укладено договір оренди нежитлового приміщення по [ADDRESS] (а.с. 8). Відповідно до п. 1.2. вищевказаного договору, орендоване нежитлове приміщення по [ADDRESS] знаходиться у власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. На виконання п. 4.2 договору оренди [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти в сумі 8000 грн. Після укладення договору оренди та фактичного використання орендованого приміщення за призначенням, позивачу стало відомо про те, що орендоване нею приміщення відповідач здав в оренду [PERSON], на підставі договору оренди від 13 жовтня 2014 року, що підтверджується копією даного договору (а.с. 6-7). Тобто, [PERSON] при укладенні договору оренди з [PERSON] не повідомив її про те, що орендоване нею приміщення вже перебуває в оренді іншої особи, а саме [PERSON], відповідно до договору від 13 жовтня 2014 року, тим самим застосував обман. Відповідно до ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Суд вважає доведеним наявність умислу в діях відповідача та факту обману з його боку, оскільки на час укладення договору оренди з позивачем, йому було відомо про те, що нежитлові приміщення вже здано в оренду [PERSON] згідно договору від 13 жовтня 2014 року. Оскільки відповідач застосував обман при укладені договору оренди, та враховуючи те, що позивач на виконання п. 4.2. договору оренди сплатила відповідачу 8000 грн., тому відповідно до приписів ст. 230 ч.2 ЦК України, з відповідача слід стягнути на користь позивача 16000 грн. (8000 х 2 = 16000 грн.). Позивач при зверненні до суду з позовом понесла судові витрати на правову допомогу в розмірі 2000 грн. (а.с.10-11). У підтвердження понесених судових витрат на правову допомогу позивачем надано договір про надання правової допомоги ( а.с. 11) та квитанцію до прибуткового касового ордеру від 01.12.2014 року в розмірі 2000 грн. (а.с. 10). Однак, позивачем не надано розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу що позбавляє суд можливості визначити, чи не перевищує вказана сума граничний розмір компенсації витрати на правову допомогу, що передбачений ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрати на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», тому в задоволенні вимоги про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 2000 грн. слід відмовити. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що слід визнати недійсним договір оренди нежитлового приміщення по [ADDRESS], укладений 16 листопада 2014 року, між [PERSON] та [PERSON]. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] збитки у подвійному розмірі у сумі 16 000 грн. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 243,60 грн. В задоволенні інших позовних вимог відмовити за безпідставністю. На підставі викладеного,

Outcome: partial