Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-15 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому, просить суд: стягнути з ПрАТ «Автомобільна компанія «Укртранс» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі у розмірі 14 569,69 грн. та середній заробіток за період з 03.05.2017 року по 21.02.2019 року затримки розрахунку у розмірі 113 000,00 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 21.08.1998 року позивач був прийнятий на роботу на посаду водія першого класу до Державної акціонерної автомобільної компанії «Укртранс», правонаступником якого є ПрАТ «Автомобілька «Укртранс». 03.05.2017 року його було звільнено з роботи за п. 1 ст. 36 КзпП України за угодою сторін. При звільненні з ним не був проведений повний розрахунок, у зв`язку з чим борг підприємства перед позивачем становить 14 569,69 грн. На його звернення погасити заборгованість по заробітній платі відповідач не реагує. Відповідно до розрахункового листа за червень 2018 року оклад працівника становить 5 000,00 грн. Середньоденний заробіток від окладу 5 000,00 грн. розраховуючи за показниками двох місяців, що передували звільненню є березень 2017 року та квітень 2017 року становить: 10 000 грн. / 40 р.д. = 250,00 грн. Середній заробіток, що підлягає відшкодуванню у зв`язку із затримкою виплати заробітної плати за період з травня 2017 року по лютий 2019 року становить 113 000,00 грн. 12 березня 2019 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін. Копію вказаної ухвали з копією позовної заяви та доданими до неї документами відповідачем не було отримано, а конверт разом з даними документами повернувся до суду із відміткою поштового відділення «вибув», при цьому відповідач повідомлявся судом про відкриття провадження у справі за місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, за даними якого місцезнаходження ПрАТ «Автомобільна компанія «Укртранс» є: м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 83-А. Позивач ухвалу про відкриття провадження у справі отримав 18 квітня 2019 року. Відповідачем до суду відзиву на позовну заяву подано не було, позивачем додаткових пояснень також до суду подано не було. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, та підтверджується відомостями трудової книжки позивача, на підставі наказу від 20 серпня 1998 року [PERSON] був прийнятий на посаду водія першого класу в автоколону № 1 підрозділу «Укртранс-Авто» Державної акціонерної автомобільної компанії «Укртранс», правонаступником якого було Відкрите акціонерне товариство «Автомобільна компанія «Укртранс», а в подальшому - Публічне акціонерне товариство «Автомобільна компанія «Укртранс». Наказом Публічного акціонерного товариства «Автомобільна компанія «Укртранс» № 6 від 03 травня 2017 року [PERSON] було звільнено з роботи за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КзпП України. Згідно розрахункового листа заборгованість по заробітній платі [PERSON] складає 14 569,69 грн. Частиною 1 ст. 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. У відповідності до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Статтею 21 Закону України «Про оплату праці» визначено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. За приписами ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок. Враховуючи невиконання відповідачем вимог закону щодо виплати позивачу належних йому сум від відповідача в день звільнення, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 14 569,69 грн. заборгованості по заробітній платі. Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як роз`яснено у п.п. 19, 20 Постанови Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку. При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. Згідно п.8 Порядку розрахунку середнього заробітку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Як роз`яснено в п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Зазначені роз`яснення Пленуму Верховного Суду України узгоджуються з вимогами Податкового кодексу України. В той же час, суд позбавлений можливості визначити середньоденну (годинну) заробітну плату позивача за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочих (календарних) днів, які передували звільненню, для розрахунку середньої заробітної у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, оскільки доказів які б підтверджували заробітну плату позивача за період березень-квітень 2017 року, до матеріалів позовної заяви не долучені. Розрахунковий лист, на який посилається позивач зазначаючи, що його оклад становив 5 000 гривень, не містить таких відомостей. За вказаних обставин вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 03.05.2017 року по 21.02.2019 року у розмірі 113 000,00 грн задоволенню не підлягає. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Автомобільна компанія «Укртранс» про стягнення заборгованості по заробітній платі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial