Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-21 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що вказана квартира належить їй на праві приватної власності. [PERSON] є чоловіком матері позивача, [PERSON] , та зареєстрований за адресою проживання у належній позивачу квартирі, однак ніякої частки у праві власності на квартиру він не має та з 2009 року у ній не проживає. Його речі, документи або інше майно у квартирі відсутні. Відповідач не несе витрат по сплаті комунальних платежів за утримання квартири, якою взагалі не цікавиться. Матір позивача, [PERSON] , звернулася до суду із позовом про розірвання шлюбу із [PERSON] . Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 16 вересня 2020 року відкрито провадження у цій цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, яким роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. Копію вказаної ухвали з копією позовної заяви та доданими до неї документами відповідачем та третьою особою, [PERSON] , отримано 07.10.2020 р. Третя особа [PERSON] копію вказаної ухвали з копією позовної заяви та доданими до неї документами отримала 05.12.2020 р. Позивач [PERSON] копію ухвали про відкриття провадження отримала 30.10.2020 р. Заяв по суті справи від сторін не надійшло. Відповідач не використав право на подання відзиву. Таким чином, суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що за договором купівлі - продажу від 28 травня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Біляєвим В.О., та зареєстрованого у реєстрі за № 3492, [PERSON] придбала на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] . Рішенням Київської міської ради від 01.06.2017 №419/2641 «Про перейменування проспекту у місті Києві» проспект Генерала Ватутіна у м. Києві було перейменувано на проспект Романа Шухевича. 03 лютого 2018 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , що був зареєстрований Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 161, після чого змінила прізвище на [PERSON] . Окрім позивача, [PERSON] , за адресою проживання у вказаній квартирі також зареєстровані: [PERSON] , мати позивача, та [PERSON] та [PERSON] . 23 жовтня 1996 року [PERSON] та [PERSON] було за укладено шлюб, який зареєстровано Хмельницьким міським відділом реєстрації актів громадянського стану та зроблено актовий запис № 1535. Після реєстрації шлюбу дружина змінила прізвище на [PERSON] . Факт реєстрації місця проживання відповідача, [PERSON] , [INFO] , у належній позивачу на праві приватної власності квартирі за адресою: [ADDRESS] , підтверджується відомостями електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА». Згідно з актом від 17.06.2020 р., завіреним головою ЖБК «Хімік-5», [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований у [ADDRESS] , за місцем реєстрації не проживає з 2009 року, про що підтверджують сусіди. Нормами ст. 41 Конституції України, ст. 321 Цивільного кодексу України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні; право приватної власності є непорушним. За ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За змістом ч. 2 ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. За нормою ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В ході розгляду даної справи, на підставі належних, допустимих та достовірних доказів судом встановлено, що відповідач у строк понад один рік не проживає у житловому приміщенні, яке належить позивачу на праві приватної власності. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу(групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що відповідач понад один рік без поважних причин не проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] , тому підстави збереження цього жилого приміщення за [PERSON] відсутні, що є підставою для задоволення позову [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Враховуючи наведене та

Outcome: approved