Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому просила визначити місце проживання малолітніх дітей: [PERSON] [INFO] та [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] , [INFO] за місцем її проживання. В обгрунтування позову вказавши, що з 28 лютого 2009 року по 30 червня 2015 року, перебувала у шлюбних відносинах з [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 28.02.2009 року, видане Саксаганським відділом реєстрації актів цивільного стану КМУЮ Дніпропетровської області та рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03.06.2015 у справі №214/1151/15ц шлюб розірвано. Від шлюбних відносин сторони мають спільних дітей - [PERSON] , [INFO] , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 28.12.2009 року, видане Саксаганським відділом реєстрації актів цивільного стану КМУЮ Дніпропетровської області та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 08.09.2015 року, видане Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби КМУЮ у Дніпропетровській області. Після розірвання шлюбу з [PERSON] , діти залишилися мешкати разом з матір`ю [PERSON] , за місцем реєстрації за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Криворізької об`єднаної міської довідково-інформаційної служби «Нова-ком» №78 від 20.02.2020 року. З серпня 2014 року по теперішній час відповідач матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, діти перебувають на повному утриманні позивача, про що свідчить довідка про неотримання аліментів Саксаганського ВДВС м. Кривий ріг ГУЮ у Дніпропетровській області від 09.01.2020 №13.13-34/2466. Після припинення шлюбних відносин з відповідачем доньки мешкають разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] . Відповідач, не працює, виде аморальний спосіб життя, змінює постійно адресу свого мешкання, неодноразово погрожував забрати доньок до себе, у зв`язку з чим позивач змушена звернутися до суду з позовом. Ухвалою суду від 24 квітня 2020 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження (суддя Хомініч С.В.). За результатами повторного автоматизованого розподілу на підставі розпорядження заступника керівника апарату суду №597 від 13.07.2020 року матеріали справи передано судді Гриню Н.Г.( а.с.48-49). Позивач у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач до суду не з`явився, причини неявки суду не відомі, відзиву та заяв не надходило. Представник третьої особи\~служби у справах дітей виконавчого комітету Покровської районної у місті ради у судове засідання не з`явилась, від представника було надано висновок виконкому Покровської районної в місті ради, як органу опіки та піклування щодо доцільності визначення місця проживання малолітніх дітей разом з матір`ю [PERSON] . Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України,\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно вимог\~ст. 280 ЦПК України\~суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання, не повідомив причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. Так, судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі 28.02.2009 року, про що свідчать копія свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . ( а.с. 9). 30 грудня 2016 року позивач [PERSON] уклала повторно шлюб де змінила прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с.13) 03.06.2015 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано відповідно до рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області. ( а.с. 10). Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей (а.с. 11, 12). Діти проживають з позивачем за адресою [ADDRESS] та знаходиться на утриманні позивача. Згідно з висновку Виконкому Покровської районної в місті ради, як органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , орган опіки вважає за доцільне проживання малолітніх дітей з матір`ю - [PERSON] , [INFO] . Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст.5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР(475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Зазначене підтверджується правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові № 757/11568/15-ц від 14 грудня 2016року, яка згідно зі ст. 360-7ЦПК Україниє обов`язковою для всіх судів України. Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Мамчур проти України, № 10383/09, ЄСПЛ від 16 липня 2015 року). Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Одночасно, при вирішенні спору, суд не враховує принцип, висловлений у п. 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної асамблеї ООН 29.11.1959 року, яким передбачено, що дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і в будь-якому випадку в атмосфері кохання та морального і матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена з матір`ю, виходячи з наступного. У своїй постанові від 17.10.2018 за результатами розгляду цивільної справи №402/428/16-ц, Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14.12.2016 у справі № 6-2445цс16 та від 12.07.2017 у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саместатті 161 СК Українита принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Зокрема Палатою Верховного Суду встановлено, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. А тому, встановлено, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Положеннями частини 1статі 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У зв`язку з викладеним, і виходячи першочергово з інтересів дітей, враховуючи що відповідач відзиву на позовну заяву не надав, а позивач має всі умови для комфортного проживання та розвитку дітей, суд приходить до висновку про задоволення позову. Згідно частини 1статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Outcome: approved