Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до ТОВ «Краснолиманське» про встановлення факту звільнення, зобов»язання внести до трудової книжки відомості про звільнення і видати трудову книжку. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що з відповідачем по справі перебувала у трудових відносинах з 12.01.2010 року, що підтверджується копією трудової книжки. Починаючи з 3 кварталу 2014 року ТОВ «Краснолиманське» припинило здійснювати виплату заробітної плати, з того часу фактично не працює, керівництво відсутнє. 14.01.2015 року вона звернулась із заявою на ім»я директора ТОВ «Краснолиманське» про звільнення її з підприємства за згодою сторін. Вказаний лист був їй повернутий з приміткою «підприємство не працює».У зв»язку з тим, що відповідачем не виплачена йому заборгованість по заробітній платі, не видало належним оформлену трудову книжку, просить встановити факт її звільнення з ТОВ «Краснолиманське» з 14.01.2015 року за власним бажанням відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв»язку з порушенням власником законодавства про працю, зобов»язати відповідача внести запис до трудової книжки, видати трудову книжку та сплатити заборгованість по заробітній платі. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що позивачем пропущено передбачений ст. 233 КЗпП України тримісячний строк для звернення до суду, оскільки з моменту про дізнання про порушення своїх прав пройшло понад 1 року. Позивачем образно спосіб захисту встановлення факту звільнення, такий, що не передбачений у ст. 16 ЦК України та не доведено факт порушення з боку відповідача трудових прав [PERSON]. Окрім того, підприємство знаходиться у стані не переробної сили, що підтверджується Сертифікатами Торгово-промислової палати України, по факту незаконного захоплення підприємства відкрито кримінальне провадження. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема з наданої трудової книжки , яка була видана на підставі наказу про видачу трудової книжки від 24.12.2015 року та акту прийома-передачі позивачка перебувала у трудових відносинах з відповідачам ТОВ «Краснолиманське», де з 12.01.2010 року працювала на посаді інженера по охороні праці ( а. с. 8-9,119-120). З 05.09.2014 року підприємство перебуває у стані не переробної сили, відбулося захоплення адміністративних будівель ДП «ВК «Краснолиманське», а також заволодіння чужим майном шляхом обману у великих розмірах. За фактом озброєного нападу на територію ДП « ВК «Краснолиманська» відкрите кримінальне провадження № 12014050000000546, правова кваліфікація ст. ст. правова кваліфікація ст. ст. 341, 356, ч. 3 ст. 289, ч. 5 ст. 191 та ч. 3 ст. 190 КК України ( а. с. 31-74). Торгово-промисловою палатою України засвідчено настання форс-мажорних обставин Товариству з обмеженою відповідальністю « Краснолиманське» при здійсненні господарської діяльності на території м. Родинське Донецької області. Початок дій форс-мажорних обставин ( обставин не переробної сили) з 01.10.2014 року ( а. с. 100). Як вбачається з матеріалів справи позивачем надіслану на адресу відповідача заяву про звільнення за згодою сторін . Вказаний лист був йому повернутий з приміткою «підприємство не працює» ( а. с. 5). Судом встановлено, що на момент розгляду справи, що позивач працює в ДП «ВК «Краснолиманська» з 15.01.2015 року на посаді інженера по охороні праці тимчасово , актом прийому-передачі позивачці видана трудова книжка серії АВ № 661410 ( а.с.116-120) Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка просить встановити факт її звільнення з підприємства саме за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, тобто у зв»язку з порушенням власника законодавства про працю. При цьому позивачкою зазначено, що відмова керівництва видати їй трудову книжку та внести до неї відповідні записи на підставі її заяви про звільнення розцінюються як порушення власником законодавства про працю. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року « Про практику розгляду судами трудових спорів» при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Позивачка не надала доказів, що засвідчують наявність згоди відповідача на анулювання домовленості щодо його звільнення за п. 1 ст. 36 КЗпП з 15.01.2016 року. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов»язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП. Тобто на власника покладається обов»язок в останній день роботи ( цей же день є днем звільнення, він же зазначається в заяві про звільнення і в трудовій книжці як день звільнення) видати працівникові належно оформлену трудову книжку. Невидача належно оформленої трудової книжки при дотриманні відповідної процедури звільнення, передбаченої нормами трудового законодавства суд розцінює як порушення трудових прав працівника. \~\~\~\~За змістом\~ст. 38 КЗпП України\~працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3\~ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1\~ст. 38 КЗпП України. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~При цьому, суд зазначає, що для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника. Відповідно до ст.. 38 КЗпП власник зобов»язаний звільнити працівника за власним бажанням у строки, які вказав сам працівник, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю або умови колективного чи трудового договору. День звільнення визначається самим працівником, оскільки причина звільнення вважається поважною і роботодавець не має права затри¬мувати працівника у будь-який спосіб. При цьому суд зазначає, що відмовити працівникові у звільненні за власним бажанням роботодавець також не має права. Позивач як в позовній заяві, так і в судовому засіданні зазначає, що трудові відносини з відповідачем фактично припинені з 15 січня 2015 року і цю обставину підтвердив в судовому засіданні представник відповідача. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач просить встановити факт звільнення її з підприємства з 15.01.2015 року саме за згодою сторін. В даному випадку, ототожнення позивачкою таких понять як факт звільнення і факт припинення трудових відносин, за думкою суду, є помилковим. Поняття припинення трудового договору характеризує стан трудового договору між власником і працівником є необхідним переважно у випадках, коли роботодавець фактично є відсутнім або припинив свою господарську діяльність, зокрема у випадку ліквідації підприємства, без фактичного звільнення працівника, раптового виїзду роботодавця-фізичної особи за кордон без попереднього звільнення працівника, а термін « звільнення з роботи» характеризує стан працівника, передбачає собою дотримання певної процедури розірвання трудового договору. Як вбачається з матеріалів справи, пояснень представника відповідача в судовому засіданні, роботодавець фактично відсутній за своїм місцезнаходженням, зазначеному в Статуті, фактичним місцем ведення діяльності та розташування офісу, і цей факт зумовлений поважними причинами. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у ч. 2 ст. 16 ЦК України, якими можуть бути : 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дій, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення;5)примусове виконання обов»язку в натурі; 6)зміна правовід ношення; 7) припинення правовід ношення;8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди 9) моральної шкоди; 10)визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Зазначені вище положення закону не містить такого способу захисту цивільних прав і інтересів як «встановлення факту звільнення». Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, позивачка надіслала на підприємство заяву про її звільнення за угодою сторін, в судовому порядку просила встановити факт звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, тобто за порушення власником законодавства про працю, без дотримання відповідної процедури. Враховуючи, що процедура звільнення за згодою сторін, зокрема отримання такої згоди з боку відповідача не була доведена позивачкою в судовому засіданні, не був доведений і факт звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України за порушення роботодавцем трудових прав працівника, незважаючи на то, що фактичне припинення трудових відносин мало місце і це не заперечується представником відповідача в судовому засіданні , а позивачкою невірно обраний спосіб захисту своїх прав, не ставилось питання про встановлення факту перебування у трудових відносин та припинення трудових відносин,суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині встановлення факту звільнення. Позовні вимоги в частині зобво»язання відповідача видати належним чином оформлену трудову книжку задоволенню не підлягають, оскільки дана вимога є похідною, а факт припинення трудових відносин не підтверджений процесуальним рішенням суду. Доводи представника відповідача про сплив позовної давності суд не приймає до уваги за наступними підставами. Реалізація права на судовий захист невід»ємно пов»язана зі строками, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Основним нормативним актом, що регулює строки звернення до суду про вирішення спорів у порядку цивільного судочинства, є Цивільний кодекс України, який установлює інститут позовної давності і містить положення щодо часових меж, упродовж яких особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. У частині першій статті 233 КЗпП передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць у справах про звільнення; три місяці- щодо порушення законодавства про оплату праці працівника має право звернутись до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Враховуючи вищевикладене, зокрема той факт, що позивачкою невірно обраний спосіб захисту своїх прав, факт перебування та факт припинення трудової діяльності не встановлено процесуальним рішенням , суд приходить до висновку про відмову в позові саме з підстав його необґрунтованості. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed