Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим\~ приміщенням. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що\~ їй\~ згідно свідоцтва\~ про право власності на квартиру належить квартира за адресою [ADDRESS]. Відповідачка [PERSON], [INFO], є зареєстрованою в зазначеній квартирі і з 16 вересня 2014 року до сьогоднішнього дня не приймає участі у витратах на утримання квартири. На даний час відповідачка не проживає в квартирі вже більше 2 років, що підтверджується Актами обстеження її фактичного проживання за вказаною адресою. Так як вона не проживає у квартирі, однак залишається там зареєстрованою, вона змушена за неї сплачувати витрати по утриманню житла, не може виробити субсидію (отримала відмову через те, що відповідачка в неї зареєстрована), добровільно знятись з реєстраційного обліку вона не бажає, тому через представника змушена звернутися до суду. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю з підстав, які викладені у позовній заяві. Позов просила задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, подала заяву про слухання справи у її відсутності. Вислухавши пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задоволити з наступних підстав. Згідно з свідоцтва про право особистої власності від 21.09.1995р., виданого Виконавчим комітетом Дрогобицької\~ міської ради\~ народних депутатів вбачається, що квартира\~ [ADDRESS] належить [PERSON]\~ на праві особистої власності. Факт не проживання відповідача у спірній квартирі підтверджується Актом про відсутність (не проживання) особи за місцем реєстрації\~ від 16.12.2015р., складеного\~ представниками ОК «Полонина», згідно якого [PERSON] у квартирі [ADDRESS] з 16 вересня 2014р.\~ по день обстеження\~ не проживає. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою за змістом ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ч. 4 ст. 156 ЦК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу. Відповідно до ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права і обов'язки. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї ( в тому числі колишній член сім'ї) власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Жодних доказів того, що відповідач робила спроби вселитися в спірне житло, якими можуть бути її звернення до правоохоронних органів, органів прокуратури про усунення перешкод у користуванні квартирою та інші докази суду не надано. Поряд з цим, саме лише твердження відповідача про те, що позивачка перешкоджала їй повноцінно користуватись єдиним житлом, судом не може братися до уваги як належний доказ, адже відповідно до\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а доводи відповідачки ґрунтуються лише на словах. Рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 4\~ст. 10 ЦПК України\~суд сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснював особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджував про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяв здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до пункту 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Відповідно до\~ст. 212 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Беручи до уваги наведене та те, що відповідач добровільно залишила спірне житло, має інше постійне місце проживання, суд приходить до висновку про те, що такі її дії свідчать про відсутність інтересу до вказаного житла. Окрім цього, будь-яких доказів щодо наявності домовленостей щодо порядку користування квартирою між позивачкою як власником житла та відповідачкою, на даний час колишнім членом сімї, не здобуто, а з наданих доказів вбачається, що вона самостійно залишила квартиру і протягом тривалого часу не намагалася вселитись, тому її слід визнати такою, що втратила право користування спірною квартирою. Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст.88 ЦПК України з відповідача слід стягнути в користь позивача сплачений судовий збір.

Outcome: approved