Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача ФОП [PERSON] , третя особа на стороні відповідача: Головне управління Держпродспоживслужби у Волинській області, про захист прав споживачів, стягнення коштів та стягнення моральної шкоди. Позов обґрунтовує тим, що 27 січня 2020 року між нею та відповідачем укладено усний договір про надання послуг щодо проходження навчання по нарощуванню вій. Вартість навчання, яке мало тривати 3-4 дні, ФОП [PERSON] визначила в розмірі 5 000 гривень. Позивач вказує, що вона заплатила ФОП [PERSON] повну вартість курсу навчання в розмірі 5000 гривень, однак відповідач не надала їй письмовий договір про навчальні послуги або чек про оплату вартості навчання. 27 січня 2020 року відбувся перший день навчання, яке проходило в підвальному приміщенні за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначає, що в цьому приміщенні було дуже холодно, а тому вона почувала себе не комфортно. О 14 годині 27 січня 2020 року розпочалась практична частина навчання по нарощуванню вій на моделі. Практична робота тривала 3-4 години. Протягом вказаного часу в неї почали пекти очі та вона зрозуміла, що робота з засобами по нарощуванню вій шкодять її здоров`ю, в зв`язку з чим вирішила припинити навчання. Наступного дня, 28 січня 2020 року, вона підійшла до ФОП [PERSON] та повідомила, що більше не буде продовжувати навчання та попросила частково повернути їй кошти. У відповідь на таке відповідач почала вмовляти її залишитись та спробувати знову. Впродовж другого дня навчання її самопочуття погіршувалось, а тому о 17 годині вона зібралась додому та ще раз повідомила відповідачу, що не буде продовжувати навчання та бажає повернути кошти. Спочатку відповідач пообіцяла частково повернути вартість навчання в розмірі 2 000 гривень, однак 29 січня 2020 року її позиція змінилась, кошти повертати вона категорично відмовилась та почала називати її шахрайкою, погрожуючи притягненням до кримінальної відповідальності. Позивач також звертає увагу суду на те, що навчальні курси по нарощуванню вій вона обрала, як інвестицію в майбутню професію, аби в подальшому працювати у цій сфері та мати можливість фінансово себе забезпечувати. Матеріальна складова професії має для неї важливе значення, оскільки вона є інвалідом дитинства, на її утриманні перебуває малолітня дитина-інвалід, яка потребує дороговартісного слухового протезування. З метою захисту своїх прав 03 лютого 2020 року позивач звернулась до Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області. За результатами перевірки Головне управління Держпродспоживслужби у Волинській області підтвердило факт неотримання повної послуги (навчання), а лише часткове її споживання. 27 травня 2020 року відповідачу видано припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері захисту прав споживачів та зобов`язано вжити заходи, які необхідно здійснити для усунення порушень. Однак, ФОП [PERSON] вказаний припис не виконала належним чином, внаслідок чого її було притягнуто до адміністративної відповідальності, до неї застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу. Штраф відповідач сплатила добровільно та в повному обсязі. Таким чином, позивач вважає, що між нею (як споживачем) та відповідачем (як надавачем послуги) виникли правовідносини зобов`язального характеру з приводу надання послуг. Оскільки вона не отримала послугу (навчання) в повному розмірі, то відповідач зобов`язана повернути їй кошти. Крім того, позивач вказує, що внаслідок вищеописаних подій вона зазнала значної моральної шкоди, адже перебувала в сильних душевних хвилюваннях. Внаслідок переживань та докорів близьких вона себе дуже картала, в неї погіршились стосунки з оточуючими, послабилось здоров`я, що спричинило появу онкозахворювання. Підкреслюючи ступінь критичності та психологічної напруженості, позивач вказує, що вартість навчання в розмірі 5000 гривень є для неї великими коштами, адже це становить три її пенсії, як інваліда по слуху. Наразі їй дуже потрібні кошти для придбання слухового протезу для дитини та проходження нею хіміотерапії. Спричинену їй моральну шкоду позивач оцінює в 50 000 гривень. На підставі наведеного [PERSON] просить стягнути з ФОП [PERSON] в її користь кошти, сплачені за договором про надання послуг в сумі 5 000 гривень, а також суму моральної шкоди в розмірі 50 000 гривень. Ухвалою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 грудня 2020 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 10 лютого 2021 року Луцькому місцевому центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги доручено призначити адвоката позивачу [PERSON] для надання їй професійної правничої допомоги та здійснення представництва її інтересів в цій справі. Згідно з Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 березня 2021 року цивільна справа за позовом [PERSON] до ФОП [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Головне управління Держпродспоживслужби у Волинській області, про захист прав споживача, стягнення коштів та моральної шкоди передана для розгляду судді Луцького міськрайонного суду Волинської області Філюк Т.М. Ухвалою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 березня 2021 року суддею Філюк Т.М. справу прийнято до провадження, постановлено здійснювати розгляд вказаної справи за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження. 11 травня 2021 року від представника відповідача ФОП [PERSON] адвоката Тертичного Ю.В. на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. Заперечуючи позовні вимоги, представник відповідача вказує, що 27 січня 2020 року сторони уклали договір інформаційно-консультативних послуг та домовились, що курс навчання становитиме 3 дні (20-22 години). 27-28 січня 2020 року позивач отримала послугу. На підтвердження отримання послуги за вищевказаним договором позивачу було видано сертифікат. Також представник відповідача вказує на безпідставність та необґрунтованість вимог позивача щодо відшкодування їй моральної шкоди, адже долучені до позовної заяви докази про перебування [PERSON] на обліку з 2017 року та фіскальні чеки не підтверджують обставин, які входять до предмета спору. 18 травня 2021 року на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив. На спростування аргументів відзиву представник позивача зазначає, що ФОП [PERSON] свої зобов`язання з надання послуг позивачу виконувала неналежним чином. [PERSON] не була попереджена відповідачем про можливі небезпечні для здоров`я наслідки роботи з матеріалами та обладнанням, які не відповідають вимогам нормативно-правових актів. Курс навчання позивач не завершила, сертифікату про проходження навчання - не отримала. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, які наведені в позовній заяві, просив позов задовольнити. Представник відповідача Тертичний Ю.В. в судовому засіданні вимоги позову заперечив, вказуючи на його безпідставність, просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Представники третьої особи Муляр В.О. та Філімончук О.Р. в судовому засіданні позов підтримали, просять його задовольнити, адже Головним управлінням Держпродспоживслужби у Волинській області було здійснено перевірку, за результатами якої встановлено факти порушень відповідачем ЗУ «Про захист прав споживачів» та порушення прав [PERSON] , як споживача послуги інформаційно-консультативного характеру. 27 травня 2020 року відповідачу видано припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері захисту прав споживачів та зобов`язано вжити заходи, які необхідно здійснити для усунення порушень. Оскільки ФОП [PERSON] не виконала припис належним чином, то її було притягнуто до адміністративної відповідальності та застосовано до неї адміністративне стягнення у виді штрафу, який вона добровільно сплатила. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, представників третьої особи, показання свідка, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1ст.4 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України). Судом встановлено, що 27 січня 2020 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] укладено усний договір про надання інформаційних послуг, відповідно до умов якого відповідач зобов`язалась надати позивачу послуги інформаційно-консультативного характеру щодо здобуття знань та навичок нарощування вій. Сторони домовились, що вартість інформаційних послуг за цим договором становить 5 000 гривень. Також встановлено, що позивач 27 січня 2020 року сплатила відповідачу повну вартість навчання в розмірі 5 000 гривень. Вищевказані обставини сторони визнають та підтвердили їх під час судового розгляду справи. [PERSON] розпочала навчання 27 січня 2020 року, однак вже наступного дня звернулась до ФОП [PERSON] з вимогою про розірвання договору та повернення їй коштів. Оскільки відповідач відмовилась повертати кошти, [PERSON] 03 лютого 2020 року звернулась до Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області. Спеціалістами Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області 21 травня 2020 року проведено позапланову перевірку ФОП [PERSON] , салон «[INFO]», щодо дотримання законодавства про захист прав споживачів при наданні послуг, що підтверджується актом №000041 від 21 травня 2020 року (а.с. 157-186). З опису виявлених порушень вимог законодавства, які зазначені у вищевказаному акті, серед іншого, встановлено, що між сторонами не настав результат отримання повної послуги, а лише часткове її споживання. Інформаційно-консультативні послуги ФОП [PERSON] надаються разом із практичними заняттями нарощення вій. Підприємцем представлено методичну інструкцію, яка використовується при наданні інформаційних послуг (викладання курсу нарощення вій), в якій немає посилань на інформаційні джерела та перелік нормативно-правових актів, що використовувались під час формування такої методичної інструкції. Перевіркою також встановлено, що під час надання послуги ФОП [PERSON] використовує «війки» та «щіточки для розчісування вій» невідомого походження, без зазначення виробника, без маркування державною мовою, що порушує права споживача на отримання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію. Крім того, надаючи послуги з нарощування вій, ФОП [PERSON] використовує інструменти, які проходять стерилізацію. Для проведення стерилізації нею використовується сухожарова шафа, яка також не відповідає вимогам чинного законодавства про захист прав споживачів, адже такий прилад є невідомого походження чи виробника, з відсутнім маркуванням на державній мові. Підприємець не надала правила щодо інформування споживачів про певні види ризику експлуатації приладу для стерилізації інструментів, та/чи інструкції про умови безпечного використання цього приладу. Стерилізатор інструментів, який використовується відповідачем, підпадає під дію вимог Технічного регламенту низьковольтного електричного обладнання, затвердженого постановою КМУ від 16 грудня 2015 року №1067, яким встановлено вимоги щодо захисту здоров`я та безпеки людей і свійських тварин та майна, яким має відповідати низьковольтне електричне обладнання з метою використання його на ринку України. Використовуваний відповідачем прилад не відповідає вимогам пунктів 8, 11, 12, 13, 19, 20, 21, 37, 38, 41, 42, 43 Технічного регламенту низьковольтного електричного обладнання, затвердженого постановою КМУ від 16 грудня 2015 року №1067. За висновками перевірки Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області замовник послуги (споживач) позбавлений права на отримання безпечної послуги в салоні «[INFO]» ФОП [PERSON] . На підставі акта №000041 від 21 травня 2020 року Головне управління Держпродспоживслужби у Волинській області винесло ФОП [PERSON] припис щодо усунення порушень вимог законодавства у сфері захисту прав споживачів №000041 від 27 травня 2020 року (а.