Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», у якій просить суд визнати договір позики, укладений між нею та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», недійсним. В обґрунтування позову зазначає, що між нею та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» було укладено договір, відповідно до умов якого вона отримала позику, однак позивач вважає, що вказаний правочин є недійсним, так як ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» було надано їй фінансову послугу шляхом обрання форми укладення договору за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи. Наголошує, що нею особисто не було підписано даний договір. Також, зазначає, що у порушення вимог частин 2, 3\~статті 13 Закону України «Про захист прав споживачів», частин 2, 3\~статті 9 Закону України «Про споживче кредитування»\~відповідачем не було надано позивачу у письмовому вигляді всієї необхідної інформації щодо умов договору, і вона була введена в оману при отриманні кредитних послуг, що свідчить про нечесну підприємницьку практику відповідача, та, в свою чергу, згідно з вимогами частини 6\~статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», а також частини 1\~статті 230 ЦК України, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Крім того, позивач зауважує, що за приписами пункту 5 частини 3\~статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за договором є несправедливими умовами, та можуть бути визнані недійсними. Разом з тим, [PERSON] наголошує, що прийняття пропозиції від відповідача укласти електронний договір (акцепт) здійснено нею шляхом проставлення у відповідному чекбоксі галочки на сторінці сервісу з надання онлайн позик відповідачем та введення одноразового ідентифікатора без заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття пропозиції в електронній формі, що не відповідає положенням абзацу третього частини шостої\~статті 11 Закону України «Про електронну комерцію». Відтак, договір про надання позики, укладений між нею та відповідачем, є таким, що не прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Разом з тим, позивач зауважує, що договір про надання позики на умовах фінансового кредиту, укладений між нею та відповідачем, містить ознаки кредитного договору, однак у ньому не була вказана ціна та сукупна вартість кредиту. Крім того, позивач стверджує, що відповідачем було введено її в оману щодо істотних умов договору, зокрема, щодо відсоткової ставки за користування кредитом, а також приховано інформацію про непомірно велику відсоткову ставку у випадку порушення зобов`язання. Зокрема, повідомлено значно меншу ціну кредиту (відсотків), у зв`язку з чим вона погодилась на укладання зазначеного договору. При цьому було порушено принцип рівності сторін, так як їй запропонували укласти договір на фактично відомих лише відповідачу умовах. Позивач вважає, що вищевикладені обставини в сукупності є підставою для визнання кредитного договору недійсним. Ухвалою судді від 26 лютого 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного провадження, без повідомленням сторін за наявними у справі матеріалами. 16 березня 2021 року, у строк, встановлений судом, від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву про захист прав споживачів, разом з доказами направлення його копії позивачу, у якому ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» просить суд у позові відмовити повністю. Свою позицію мотивує тим, що 02 жовтня 2020 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та позивачем [PERSON] \~\~було укладено договір №396765175, за яким відповідач надав позивачу грошові кошти без конкретної споживчої мети на суму 15660,00 грн строком на 30 календарних днів шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок позивача (банківська карта № [NUMBER] ) на умовах строковості, зворотності та платності, а [PERSON] \~\~зобов`язалась повернути кредит та сплатити проценти за користування ним. Строк платежу за Договором закінчився 01.11.2020 року, але позивач не виконала свої зобов`язання та не повернула кредит і не сплатила проценти. Факт отримання та користування грошовими коштами відповідно до умов договору позивачем не заперечується. Відповідач зауважує, що договір підписано позивачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором у відповідності до ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», п.4.7. Договору та розділу 3 Правил, які є невід`ємною частиною договору. Вчинений [PERSON] електронний підпис одноразовим ідентифікатором міститься у розділі 6 «Реквізити сторін» договору у вигляді QR-коду. Окрім цього, після вчинення всіх необхідних дій, спрямованих на отримання кредиту, в тому числі ознайомившись та погодившись з усіма умовами договору, позивач акцептувала оферту, та підтвердила, що умови договору є розумними, справедливими, добросовісними, а також засвідчила отримання інформації, вимоги надання якої передбачені законодавством України. Цей факт нівелює усі доводи позичальника стосовно ненадання інформації Товариством та введенням її в оману. Окрім того, позивач мала змогу ознайомитись з умовами договору ще до його оформлення, маючи вільний доступ до умов договору на сайті фінансової установи. Інформація була надана фінансовою установою з дотриманням всіх вимог законодавства, умови договору викладені в чіткій, зрозумілій та доступній формі, при цьому саме позивач ініціювала укладення такого договору, добровільно заповнивши на офіційному сайті товариства: www.mопеуvео.uа, заявку на отримання кредиту, що передувало підписанню Договору. Позивач правом на подачу відповіді на відзив не скористалась. