Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасові багаторазові виїзди за кордон. Позов мотивовано тим, що сторони перебували у шлюбі, який рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці було розірвано. В шлюбі у сторін народилась дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . 17.11.2009 року Ленінський районний суд м. Вінниці виніс рішення про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дитини [PERSON] у розмірі ј частини усіх видів доходів(заробітку). Позивачка неодноразово зверталась до відповідача з проханням надання дозволу на виїзд доньки за межі України з метою її оздоровлення та туризму. В свою чергу відповідач раніше давав дозвіл на виїзд доньки за кордон без супроводу батька в тому числі на постійне місце проживання, що підтверджується відповідними нотаріальними заявами від 26.07., 31.07.2017, 07.07.2018, 13.06, 14.06.2019, 07.04.2021. Однак, наразі відповідач не надає згоду на виїзд за межі України доньки [PERSON] до Турецької Республіки, Арабської Республіки Єгипет, Республіки Болгарія, Чорногорії, Республіки Хорватія, Республіки Албанії, Республіки Індії, Республіки Польщі та інших країн Шенгенської Угоди, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії, Об`єднаної Республіки Танзанія, без дозволу (згоди) та супроводу батька, не дивлячись на неодноразові прохання, при цьому жодних вагомих аргументів відмови не називає. Така позиція останнього - шкодить інтересам дитини, не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку, порушує право дитини на повний і гармонійний розвиток її особистості та вказує на зловживання батьком своїми правами. Просила суд, надати дозвіл на тимчасові неодноразові виїзди за межі державного кордону України [PERSON] , [INFO] до Турецької Республіки, Арабської Республіки Єгипет, Республіки Болгарія, Чорногорії, Республіки Хорватія, Республіки Албанії, Республіки Індії, Республіки Польщі та інших країн Шенгенської Угоди, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії, Об`єднаної Республіки Танзанія, без дозволу (згоди) та супроводу батька [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] в період з 26.07.2021 року по 01.01.2025 року з метою відпочинку та оздоровлення. В судовому засіданні представник позивача Гребенюк В.О. позовні вимоги підтримав за обставин викладених в справі, просив суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, зазначив, що добровільно надає згоду на виїзд дочки з метою її оздоровлення та відпочинку. Вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що даний позов не підлягає до задоволення зі слідуючих підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці було розірвано (а.с.10). В шлюбі у сторін народилась дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.9). 17.11.2009 року Ленінський районний суд м. Вінниці виніс рішення про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дитини [PERSON] у розмірі ј частини усіх видів доходів(заробітку) (а.с.13). Позивачка неодноразово зверталась до відповідача з проханням надання дозволу на виїзд доньки за межі України з метою її оздоровлення та туризму. В свою чергу відповідач раніше давав дозвіл на виїзд доньки за кордон без супроводу батька в тому числі на постійне місце проживання, що підтверджується відповідними нотаріальними заявами від 26.07., 31.07.2017, 07.07.2018, 13.06, 14.06.2019, 07.04.2021 (а.с.16-21). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно частин 2, 4 статті 150 СК України та частин 1, 2 статті 255 СК України батьки зобов`язані поважати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, а мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Правила перетинання державного кордону громадянами України (зі змінами і доповненнями) передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків Відповідно до підпункту 1 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення. Надання дозволу на необмежений виїзд дитини за кордон без дозволу одного з батьків за рішенням суду законодавством не передбачено та суперечить положенням цього Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та статей 141, 153, 157 СК України. Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 23 квітня 2018 року цивільна справа № 705/2898/17. За таких обставин, суд враховуючи, що багаторазове вивезення дитини за кордон без надання згоди батька чинним законодавством не передбачено, надання судом дозволу на майбутнє на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування, суперечить положенням чинного законодавства, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed