Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом, в якому просить визнати [PERSON] та [PERSON] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона є єдиним власником вказаної вище квартири. Відповідачі є її матір`ю та братом, однак, починаючи з 2000 року вони звільнили квартиру та більше в ній не проживають, особистих речей відповідачів у квартирі немає, витрат по утриманню квартири вони не несуть. Наявність реєстрації відповідачів у належній позивачці на праві власності квартирі позбавляє її можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 16 червня 2021 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 14 вересня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача [PERSON] - адвокат Павлюк І.І., подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримують, проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання жодного разу не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомляли. Поштова кореспонденція (ухвала про відкриття провадження та копія позовної заяви з додатками, а також судові повістки, що направлялися за адресою зареєстрованого місця проживання відповідачів), поверталися до суду неврученими з відміткою «Укрпошти» про причини повернення - «За закінченням терміну зберігання». Відповідач [PERSON] подав до суду відзив, в якому позовні вимоги визнав. Третя особа - Управління (центр) надання адміністративних послуг Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації,в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином. Таким чином, відповідачі, враховуючи положення статей 128, 130 ЦПК України, вважаються такими, що повідомлені належним чином про дату, час та місце судового засідання. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані позивачем докази, суд приходить до таких висновків. Відповідно до договору дарування квартири від 24 липня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зінов`євим С.В., зареєстрованим в реєстрі за № 2554, [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Згідно із свідоцтвом про народження відповідач [PERSON] є матір`ю [PERSON] та [PERSON] . З довідок про реєстрацію місця проживання від 04 червня 2021 року, наданих відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, вбачається, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані з адресою: [ADDRESS] , з липня 2002 року. Відповідно до акту від 11 листопада 2021 року, складеного та підписаного мешканцями будинку [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не проживають, квартира в оренду не здається. Вказані особи проживають за кордоном. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до положень статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно із частиною першою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до положень частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За змістом частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно із статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18. Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи викладені вище факти та норми закону суд приходить до такого. Позивачу [PERSON] на праві законного користування належить квартира [ADDRESS] . Відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані на проживання у даній квартирі з липня 2002 року, однак не проживають у квартирі та не користується нею понад один рік, не сплачують комунальні послуги, не утримують житло в належному стані. Судом не встановлено фактів чинення перешкод з боку позивача щодо проживання відповідачів в даному жилому приміщенні протягом зазначеного часу. Також не встановлено будь-яких поважних причин відсутності відповідачів у квартирі та підстав для збереження за ними права користування даним жилим приміщенням. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Враховуючи, що позивач має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні належним їй на праві власності майном у обраний спосіб - шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, тому позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved