Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона є власником будинку [ADDRESS] . В зазначеному будинку з 1996 року зареєстрована відповідач по справі [PERSON] , яка не проживає за місцем реєстрації з 1997 року по теперішній час. Відповідач не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в будинку не має. Добровільно з реєстрації не знімається, що обмежує позивача у її праві на вільне володіння, користування та розпорядження належним їй майном, у зв`язку з чим позивач просила визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратив право користування житловим приміщенням за вказаною адресою. Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду цивільної справи повідомлялись належним чином. Від позивача надійшла заява з проханням розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Від відповідача жодних заяв або доказів поважності своєї неявки до суду не надходило. З урахуванням ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст. 223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. На підставі ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за умови належного повідомлення відповідача про дату, час та місце судового засідання, неявки останнього в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, неподання ним відзиву і якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням зазначених вимог Закону, суд вбачає за можливе розглянути справу без відповідача і винести заочне рішення. Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених вимог, дослідивши матеріали справи і докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне: Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 11 січня 1997 року є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування ААВ № 385796 від 11.01.1997 року, посвідченого державним нотаріусом першої Добропільської Державної нотаріальної контори Молодняк О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 57 (а.с. 36). Право власності позивача на зазначену квартиру підтверджується також копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 35). В належному позивачу будинку зареєстрована відповідач [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією домової книги (а.с. 10-16), а також відповіддю Відділу реєстрації Добропільської міської ради Донецької області № 16-19/575 від 24.05.2019 (а.с. 22). Згідно характеристики від 13.05.2019 року, [PERSON] , 1967 року народження, не проживає за адресою: [ADDRESS] , з 1997 року (а.с. 17). Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до закону 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплені принципи непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до Закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-709цс16 Факт реєстрації відповідача у належному [PERSON] будинку обмежує її права як власника розпоряджатись цим майном на свій власний розсуд. За ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового чи майнового права або інтересу. Позивач просить суд визнати відповідача такою, що втратила право користування належним їй житлом. Ці позовні вимоги відповідають нормам житлового законодавства. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. З урахуванням сукупності досліджених доказів, суд приходить до висновку, що [PERSON] втратила право користування житловим приміщенням, оскільки фактично в ньому не проживає понад 1 рік, не бере участі в утриманні будинку шляхом оплати комунальних послуг. Вказане безсумнівно порушує права позивача у користуванні житловим приміщенням. Тому заявлені позовні вимоги підлягають повному задоволенню. Згідно п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема, як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сплачений позивачем судовий збір у розмірі 768,40 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved