Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що згідно з договором дарування від 18 травня 2011 року позивач є власником 14/25 частин будинку [ADDRESS]. Відповідач по справі [PERSON] зареєстрований в будинку з 13 березня 2007 року, але фактично ніколи не проживав в зазначеному будинку, адреса фактичного проживання його позивачу невідома. З 13 березня 2007 року по теперішній час відповідач фактично не проживає та не виявляє бажання проживати за місцем своєї реєстрації. У будинку відсутні речі відповідача. За весь період часу відповідач не робив жодної спроби вселитися в зазначений будинок та не сплачував комунальні послуги, все це свідчить про те, що відповідач втратив інтерес до зазначеного житла. Позивач, пославшись на ст. ст. 71, 72 ЖК України, просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з»явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Оскільки у справі достатньо доказів для встановлення прав та взаємовідносин сторін та враховуючи те, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, відповідно до ст. 224 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Заслухавши пояснення позивача, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що згідно з договором дарування частки житлового будинку від 18 травня 2011 року позивач [PERSON] є власником 14/25 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудою [ADDRESS], право власності зареєстровано за №32740513 в КП «ВМБТІ» 31 травня 2011 року (а.с. 6-7). Згідно з довідкою комітету мікрорайону «Пирогово» від 26 грудня 2016 року за №2428, [PERSON] дійсно зареєстрований за адресою: [ADDRESS] але за місцем реєстрації не проживає з 13 березня 2007 року по даний день (а.с. 8). Таким чином, в судовому засіданні встановлено факт не проживання відповідача [PERSON] за вищезазначеною адресою. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст. 391 ЦК України). Згідно ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, а такий строк встановлюється ст. 71 ЖК УРСР та складає 6 місяців відсутності в житловому приміщенні без поважних причин, провадиться в судовому порядку. Поважні причини відсутності відповідачів, які перелічені в ст. 71 ЖК України, відсутні. З огляду на вищенаведене, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а відтак підлягають задоволенню. Судові витрати за проханням позивача [PERSON] залишити за нею. На підставі викладеного,

Outcome: approved