Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду, з позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про стягнення заборгованості, вказуючи на те, що вона відкрила у відповідача особовий рахунок № [NUMBER] на вклад «Вільні кошти» та на рахунок №[NUMBER] здала свої гроші в сумі 2310 грн. під 15% річних. Через деякий час коли вона звернулась до банку їй було повідомлено, що кошти у сумі 2310 грн. на її рахунок не надходили. Вона завернулась до прокуратури, в ході перевірки було встановлено, що працівниками відповідача з рахунку було вкрадено ці кошти, що підтверджується вироком Чаплинського районного суду Херсонської області від 12.03.2012 року про обвинувачення [PERSON] за ст..191 ч.5, 361 ч.2, 200 ч.2, ч.1,2.3 ст.358 КК України та [PERSON] за ст.191 ч.5, 364 ч.2 КК України. Позивачка просить стягнути з відповідача за договором банківського вкладу «Вільні кошти» №[NUMBER] від 04.04.2007 року 2310 грн., відсотки за користування грошима за період з 04.04.2007 року по 10.12.2013 року в розмірі 2318 грн., інфляційні за період з 04.04.2007 по 10.12.2011 року в розмірі 1450,68 грн., 3% річних за період з 20.11.2007 року по 10.12.2013 року в розмірі 421, 99 грн., понесені витрати на оплату судового збору в сумі 229,40 грн. та послуги юрисконсульта в сумі 500 грн.. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, надала пояснення аналогічні викладеним у позові. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що вироком Чаплинського районного суду Херсонської області від 12.03.2012 р. [PERSON] та [PERSON] визнані винними в скоєнні злочинів, в тому числі і крадіжці грошових коштів у позивачки. Суму 2310 грн. по договору «Вільні кошти» від 04.04.2007 року банком отримано не було. Виходячи з вищевикладеного предметом позовних вимог має бути відшкодування шкоди завданої кримінальним злочином, що не підпадає під норми Цивільного кодексу України, які регулюють виконання договору банківського вкладу, банківського рахунку. АТ «Райффайзен Банк Аваль» не мав змоги зберігати грошові кошти позивачки та користуватися ними, а, відповідно, і нараховувати відсотки. Вимоги позивача про застосування до правовідносин з Банком ст. 625 ЦК України безпідставні, так як зазначені положення закону застосовуються в разі прострочення виконання грошового зобов'язання, а так як між сторонами діяв договір банківського вкладу, яким передбачено нарахування процентів за користування грошовими коштами, положення про нарахування інфляційних втрат не застосовується. Суд дослідивши матеріали справи, заслухавши думку сторін, вивчивши надані докази прийшов до наступного. Згідно ч.ч.1,2 ст.1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Судом встановлено і вказані обставини сторонами не оспорюються, у зв'язку з чим не підлягають доведенню, що позивачка уклала з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» договір банківського вкладу «Вільні кошти» від 04.04.2007 року № [NUMBER] та поклала на рахунок банку №[NUMBER] гроші в сумі 2310 грн. під 15% річних. Як вбачається з копії вироку Чаплинського районного суду Херсонської області від 12.03.2012 року, що набрав законної сили, яким визнано винними [PERSON] за ст..191 ч.5, 361 ч.2, 200 ч.2, ч.1,2.3 ст.358 КК України та [PERSON] за ст.191 ч.5, 364 ч.2 КК України у тому, що [PERSON] 04.04.2007 року прийняла від [PERSON] 2310 грн., для внесення згідно договору №[NUMBER] на вклад «Вільні кошти» на рахунок №[NUMBER], однак про прийняття коштів будь-яких підтверджувальних документів позивачці не видала, а ввірене їй майно на рахунок не внесла, а умисно розтратила. [PERSON] у вказаній кримінальній справі було визнано потерпілою. Відповідно до ч.1 ст.28 КПК України (в редакції 1960 року) особа, яка зазнала матеріальної шкоди від злочину, вправі при провадженні в кримінальній справі пред'явити до обвинуваченого або до осіб, що несуть матеріальну відповідальність за дії обвинуваченого, цивільний позов, який розглядається судом разом з кримінальною справою. Особа, яка не пред'явила цивільного позову в кримінальній справі має право пред'явити його в порядку цивільного судочинства. Викрадену суму 2310 грн. позивачці банком виплачено не було, та при розгляді кримінальної справи з обвинувачених теж не стягнена. Відповідно до ч. 4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Враховуючи, що діями [PERSON] та [PERSON] як працівниками відповідача, було завдано шкоди позивачці, а відповідно до вимог ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків, суд приходить до висновку, що саме відповідач має відшкодувати [PERSON] шкоду у сумі 2310 грн.. Стосовно стягнення з відповідача відсотків, суд приходить до висновку, що ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» не мав змоги в зв'язку з крадіжкою зберігати грошові кошти [PERSON] та користуватися ними, а тому відповідно і не міг нараховувати відсотки. Вимоги позивачки про стягнення інфляційних та 3 відсотків річних суд вважає безпідставними, оскільки спірні правовідносини ст..625 ЦК України не регулюються і банк може нести відповідальність перед позивачкою не у зв'язку з невиконанням зобов'язання за поточним рахунком, а у зв'язку із заподіяною позивачці шкодою внаслідок викрадення працівниками банку грошових коштів під час виконання ними своїх службових обов'язків. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, суд вважає необхідним стягнути з відповідача судові витрати у сумі 229, 40 грн. Позовні вимоги відповідача про стягнення витрат на оплату послуг юрисконсульта в сумі 500 грн. задоволенню не підлягають, оскільки матеріалами справи не підтверджується, що ці витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права як того вимагає ст..84 ЦПК України.

Outcome: partial