Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради, про визнання права власності за набувальною давністю. Позовні вимоги обґрунтовані обставинами, за якими 22.08.1991 виконавчим комітетом Центрально-Міської районної Ради народних депутатів м. Кривий Ріг [PERSON] видано свідоцтво про право приватної власності на будівлю, а саме домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] . Свідоцтво видане на підставі рішення виконкому районної Ради народних депутатів від 26.06.1991р. № 182/1 про узаконення жилого будинку, акта готовності жилого будинку, затвердженого виконкомом райради 26.06.1991, на підставі чого домоволодіння [ADDRESS] , яке складається з жилого будинку та надвірних споруд зареєстровано на праві приватної власності за [PERSON] , про що в реєстровій книзі № 254 на сторінці № 94 вчинено запис № 60148. Зі слів очевидців [PERSON] приблизно у 2000 році залишила місце мешкання та через похилий вік вибула зі вказаного домоволодіння на постійне проживання до осіб, які здійснювали за нею догляд. Точних відомостей про дату народження та смерті або місце перебування [PERSON] встановити не вдалося. Зі слів сусідів орієнтовно вказана особа 1930 року народження. Позивач вселилась до зазначеного будинку у 2004 році, коли прав на нього ніхто не заявляв та були підстави вважати будинок безхазяйним в розумінні ст. 335 ЦК України. Оригінали правовстановлюючих документів позивач отримала разом з домовою книгою від сусідів. Протягом всього часу проживання Позивача у вказаному домоволодінні жодних майнових претензій від третіх осіб, власника або її спадкоємців не надходило, зацікавленості у вказаному нерухомому майні ніхто не виявляв, утримання ніхто, крім Позивача, не здійснював. На підтвердження постійного та безперервного фактичного проживання Позивача за вказаною адресою Головою квартального комітету виконавчого комітету Центрально-Міської районної ради позивачеві видано довідку про те, що з 2004 року вона проживає та веде господарство за цією адресою: утримує вказане майно. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, надала суду заяву у якій свою позовну заяву підтримала, просила її задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник відповідача - Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради Тімуш К.О. в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, у задоволенні позову просила відмовити. У своєму відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначив, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. Згідно п. 9 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5 зазначено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - \~ \~ \~ \~володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - \~ \~ \~ \~володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - \~ \~ \~ \~володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку надувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування надувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається надувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Попри це, позивачем не надано в обґрунтування своїх вимог належних доказів постійного користування, вчинення робіт по утриманню території у належному стані (квитанції про витрати на поточний, капітальний ремонт, оплату комунальних послуг за весь період фактичного користування майном, акт про постійне проживання за вказаною адресою), відомості про те, хто зареєстрований за даною адресою із відділу реєстрації місця проживання виконкому Центрально- Міської районної у місті ради, хто є власником майна на даний момент, не викликано свідків, які могли б підтвердити вказані факти. Окрім того, Позивач знала, кому належало майно, однак відомостей щодо того, де зараз перебуває його власник [PERSON] не надала, відсутнє свідоцтво про смерть, інформація щодо місця реєстрації її проживання, відношення до даного майна, наявності кола спадкоємців (у випадку її смерті, тощо.) Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог установив наступне. Відповідно до акту від 26.12.2016 складеного мешканцями сусідніх домоволодінь [ADDRESS] та затвердженого головою квартального комітету, з 2004 до дня складання акту єдиною особою, яка проживала, утримувала та розпоряджалась будинком [ADDRESS] та надвірними спорудами, що прилягають до нього є [PERSON] . Довідкою голови квартального комітету № 51 від 28.12.2016 встановлено, що по [ADDRESS] з 2004 року проживає [PERSON] . Згідно з довідкою виданою начальником КП ДОР «Криворізьке БТІ» від 02.06.2017 житловий будинок із надвірними побудовами за адресою: [ADDRESS] зареєстровано в КП ДОР «Криворізьке БТІ» на ім`я [PERSON] (так в документі) відповідно до дублікату свідоцтва про право власності, виданого 18.11.1994. При цьому відповідно до копії затребуваної судом з архіву КП «Криворізьке БТІ» схематичного плану інвентарної справи домоволодіння [ADDRESS] розташування житлового будинку із побудовами не відповідає схематичному плану садибного (індивідуального) житлового будинку [ADDRESS] наданого позивачем, складеного техніком на підставі наявного домоволодіння. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Так, відповідно до статті 334 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності. Це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ. Воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 наголосила на тому, що набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх вказаних умов у сукупності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент заволодіння ним не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Водночас він повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. При цьому нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Однак, як було встановлено в судовому засіданні позивачем за адресою [ADDRESS] позивачем було збудовано інший будинок, що підтверджується схематичними планами архівної інвентарної справи домоволодіння [ADDRESS] та технічним паспортом на житловий будинок з господарськими побудовами [ADDRESS] виготовленим 01.12.2016, тобто позивач просить визнати право власності за набувальною давністю не на домоволодіння, яке належало відповідачу [PERSON] , а на новозбудований нею будинок на тій самій земельній ділянці. При цьому, якщо об`єкт будівництва не введений в експлуатацію в установленому порядку, то він вважається незавершеним і визнання права власності на нього за рішенням суду неможливо. Відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти. Тому суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту. Виходячи зі змісту статей 331, 375, 376, 380 ЦК України, правовою підставою визнання судом права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на підставі частини п`ятої статті 376 ЦК України може бути не лише відсутність порушення прав інших осіб таким визнанням, а й встановлення судом відповідності такого об`єкта архітектурним, будівельним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані сторонами належні, допустимі та достовірні докази як кожний окремо, так і у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням того, що позивач просить визнати право власності не на домоволодіння відповідача [PERSON] , а на новостворене нерухоме майно, у задоволенні позову належить відмовити. Згідно з\~частиною першої\~статті 141\~ЦПК України\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Отже з урахуванням того, що у задоволенні позову відмовлено судові витрати необхідно покласти на позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed