Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності на квартиру. Після смерті поивача її правонаступники [PERSON], в інтересах якого діє опікун [PERSON], а також [PERSON] звернулись до суду з уточненими позовними заявами до [PERSON], посилаючись на те, що 30.10.2014 року померла [PERSON] Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 16.11.2015 року вони визнані правонаступниками та допущені до участі у справі. Після виїзду [PERSON] за кордон до США та одруження [PERSON], який після цього став проживати окремо, їх матір [PERSON] залишилася проживати сама в [INFO], яка належала їй на підставі Договору купівлі-продажу від 11.03.2001 року. Ця квартира була єдиним житлом [PERSON], в якому вона могла проживати, оскільки іншого нерухомого майна (житла) в неї не було. [PERSON] провідував [PERSON] зрідка, його сестра [PERSON] після виїзду до США також рідко приїздила до неї, спілкуючись в більшості випадків телефоном. На час подачі [PERSON] позовної заяви їй виповнилось 74 роки, стан її здоровя був не найкращім, починаючи з 2009 року її здоровя постійно погіршувалось: 27.11.2009 року вона поставлена на облік в ПОКОД з діагнозом «Рак шийки матки T1N0М0» та вже на початку грудня 2009 року її прооперували та вона перебувала стаціонарному лікуванні в ПОКОД до кінця грудня 2009 року. Після виписки і до останніх днів [PERSON] знаходилась під суворим наглядом лікаря-онколога ПОКОД та постійно проходила лікування. Вказана вище хвороба сприяла зниженню імунітету внаслідок чого, вона почала частіше хворіти. Так, з 17.08.2010 року по 06.09.2010 року [PERSON] госпіталізували до Полтавського обласного клінічного кардіологічного диспансеру з діагнозом: ІХС: стабільна стенокардія ФК II, дифузний кардіосклероз СНІ, фк ІІ, Гіпертонічна хвороба II ст. з правобічною рефлекторною недостатністю, цефалічний синдром, лікворно-венозна дистензія, поліп жовчного міхура, хронічний холецистит стадія ремісії, сольовий діатез. З 21.02.2011 року по 07.03.2011 року [PERSON] госпіталізовано до Полтавської обласної клінічної лікарні ім. М.В. Скліфосовського з діагнозом: сечокамяна хвороба - хронічний цистит, камінь сечового міхура. Вказані хвороби негативно вплинули на її стан здоровя, та так, що за її словами інколи вона навіть не могла сама ходити без сторонньої допомоги. Також посилались в своїх позовних заявах на те, що приблизно у 2010 році [PERSON] познайомив її зі знайомим [PERSON] Спочатку у них склались гарні та дружні відносини, відповідач приходив провідував і спілкувався з нею, потім після спливу певного часу почав допомагати по господарству, після чого бачачи її частково безпорадний стан та самотність запропонував надавати їй допомогу у харчуванні, здійснювати за нею догляд та виконувати хатню роботу постійно. Спочатку як розповідала [PERSON] вона відмовлялась а потім прийняла його допомогу. Наприкінці літа 2013 року [PERSON] запропонував їй виконувати хатню роботу, здійснювати утримання та догляд за нею довічно, взамін чого вона перепише йому квартиру № 70, що розташована в місті Полтаві по вул. Леніна в буд. № 85. Оскільки син [PERSON] практично не здійснював за нею догляд, а донька [PERSON] була за кордоном, у вересні 2013 року [PERSON] уклала Договір, за умовами якого як вона вважала та їй було повідомлено під час укладення договору, відповідач буде забезпечувати її довічним утриманням та доглядом до смерті. У нотаріуса під час укладення Договору дарування зі слів [PERSON] його копії їй не надали, зі змістом Договору не ознайомлювали, як їй повідомив Відповідач - про умови щодо довічного догляду та утримання вони домовились, а зараз необхідно лише нотаріально оформити їхню домовленість. Починаючи з вересня 2013 року [PERSON] постійно скаржилась на Відповідача, оскільки останній почав все менше й менше, а починаючи з листопада 2013 року взагалі перестав до неї навідуватись та допомагати по господарству не кажучи вже про матеріальну допомогу. Вона була особою похилого віку, перенесла тяжкі хвороби, які негативно вплинули на її здоровя, то потребувала догляду, допомоги і в свою чергу матеріального забезпечення. Оскільки відповідач перестав доглядати за [PERSON] та допомагати їй матеріально, вона звернулась за допомогою по догляду до племінниці [PERSON], яка після постійно провідувала та підтримувала її, допомагала їй матеріально. В квітні 2014 року [PERSON] була госпіталізовано до 5-ї міської клінічної лікарні м. Полтави, з діагнозом отруєння газом. Після проведення лікування її виписали додому, де як виявилось, не стало паспорта та документів на квартиру. Цього ж дня до неї навідався й відповідач [PERSON], який у розмові повідомив, що [ADDRESS] є його власністю і він збирається найближчим часом її продати. Наступного дня [PERSON] разом з племінницею [PERSON] пішли на прийом до депутата Полтавської міської ради за допомогою. В липні 2014 року депутат Полтавської міської ради повідомив, що за його депутатським зверненням порушено кримінальне провадження, в ході проведення якого встановлено, що [ADDRESS] подарована безоплатно [PERSON] згідно Договору дарування від 20 вересня 2013 року. Після отримання вказаної інформації, вони невідкладно звернулись за консультацією до юриста де їм повідомили, що за умовами Договору дарування особа, що подарувала річ (дарувальник) не має права на матеріальні блага з боку особи якій ця річ подарована, а довічним утриманням та доглядом особа забезпечується шляхом укладення Договору довічного утримання. Крім того, в уточнених позовних заявах зазначили, що [PERSON] повідомляла в своїй позовній заяві при зверненні до суду, що укладений Договір дарування порушував її права та інтереси, а також порушує права та інтереси позивачів, оскільки, в силу похилого віку та стану здоровя, в силу своєї безпорадності, укладаючи Договір дарування, вона мала на меті перехід у власність Відповідача квартири, яка була її єдиним житлом після смерті, і лише за умови довічного утримання, але якби не помилка в правовій природі правочину, його правових наслідках то спірний договір вона б не укладала. Фактично ключі від квартири відповідачу [PERSON] не передавала - реєстрації свого місця проживання не змінювала. Комунальні платежі в тому числі і рахунки по комунальним платежам до теперішнього часу зареєстровані за нею, та їх сплату вона проводила з самого початку свого проживання та аж до самої смерті. Аналіз вищевикладених обставин свідчить про те, що укладаючи Договір дарування 20.09.2013 року [PERSON] помилилася щодо обставин які мають істотне значення, а саме помилилась щодо правової природи правочину та прав і обовязків сторін за договором, оскільки мала на меті отримання від [PERSON] перш за все догляду довічно та матеріальної допомоги і не мала наміру безоплатно відчужувати квартиру сторонній людині. Більше того, як їй пояснили під час надання юридичної консультації, що процедура укладення договору дарування потребує певного часу для підготовки відповідних документів та збирання довідок, але як вона розповідала жодних довідок, висновків шодо вартості майна вона не замовляла. З наведених підстав просили суд задовольнити позови, визнати недійсним договір дарування та визнати за ними право власності на квартиру. В судове засідання позивачі [PERSON], в інтересах якого діє опікун [PERSON], та [PERSON] не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином згідно з вимогами ч. 5 ст. 75 ЦПК України, відповідно до якої вручення судової повістки представникові особи, яка бере участь у справі, вважається врученням повістки і цій особі. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] надала до суду заяву, в якій просила проводити розгляд справи у її відсутність. За таких обставин суд вважає можливим розглянути справу без участі позивачів та третьої особи на підставі наявних даних. Представник позивачів в судовому засіданні позовні заяви підтримав з викладених в них підстав. Крім того пояснив суду, що після укладення договору дарування [PERSON] продовжувала проживати в квартирі, сплачувала комунальні платежі. Наскільки йому відомо останні три місяці до смерті вона не проживала в квартирі, а жила у [PERSON] [PERSON], що вона мала намір укласти договір довічного утримання, а не договір дарування, на думку представника позивачів підтверджується тим, що фактично передача квартири не відбулась, відповідач забезпечував її доглядом, після оформлення договору дарування вона була зареєстрована в квартирі. Тобто фактично [PERSON] помилилась при укладенні договору, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання. Їй не було розяснено, що то за договір, копія договору вручена не була. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі, посилаючись на те, що батько познайомив його з [PERSON], який був плиточником. Через деякий час [PERSON] попросив його доглянути за матірю [PERSON] Він за кожним дзвінком приїжджав та допомагав їй, позичав гроші, оплачував лікування. Десь через два роки після того, як він почав за нею доглядати, [PERSON] сказала, що хоче подарувати йому квартиру та оформила договір дарування. Він дійсно і після цього продовжував за нею доглядати, не заперечував, що вона продовжувала проживати в подарованій квартирі. Коли [PERSON] отруїлася газом, то знаходилась в лікарні не тиждень, а два місяці, протягом цього часу він придбавав їй німецькі ліки, доглядав її. В лікарні він познайомився з онукою [PERSON] [PERSON], в неї були погані відносини з матірю [PERSON], оскільки та її покинула в три роки. Також там він познайомився з [PERSON], яка розповіла про це [PERSON] [PERSON] зверталась до нього щоб він передав їй десять тисяч доларів, тоді вона не буде з ним судитися за квартиру, але він відмовився. В подальшому [PERSON] звернулась до депутата міської ради, та за депутатським зверненням міліцією була проведена перевірка, слідчий приходив до бабусі відбирати пояснення щодо квартир, але та його погнала та відмовилась писати жодні пояснення проти відповідача. Син [PERSON], доки був осудний, сам писав заяву в міліцію, що в нього немає претензій стосовно квартири. В подальшому бабусю перевезли додому до [PERSON], яка не дозволяла йому побачитись з [PERSON], та десь через три місяці вона померла. Крім того, допитаний в судовому засіданні у якості свідка згідно зі ст. 184 ЦПК України відповідач [PERSON] суду також пояснив, що познайомився з [PERSON] приблизно 5 років тому, у 2010 чи 2011 році. Вона проживала постійно сама в спірній квартирі, окрім останніх трьох трьох з половиною місяців, коли її забрали додому до [PERSON] Він постійно привозив їй їжу, відвозив її куди було потрібно, спілкувався з нею, зустрічався з нею біля двох разів на тиждень, як до так і після оформлення договору дарування, тобто весь час поки вона була вдома. Крім того вона телефонувала йому по кілька разів на день. Спочатку він став їй допомагати, оскільки про це попросив її син [PERSON], а десь через півроку просто так, оскільки вона була особою похилого віку. Не оспорював, що комунальні платежі сплачувала вона, іноді він. Після того, коли вона отруїлась газом навесні 2014 року, він приїхав до неї, квартира була зачинена, він побачив неподалік від її дому робочих на вишці, домовився з ними, вони залізли у вікно її квартири, вибили двері. Вона лежала на підлозі, оскільки отруїлась газом, в подальшому через отруєння знаходилась в лікарні біля двох місяців. Ключі в нього зявились вже після оформлення договору дарування, тобто приблизно за вісім місяців чи за один рік до смерті [PERSON] Договір дарування вони оформили в 2013 році, але [PERSON] дійсно продовжувала проживати в квартирі, він проти цього не заперечував. Вона говорила, що він їй допомагав, та що вона йому дарує квартиру. В нього були з [PERSON] нормальні людські стосунки. Він спілкувався з нею, доглядав, коли в неї виникло бажання, та вона подарувала йому квартиру. Приблизно через три тижні після виписки з лікарні, після знайомства з [PERSON], [PERSON] телефонувала та пропонувала йому, щоб він передав їй 10 тисяч доларів. Щодо комунальних рахунків, йому невідомо на кого вони оформлені, він особисто нічого не переоформлював до теперішнього часу. Він думає, що [PERSON] примусово забрали з квартири. Окрім того пояснив, що він доглядає і за своєю бабусею, також за необхідністю може допомогти сусідці похилого віку. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі, посилаючись на те, що [PERSON] та [PERSON] знайомі кілька років. Між ними склалися добрі людські стосунки, які виражались у спілкуванні, в тому що він її підвозив та іншому. Зауважив, що вік не є перешкодою для укладення договору дарування. Щодо відсутності у [PERSON] іншого житла, пояснив, що вона врешті і пішла зі свого житла до родичів, мабуть на це вона і розраховувала, коли оформлювала договір дарування. Після оформлення їй і не мав бути вручений екземпляр чи копія договору дарування, про це і не йдеться в його змісті. Якби був укладений договір довічного утримання тоді б вручили копію. Те, що [PERSON] доглядав її після укладення договору, не свідчить про недійсність договору, догляд здійснювався і до, і після оформлення договору, мабуть тому, що це було щире відношення. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] надала суду письмові пояснення (том 2, а.с. 60), в яких підтвердила, що 20.09.2013 року вона посвідчила договір дарування квартири 70, що знаходиться в м. Полтаві по вул. Леніна, буд. 85, укладений між [PERSON] та [PERSON] В письмових поясненнях послалась на те, що напередодні посвідчення цього договору, [PERSON] була в неї на консультації кілька разів. Спочатку сама, а наступного разу з [PERSON] Вона розяснила їй зміст та наслідки договорів довічного утримання та дарування квартири, а також заповіту, після чого [PERSON] висловила бажання укласти договір дарування квартири. Вона розяснила їй, що таких договір є безоплатним ї його укладення не повязане із виконанням обдаровуваним будь-яких дій майнового чи немайнового характеру на користь дарувальника зараз або в майбутньому. На питання нотаріуса чи не обмежена вона в дієздатності, чи укладення договору відповідає її інтересам, чи є її волевиявлення вільним і усвідомленим, чи умови цього договору зрозумілі, чи цей договір не приховує іншого правочину, а особливо, чи не примушують її укласти такий договір [PERSON] відповідала самостійно і без заперечень. Сумнівів, що [PERSON] не розуміє значення своїх дій чи не розуміє наслідків договору дарування в неї не виникло, у звязку з чим вона посвідчила договір дарування. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він є головою ЖБК «Магістраль», знав [PERSON] як мешканку квартири 70, відповідача він також знає. В спірній квартирі вона проживала з моменту придбання та до смерті, точніше за кілька місяців до смерті. Вона була пенсіонером, про те що їй допомагала дочка або син йому невідомо. Відомо що до вересня 2013 року декілька разів сусіди ходили з нею на пошту, сплачувати комунальні платежі. За весь час декілька разів вона не проживала в квартирі, вперше коли напустила газу в квартиру, потім ще була відсутня, з якої причини не відомо, думає що перебувала на лікуванні. Памятає, що якось вона стукала до себе в двері, чого та чи могла їх відкрити йому невідомо. Відповідач був присутній коли [PERSON], отруїлась газом, та коли її забирала швидка допомога, сказав, що він є її опікуном. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що донька [PERSON] [PERSON], проживаючи в США, перераховувала їй гроші, також їй допомагав [PERSON] поки в нього був нормальний стан здоровя. Щодо образу життя [PERSON] повідомила, що до отруєння газом в квітні 2014 року та сама спускалась сходами, ходила на базар, все собі з продуктів дозволяла та купувала, була в нормальному психічному стані. В квітні 2014 року їй зателефонувала [PERSON] та сказала, що її матір в лікарні через отруєння газом. Вона пришла до неї в пяту лікарню, де була її онучка [PERSON] На її запитання хто такий [PERSON], та відповіла, що він доглядає за бабусею та щоб вона не лізла. [PERSON] сам відвіз її додому після виписки з лікарні десь через тиждень. В подальшому на її запитання [PERSON] говорила, що не памятає куди їздила, та що підписувала. За домовленістю з [PERSON] вона в подальшому стала відновлювати документи [PERSON], потім за порадою [PERSON] перевела пенсію [PERSON] на картку, та розпоряджалась нею, оплатила за її згодою комунальні борги за рахунок пенсії, це було в 2014 році. Чому [PERSON] не повідомила свою доньку [PERSON], що [PERSON] за нею доглядає їй невідомо. Після отруєння газом в квітні 2014 року [PERSON] вже стала менше пересуватись. Останні два з половиною чи три місяці [PERSON] вже не підводилась, перебувала в неї вдома, де і померла. Вона перевезла [PERSON] до себе у звязку з тим, що якось вона прийшла до неї додому та не змогла потрапити в квартиру, потім попросила зайти до неї [PERSON], який також не потрапив в квартиру. В подальшому за допомогою МЧС вони відчинили двері та побачили, що [PERSON] лежить на підлозі, після цього вона вже не могла підводитись. Приблизно через два тижні свідок вирішила забрати її до себе додому, щоб було зручніше доглядати за нею. Щодо [PERSON] [PERSON] розповідала їй, що це знайомий [PERSON], що він приділяє їй увагу, лагодить якщо щось ламалося, наприклад, замок в двері, замінював їй дзеркало в серванті, привозив її з лікарні. Такого щоб [PERSON] не могла потрапити до себе в квартиру вона не памятає. Вже після того, як [PERSON] знаходилась в неї вдома, свідок не змогла потрапити квартиру [PERSON], зателефонувала [PERSON], який сказав, що якщо щось знадобиться він відчинить двері. Крім того свідок [PERSON] суду пояснила, що спілкувалась з [PERSON] з 2010 року з періодичністю біля одного разу на тиждень, телефоном спілкувалась частіше. У звязку з тим, що в 2012 році вона знаходилась у лікарні, протягом 2012 року вони стали спілкуватись менше. Допомагати [PERSON], а саме носити їй сумки з харчами вона почала з 2014 року. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він багато років знав [PERSON] Він іноді допомагав їй по господарству, встановлював кран, лагодив табуретку та інше. Вона проживала сама, наскільки йому відомо іншого житла в неї не було. Вона розповідала, що до неї ходять хлопці, щось приносять, що вони їй не потрібні. Він знає, що [PERSON] часто ходила до [PERSON], прибирала в неї, що вона відновлювала документи [PERSON] Щодо комунальних платежів сусіди особисто дали йому квитанції, які він передав [PERSON] Також пояснив, що [PERSON] була дуже охайною жінкою, вела активний спосіб життя, доглядала за собою та за порядком в квартирі. Вона стала потребувати сторонньої допомоги приблизно з початку літнього періоду 2014 року. За останні чотири роки до смерті [PERSON] він зустрічався з нею в магазині, вдома у племінниці, до якої [PERSON] ходила робити зачіску, також вона приходила до нього додому в гості, також зустрічав її на вулиці коли вона гуляла зранку. Суд не може прийняти як належний та допустимий доказ письмові пояснення, направлені до суду від імені [PERSON] за допомогою служби доставки «Нова Пошта», оскільки вказана особа не була допитана в суді у якості свідка з додержанням вимог, передбачених ст. 180-181 ЦПК України, у тому числі щодо належного встановлення особи, попередження про кримінальну відповідальність, приведення до присяги та розяснення процесуальних прав. Суд, заслухавши показання сторін, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові докази, що є в матеріалах справи, проаналізувавши надані докази, вважає, що позови [PERSON], в інтересах якого діє опікун [PERSON], та [PERSON] про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності на квартиру задоволенню не підлягають з наступних підстав. Суд встановив, що 20.09.2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір дарування, за яким [PERSON] безоплатно передає у власність [PERSON], а [PERSON] приймає у власність як дарунок квартиру 70, що знаходиться в м. Полтаві по вул. Леніна, буд. 85, що підтверджується ксерокопією договору дарування (том 1, а.с. 26). Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. З розяснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6\~листопада 2009 року №\~9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Суд враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену у справі № 6-202цс15 від 21.10.2015 року, відповідно до якої якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним. Вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров'я та потребу у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, тощо. Судом встановлено, що [PERSON] померла 30.10.2014 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (том 2, а.с. 83). У звязку з цим, вирішуючи питання про наявність чи відсутність з боку [PERSON] помилки на момент укладення договору дарування 20.09.2013 року суд виходить з встановлених в ході судового розгляду фактичних обставин справи, показань сторін, свідків, та наявних в матеріалах справи письмових доказів. Суд враховує те, що [PERSON] була особою похилого віку. В той же час згідно показань допитаних в судовому засіданні свідків, [PERSON] до квітня 2014 року (тобто до випадку отруєння газом) обходилась без сторонньої допомоги, сама виходила на прогулянки, в магазин та на ринок за продуктами харчування, здійснювала догляд за собою, навідувалась додому до своїх знайомих. У звязку з чим, з урахуванням показань сторін та свідків суд робить висновок, що [PERSON] станом на 20.09.2013 року вела досить активний як для свого віку спосіб життя, не потребувала за станом здоровя постійної сторонньої допомоги та в повній мірі усвідомлювала свої дії. Докази які б доводили зворотне позивачами або їх представником суду не надані. Оцінюючи додані до позовів у якості доказів ксерокопії документів із зазначенням лікарських діагнозів захворювань, які мала [PERSON], суд звертає увагу на зазначені в них періоди проходження стаціонарного лікування, а саме: з 2.12.2009 року по 25.12.2009 року, з 17.08.2010 року по 6.09.2010 року, з 21.02.2011 року по 7.03.2011 року (том 1 а.с. 5, 6, 7, том 2 а.с. 12). З урахуванням вказаних документів, показань сторін та свідків щодо образу життя та самопочуття [PERSON], суд дійшов висновку, що на час укладення договору дарування в 2013 році [PERSON] на стаціонарному лікуванні не перебувала, стан здоровя [PERSON] погіршився лише після квітня 2014 року до такої міри, що вона стала потребувати у зв'язку із цим постійного догляду й сторонньої допомоги. Суду не надані докази того, що наявні захворювання могли вплинути на неправильне сприйняття [PERSON] фактичних обставин правочину на момент його укладення, так само як не надані докази в обґрунтування доводів позовних заяв про погіршення самопочуття [PERSON], жодних клопотань з цього приводу в судовому засіданні не заявлено. Також, суд враховує показання сторін та свідків щодо того, що [PERSON] отримувала пенсію, крім того її донька [PERSON] перераховувала їй гроші, тобто що [PERSON] була в достатній мірі матеріально забезпечена. Крім того, суд враховує, що оспорюваний договір дарування укладений в вересні 2013 року, в той час як фактично відповідач [PERSON] з власної ініціативи та безоплатно здійснював догляд за [PERSON], починаючи з 2010 року, що не оспорювалось в судовому засіданні позивачами та їх представником, та підтвердилось показаннями свідків з боку позивачів. Той факт, що після оформлення договору дарування квартири, [PERSON] фактично продовжувала проживати в ній за згодою відповідача [PERSON], та що комунальні рахунки були оформлені на неї, сам по собі за відсутності інших обєктивних причин в сукупності (таких як стан здоровя дарувальника, потреба за станом здоровя сторонньої допомоги, потреба матеріальної допомоги та постійного догляду), не може бути підставою для визнання недійсним договору дарування квартири у звязку з його укладенням замість договору довічного утримання внаслідок помилки. Вивчивши всі надані суду докази, суд вважає, що позивачами не доведено, що з боку [PERSON] дійсно мала місце помилка на момент укладення договору дарування. Також суд враховує, що договір дарування від 20.09.2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладений з додержанням вимог щодо його змісту, форми та порядку оформлення. Перед його укладенням [PERSON] кілька разів прибувала на консультацію до нотаріуса, що підтверджується письмовими поясненнями нотаріуса [PERSON], їй були розясненні наслідки укладення договору дарування, а також його відмінності з договорами довічного утримання, а також заповітом, та що після цього [PERSON] висловила бажання оформити договір дарування. Крім того, судом не можуть бути визнані належними та допустимими доказами недійсності договору дарування копія повідомлення, рапорт дільничного інспектора міліції та ксерокопії протоколів допиту осіб в межах виконання дільничним інспектором окремого доручення по факту скоєння шахрайських дій відносно [PERSON] (том 1, а.с. 16, том 2, а.с. 6-10), оскільки позивачами або представником позивачів не надані суду відомості щодо стану та наслідків проведення досудового розслідування за даним фактом або притягнення винних осіб до відповідальності, жодних клопотань з цього приводу, утому числі щодо витребування доказів, в судовому засіданні також не заявлено. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.ч.1, 2 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, як беруть участь у справі. Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи, сторонам під час розгляду справи було розяснено їх права та обовязки, а також положення щодо змагальності процесу та необхідності надання доказів на підтвердження своїх доводів, сторонам, зокрема позивачам та їх представнику, було надано всі можливості для заявлення необхідних клопотань та надання доказів, що підтверджується матеріалами справи та журналами судових засідань. Разом з тим, суд встановив, що позивачі не навели суду достатніх конкретних доводів та доказів того, що договір дарування квартири 20.09.2013 року був укладений [PERSON] за наявності помилки, а саме неправильного сприйняття нею на момент укладення договору фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, та не надали суду жодних належних доказів на спростування доводів відповідача, представника відповідача, а також третьої особи про те, що укладення договору дарування квартири відповідало дійсному волевиявленню [PERSON] За таких обставин суд встановив, що позовні вимоги є необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають. На підставі викладеного, ст..ст. 203, 229, 717 ЦК України, п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6\~листопада 2009 року №\~9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», Постанови Верховного суду України в справі № 6-202цс15 від 21.10.2015 року,

Outcome: dismissed