с. 303-307). Постановою Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області №010 від 13 жовтня 2020 року ФОП [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 188-2 КУпАП та застосовано до неї адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 289 гривень (а.с. 368). Підставою для притягнення відповідача до адміністративної відповідальності стало невиконання нею припису №000041 від 27 травня 2020 року, а саме: не підтвердження завершення повного курсу навчання споживачем [PERSON] ; не надання інформації про гарантійні зобов`язання виконавця перед споживачами за послуги з нарощення вій; відсутність маркування продукції («війки для нарощення» та «щіточки для розчісування вій та брів»); відсутність документів, які підтверджують якість та безпеку вищезгаданої продукції (а.с. 368). Крім того, постановою Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області № 005 від 13 жовтня 2020 року за невиконання припису на ФОП [PERSON] накладено стягнення, передбачене ст. 23 ЗУ «Про захист прав споживачів» у виді штрафу в розмірі 340,00 гривень (а.с.369). Встановлено, що відповідач зазначені вище постанови про притягнення її до відповідальності за невиконання припису не оскаржувала, в повній мірі виконала накладені на неї стягнення. Звертаючись до суду з цим позовом, [PERSON] вказує, що в перший день навчання (отримання послуги інформаційно-консультативного характеру) в ФОП [PERSON] вона виявила певні ризики для свого здоров`я через ймовірно шкідливі для неї умови проведення навчання чи використовувані при цьому матеріали. А тому, 28 січня 2020 року вона повідомила відповідача про відмову від подальшого отримання послуги з вимогою повернути їй сплачені кошти. Оскільки відповідач відмовилась повернути їй кошти за договором, то з цього приводи між ними виник спір, який наразі не врегульовано. Відповідно до статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до статті 906 ЦК України виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 907 ЦК України договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини, які виникають між споживачами і виробниками, виконавцями, продавцями під час продажу товарів (виконанні робіт, наданні послуг), встановлює права споживачів на придбання товарів (робіт, послуг) належної якості та безпечних для життя і здоров`я, а також визначає механізм захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги. Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», послугою вважається діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Договором є усний чи письмовий правочин укладений між споживачем і виконавцем. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном, розрахунковим документом, передбаченим Законом України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», або іншими документами (п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів»). Згідно зі ч. 1 ст. 6 Закону України «Про захист прав споживачів», під дію якого підпадають правовідносини, що виникли між сторонами, продавець (виробник, виконавець) зобов`язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію. Продавець (виробник, виконавець) на вимогу споживача зобов`язаний надати йому документи, які підтверджують належну якість продукції (ч. 2 ст. 6 Закону України «Про захист прав споживачів»). Вимоги до продукції щодо її безпеки для життя, здоров`я і майна споживачів, а також навколишнього природного середовища встановлюються нормативно-правовими актами, в тому числі технічними регламентами (ч. 2 ст. 6 Закону України «Про захист прав споживачів»). Безпека продукції - відсутність будь-якого ризику для життя, здоров`я, майна споживача і навколишнього природного середовища при звичайних умовах використання, зберігання, транспортування, виготовлення і утилізації продукції (п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів»). Якщо виконання робіт (надання послуг) вимагає використання додаткових матеріалів, такі матеріали повинні відповідати вимогам безпеки, встановленим законодавством до таких матеріалів. Виконавець несе відповідальність за шкоду, завдану життю, здоров`ю або майну споживача, що виникла у зв`язку з використанням речей, матеріалів, обладнання, приладів, інструментів, пристосувань чи інших засобів, необхідних для виконання ним робіт (надання послуг), незалежно від рівня його наукових і технічних знань, що дає змогу виявити їх властивості, згідно із законодавством (ч. 10 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів»). Якщо для безпечного використання продукції, її зберігання, транспортування та утилізації необхідно додержуватися спеціальних правил, виробник (виконавець) зобов`язаний розробити такі правила та довести їх до продавця або споживача, а продавець - до споживача, якщо відповідними нормативно-правовими актами, у тому числі технічними регламентами, не встановлено інші способи інформування споживачів про певні види ризику чи продукції (ч. 3 ст. 14 Закону України «Про захист прав споживачів»). Виробник (виконавець) зобов`язаний інформувати споживача про можливий ризик і про безпечне використання продукції за допомогою прийнятих загальновідомих у міжнародній практиці позначень, якщо відповідними нормативно-правовими актами, у тому числі технічними регламентами, не встановлено інші способи інформування споживачів про певні види ризику чи продукції (ч. 7 ст. 14 Закону України «Про захист прав споживачів»). Споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою (ч. ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів»). Відповідно до ч. 12 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо після укладення договору стане очевидним, що роботи (послуги), зважаючи на їх ціну (вартість) та характеристики або інші обставини, явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача, виконавець зобов`язаний негайно повідомити про це споживача. Виконавець зобов`язаний таким же чином повідомити споживача, якщо вартість робіт (послуг) може істотно зрости, ніж можна було очікувати під час укладення договору. Споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) без штрафних санкцій з боку виконавця у разі виникнення обставин, передбачених в абзацах першому та другому цієї частини. Аналіз наведених норм Закону в сфері захисту прав споживача та встановлені судом обставини справи дають підстави для висновку про те, що ФОП [PERSON] , укладаючи з [PERSON] договір про надання інформаційних послуг, як виконавець послуги, об`єктивно не могла забезпечити належної якості та безпечності надання такої послуги, оскільки в ході проведення практичних занять з нарощування вій споживачами послуги використовувались матеріали, засоби та/чи інструменти («війки для нарощення», «щіточки для розчісування вій та брів», прилад стерилізатор) без документального підтвердження їх походження, якості та безпеки такої продукції, без відповідного їх маркування, що є порушенням права споживачів на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію. А тому, позивач [PERSON] , як споживач послуги, має право відмовитися від договору про надання інформаційних послуг та вимагати у виконавця послуги повернення їй сплачених за цим договором коштів. Суд враховує, що при вирішенні спору про захист прав споживачів тягар доказування обставин, які звільняють від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов`язання, лежить на виконавцеві послуги. Суд відхиляє доводи представника відповідача щодо факту отримання позивачем сертифікату, як підтвердження отримання нею послуги за договором від 27 січня 2020 року, укладеним між сторонами. Судовим розглядом встановлено, що споживачем проведена оплата за інформаційно-консультативні послуги «Від нуля до об`ємів» на суму 5 000 гривень. Однак, отримання позивачем послуги в цілому не знайшла свого підтвердження. Видача відповідачем на ім`я [PERSON] сертифікату «Базовий курс «Нарощення вій та основи моделювання погляду» від 31 січня 2020 року не відповідає домовленостям сторін за укладеним між ними договором. Видача такого сертифікату за наслідками недоотриманої в повному обсязі послуги інформаційного характеру є власним волевиявленням відповідача та в будь-якому разі не може бути доказом надання послуги належної якості. Суд також враховує показання свідка [PERSON] , яка підтвердила присутність [PERSON] на навчанні, організованому ФОП [PERSON] , 27 та 28 січня 2020 року. Решта показань свідка не можуть бути джерелом встановлення обставин, які відносяться до предмета спору та не впливають на раніше зроблені висновки суду. З наведених мотивів суд дійшов висновку про задоволення вимоги позивача про стягнення з ФОП [PERSON] в її користь 5 000 гривень, як суми коштів, сплачених за договором. Що стосується вимог позивача про відшкодування їй моральної шкоди суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення такої вимоги з огляду на таке. Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Суд враховує, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За загальними підставами цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність дій її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями заподіювача та вини останнього в її завданні. Особа звільняється від відповідальності щодо відшкодування моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. З`ясуванню підлягає: чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Саме по собі зазначення у позові про завдання моральної шкоди, без доведення факту заподіяння моральної шкоди, причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та душевними стражданнями позивача, не може бути підставою для задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди. Враховуючи, що [PERSON] не надала доказів наявності всіх складових, які є підставою для відшкодування їй відповідачем моральної шкоди, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у цій частині. Підсумовуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, а саме: в частині вимог про стягнення з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] суми коштів в розмірі 5000 гривень, сплачених за договором про надання інформаційних послуг. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно положень ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У зв`язку з тим, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», тому судовий збір в сумі 908,00 грн. слід стягнути з відповідача на користь держави. На підставі наведеного,

Outcome: partial