Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог вказала, що вона є власником квартири [ADDRESS] згідно з договором купівлі-продажу від 04.10.2003, посвідченого приватним нотаріусом Димитровського міського нотаріального округу Донецької області. Відповідач [PERSON] був її співмешканцем. Відповідач [PERSON] зареєстрований у квартирі з 26.11.2003 року. З 10 січня 2019 року співмешканець позивача - [PERSON] не проживає у вказаному житловому приміщенні. У зв`язку з тим, що колишній співмешканець зареєстрований за вказаною адресою, вона сплачує за нього комунальні платежі, що призводить до надмірних грошових виплат. Просить суд визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач підтримала вимоги, обґрунтувавши їх викладеними в позовній заяві обставинами, та просила задовольнити їх. Відповідач [PERSON] до суду не з`явився, про час та місце розгляду справи сповіщений належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи або даних про поважність відсутності у судовому засіданні від відповідача до суду не надходило. Враховуючи позицію позивача, той факт, що відповідач неодноразово належним чином повідомлений про час та місце розгляду стосовно нього цивільної справи, суд вважає необхідним дану справу розглянути заочно. Вислухавши пояснення позивача, свідків та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить позивачу [PERSON] на праві приватної власності, підставою виникнення вказаного права власності є договір купівлі-продажу від 04.10.2003, посвідчений приватним нотаріусом Димитровського міського нотаріального округу Донецької області Багатовим С.Г. (а.с. 10), та зареєстрована у БТІ м. Димитрова у реєстровій книзі за №13 за реєстровим №49 від 03.11.2003 (а.с.11) Згідно довідки Відділу ведення реєстру територіальної громади виконавчого комітету Мирноградської міської ради №2617 від 20.02.2020, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.14). Відповідач [PERSON] фактично не мешкає за місцем своєї реєстрації. Згідно з актом від 20.02.2020, складеним представником комітету самоорганізації населення м. Мирноград Яковлевою Л.М., [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але з 10 січня 2019 року і по теперішній час не проживає за вказаною адресою (а.с. 21). Свідок [PERSON] , в суді показала, що вона знає [PERSON] давно, оскільки є сестрою її першого чоловіка. [PERSON] знає більше 10 років, ще до знайомства з позивачем [PERSON] і вона разом працювали на одному виробництві. [PERSON] та [PERSON] разом мешкали у квартирі, яка належала її матері. Пізніше її мати продала належну їй трьохкімнатну квартиру та купила собі однокімнатну. Грошові кошти, які у неї залишись від продажу квартири, віддала своїм дітям та онукам. Після чого, [PERSON] купила собі квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Їй відомо, що [PERSON] 1,5 роки тому поїхав до своєї матері у село в Дніпропетровській області і з того часу вона його не бачила, іншим чином не спілкувалась. Їй нічого не відомо про те, що [PERSON] не пускала до квартири [PERSON] . Свідок [PERSON] , яка є донькою позивача [PERSON] , в судовому засіданні показала, що [PERSON] є співмешканцем її мами. Вони почали спільно проживати, коли вона навчалась у другому класі. Вони разом мешкали у двокімнатній квартирі, яка належить її матері на мікрорайоні «Молодіжний». Після чого, півтори роки тому [PERSON] поїхав до своїх рідних. З мамою він не спілкується. З якої причини він не повертається, їй не відомо, вона з ним не спілкується. До того часу як [PERSON] припинив проживати в квартирі матері, неодноразово траплялись випадки коли він уїжджав, а потім коли сам хотів - повертався. При цьому у [PERSON] є ключі від квартири і замки у вхідних дверях ніхто не змінював. Відповідно ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України у поєднанні з положеннями ст.150 ЖК України дає підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у здійсненні права власності в формі пред`явлення вимоги про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод. За положеннями ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно Закону N475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Таким чином, закон гарантує захист права власності шляхом застосування певних способів захисту, передбачених ст.ст.16,386,391 ЦК України. Судом встановлено, що з 10 січня 2019 року квартира [ADDRESS] за своїм цільовим призначенням відповідачем [PERSON] не використовується, його відсутність в житлі носить безперервний характер. Поважних причин, за яких відповідач не проживає там, чи домовленостей між ним та власником житла [PERSON] щодо порядку її використання судом не встановлено. Оскільки аналіз встановлених та досліджених судом доказів дає підстави вважати, що відповідач [PERSON] в квартирі не проживає без поважних причин більше одного року, участі в утриманні житла не приймає, це є підставою для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням. На підставі наведеного,

Outcome: approved