Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду за захистом своїх прав мотивуючи свої вимоги тим що, відповідач [PERSON] позичив у позивача грошові кошти у сумі 35000 доларів США 21 жовтня 2018 року. Цей факт засвідчено розпискою, яка додається до справи. Відповідно до договору строк повернення за вимогою протягом 3-календарних днів. Також за домовленістю встановлено та відображено в розписці, зобов`язання сплачувати позичальником щомісячно відсотки за користування коштами в розмірі 5%. Протягом усього часу відповідачем було сплачено 1700,00 грн. (що еквівалентно 340 доларів США) та 300 доларів США. На час подання позовної заяви кошти не повернуті, окрім зазначених вище 640 доларів США. 15 липня 2019 року позивачем було направлено вимогу на повернення боргу, тобто боржник мав повернути усю суму разом з відсотками до 20 липня 2019 року. Відповідач на повідомлення позивача не відреагував. 26 липня 2019 року позивачем на ім`я відповідача було направлено вимогу про досудове врегулювання спору. Однак, відповіді не отримано. Тому позивач просив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] позикові кошти в розмірі 260 110 доларів США., з яких 35000 доларів США - сума боргу за договором позики, та 225110 доларів США - відсотки за користування позикою., понесені судові витрати в розмірі 20 489, 20 грн. , з яких судовий збір 9989, 20 грн. та 10500 грн. - оплата послуг адвоката. Від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи у відсутності позивача та представника позивача та підтримання вимог позову. В судове засідання відповідач не з`явився, про час та місце розгляду справи був попередженим належним чином, причини неявки суду невідомі. Враховуючи відсутність заперечень позивача, суд ухвалив, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд дослідивши матеріали справи та зібрані в ній письмові докази, приходить до висновку що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Стаття 1047 ЦК України визначає що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Стаття 1048 ЦК України визначає що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. За правилами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з матеріалів справи, 21.10.2008 року відповідач [PERSON] отримала у борг від [PERSON] суму в розмірі 35 000 дол. США (тридцять п`ять тисяч), та зобов`язався їх повернути за вимогою протягом 3-х календарних днів, що підтверджується відповідною письмовою розпискою. Також згідно даної письмової розписки відповідач [PERSON] зобов`язався сплачувати щомісяця відсотки за користування позикою в розмірі 5 %. На виконання умов договору позики відповідачем було повернуто позивачу 1700,00 грн. (що еквівалентно 340 доларів США) та 300 доларів США. 15 липня 2019 року позивачем було направлено вимогу на повернення боргу, тобто боржник мав повернути усю суму разом з відсотками до 20 липня 2019 року. Відповідач на повідомлення позивача не відреагував. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Отже, у визначений договором строк повернення коштів, відповідач свої зобов`язання не виконав, чим порушила права позивача і які підлягають захисту в судовому порядку, шляхом стягнення основної суми боргу в розмірі 260 110 доларів США., з яких 35000 доларів США - сума боргу за договором позики, та 225110 доларів США - відсотки за користування позикою., понесені судові витрати в розмірі 20 489, 20 грн. , з яких судовий збір 9989, 20 грн. та 10500 грн. - оплата послуг адвоката. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Стаття 81 ЦПК України визначає що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати суд покладає на відповідача. Відповідно до ст.ст. 15, 16, 526, 625, 1046, 1047, 1048 ЦК України, та

Outcome: approved