Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-14 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить суд: шлюб між нею та відповідачем - [PERSON] розірвати; стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі у розмірі 1500,00 гривень щомісячно, з моменту звернення до суду з цим позовом, до досягнення дітьми повноліття; судові витрати покласти на відповідача [PERSON] Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 06 серпня 2005 року між нею та відповідачем - [PERSON] був укладений шлюб. За час перебування в шлюбі, у них народилися спільні діти - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Вона та відповідач, [PERSON], прожили у спільному шлюбі одинадцять років, вели спільне господарство та будували міцні сімейні відносини. На жаль, все вище вказане більше стосується перших років спільного життя, але останні роки вони не можуть як сім'я проживати разом, виконувати сімейні обов'язки, спокійно вирішувати навіть нескладні поточні проблеми, постійно сперечаються та принижують один одного. Постійні сварки та скандали неодноразово відбувались в присутності їхніх дітей. Оскільки, як вона вважає, їхні спільні діти є ще маленькими і багато речей не розуміють, але в подальшому це може суттєво вплинути на їх психіку, погляди на життя, в тому числі на життя в шлюбі та формування їх світогляду, особливо, щодо відносин в родині між чоловіком та жінкою, які є основою будь - якої сім'ї. Вона неодноразово звертала увагу на це свого чоловіка, але відповідач повністю ігнорував та ніяк не реагував на її зауваження. Вона та відповідач неодноразово протягом останніх років намагалися говорити один з одним про їхні особисті сімейні проблеми, спокійно вирішувати їх та ніяких результатів це не дало. В сімейних стосунках нічого не змінювалося за останніх кілька років, хоча вони прикладали для цього максимально зусиль, їхні відносини переросли в ще більш ворожі. В результаті їхніх розмов вона прийшла до висновку, що розлучення це єдиний вихід для них побудувати нове щасливе життя та зберегти нормальне бачення про сім'ю їхніх спільних дітей. Тому після закінчення навчального року вона зібрала речі та разом з дітьми переїхала до своїх батьків. За наведених обставин їхній з відповідачем шлюб носить лише формальний характер, примирення з відповідачем та збереження їхньої сім'ї є неможливим. Сім'я фактично розпалась, в зв'язку з чим виникла необхідність в юридичному оформленні їхнього розлучення. Переконана, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливі. З моменту фактичного припинення шлюбних відносин, відповідач матеріально їй та їхнім дітям взагалі не допомагає, участі у їх вихованні не приймає. Між нею та відповідачем не досягнуто згоди з приводу матеріального утримання та виховання дітей. В судовому засіданні 08 лютого 2017 року позивач позовні вимоги підтримала, пояснила, що прожила з відповідачем разом 10 років, однак їх стосунки погіршувалися і вона вирішала розірвати шлюб. З червня 2016 року вони проживають окремо, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету, не підтримують шлюбних стосунків. Відповідач в судовому засіданні 08 лютого 2017 року позов не визнав, пояснив, що дійсно між ним та позивачем виникали непорозуміння та сварки які були пов`язані із скрутним матеріальним становищем. На разі він влаштовується на роботу та хоче все виправити. Він кохає свою дружину та просить надати їм час на примирення. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, що містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного. Згідно з положенням ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON]) та [PERSON] 06 серпня 2005 року зареєстрували шлюб у Лівобережному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї, про що у книзі реєстрації зроблено відповідний актовий запис за № 1009 (а.с. 6). Сторони від шлюбу мають двох малолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с. 7,8). У відповідності до ст. 111 Сімейного кодексу України, ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 08 лютого2017 року [PERSON] та [PERSON] надавався строк на примирення терміном в три місяці. Позивач в судове засідання 15 травня 2017 року не з'явилась, надала до суду заяву, в якій просила справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити. Відповідач в судове засідання 15 травня 2017 року не з'явився, подав до суду заяву, в якій просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі, просить позов задовольнити. Згідно положення частини 2 статті 36 та статті 51 Сімейного кодексу України, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. За правилом частини 2 статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Згідно ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони не проживають разом з червня 2016 року, з цього часу не підтримують сімейно-шлюбні стосунки, не ведуть спільне господарство, не мають спільного бюджету. Позивач категорично наполягає на розірванні шлюбу, переконана, що примирення з відповідачем не відбудеться. Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. За таких обставин, коли обов'язки дружини та чоловіка зі спільного піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги припинені, подальше збереження шлюбу є не можливим. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що причини з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї стали не можливим, оскільки сторони проживають окремо, не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, спільного господарства не ведуть, поновлювати сімейно-шлюбні відносини позивач наміру не має, збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, а тому позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу з [PERSON] підлягають задоволенню. Згідно ч.2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно з вимогами ст. 181 Сімейного кодексу України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій або натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч.1 ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. З матеріалів справи вбачається, що позивач проживає разом з малолітніми дітьми за адресою: [ADDRESS]. Відповідач зареєстрований та проживає окремо від дітей, постійної участі у вихованні та утриманні дітей не приймає. Відповідно до ч.1 ст. 184 Сімейного кодексу України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» установлено прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 травня - 1777 гривень, для дітей віком до 6 років: з 1 травня - 1426 гривень. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Частиною 9 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, між 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно зі ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України, відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Відповідно до ч. 4 ст.174 Цивільного процесуального кодексу України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи викладене, враховуючи визнання позову з боку відповідача, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення аліментів з відповідача на утримання малолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] в твердій грошовій сумі є обґрунтованими та підлягають задоволенню. З відповідача на користь позивача підлягають до стягненню аліменти на утримання малолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] у розмірі 1500 гривень щомісячно, до досягнення доньками повноліття. Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Аналізуючи вищевикладені обставини, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу між подружжям та стягнення аліментів. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає до стягнення судовий збір, від сплати якого при зверненні до суду з позовними вимогами про стягнення аліментів була звільнена позивач. В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягненню судовий збір у розмірі 640 гривень, який був сплачений позивачем при зверненні до суду з позовними вимогами про розірвання шлюбу. На підставі викладеного,

Outcome: approved