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін сторонами не подали, в зв`язку з чим згідно ч.5\~ст.279 ЦПК України, справа розглянута у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 02 жовтня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] укладено договір про надання кредиту без конкретної споживчої мети №396765175, на суму 15660 грн на умовах строковості, зворотності та платності, строком на 30 днів, за яким [PERSON] зобов`язалась повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, нараховані згідно п.1.3., п.1.4. або п.1.5. цього договору /п.п.1.1., 1.2. договору/. Відповідно до п.1.4 договору, у випадку користування кредитом понад строк, встановлений п.1.2 договору, умови щодо нарахування процентів за дисконтною процентною ставкою скасовуються і до взаємовідносин між сторонами застосовується базова процентна ставка в розмірі 1,70 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом, відповідно до чого позичальник зобов`язується сплатити товариству різницю між фактично сплаченими процентами за дисконтною та нарахованою базовою процентними ставками за весь строк користування кредитом (від дати отримання кредиту до фактичної дати його повернення). Згідно п.1.6 договору позичальник зобов`язаний повернути товариству кредит, нараховані проценти згідно п.1.3 цього договору не пізніше строку вказаного в п.1.2. договору. Пунктом 2.2.2.1 визначено, що позичальник зобов`язаний вчасно повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом в порядку, визначеному цим договором. Відповідно до п.4.16 договору позичальник підтверджує, що отримав від товариства до укладення цього договору інформацію, вимоги надання якої передбачені в законодавстві України (у тому числі інформацію, надання якої передбачено\~ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»), отримав кредит не на споживчі цілі, інформація надана товариством з дотриманням вимог законодавства України та забезпечує правильне розуміння позичальником суті фінансової послуги без нав`язування її придбання. Розрахунок скупної вартості кредиту за дисконтною процентною ставкою та термін платежу згідно строку передбаченого п.1.2 цього договору, зазначені в Графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною цього договору (Додаток № 1 до договору). Згідно з графіком розрахунків до кредитного договору №396765175 (додаток №1 до договору), сукупна вартість кредиту за дисконтною ставкою складає 122,50% від суми кредиту (у процентному вираженні) або 3523 грн. 50 коп. (у грошовому вираженні). Кредитний договір №396765175 від 02 жовтня 2020 року був підписаний позивачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором (одноразовий персональний ідентифікатор №MNV6MW47), що був направлений позичальнику 02.10.2020 року на номер мобільного телефону, вказаний останньою під час заповнення заявки на отримання кредиту, а саме: [NUMBER] , та введений [PERSON] 02.10.2020 о 22 год.32 хв. 51 сек. Факт належності [PERSON] даного персонального мобільного номеру не оспорюється позивачем. Грошові кошти в сумі 15660 грн. 00 коп. були перераховані на карту позивача 10.02.2020, що підтверджується платіжним дорученням (заявою) на переказ та зарахування грошових коштів на банківську карту отримувача, і також не оспорюється позивачем. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені\~статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до\~статті 204 ЦК України\~правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя\~статті 215 ЦК України). У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та\~Господарським кодексами України,а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частиною п`ятою\~статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»\~встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Згідно з частиною першою\~статті 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Абзац другий частини другої\~статті 639 ЦК України\~передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Стаття 652 ЦК України\~дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або\~Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті\~205,\~207 ЦК України). Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону. У силу частини першої\~статті 638 ЦК України\~договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Важливо розуміти в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Відповідно до частини першої\~статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно\~до акта\~цивільного законодавства\~або за\~домовленістю сторін\~електронний правочин\~має бути\~підписаний сторонами,\~моментом його\~підписання є\~використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до\~Закону України\~«Про\~електронний цифровий\~підпис»,\~за умови\~використання засобу\~електронного цифрового\~підпису усіма\~сторонами електронного\~правочину; електронного\~підпису одноразовим\~ідентифікатором,\~визначеним цим\~Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і літер, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. При цьому, в позовній заяві позивач зазначила, що «прийняття пропозиції від відповідача укласти електронний договір здійснено шляхом зазначення у відповідному чекбоксі галочки на сторінці сервісу з надання онлайн позик відповідачем та введення одноразового ідентифікатора без заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття пропозиції в електронній формі». Тобто, позивачем не заперечувався факт підписання оспорюваного договору одноразовим ідентифікатором, як то передбачено ч.1\~ст.12 Закону України «Про електронну комерцію». З урахуванням зазначеного є безпідставним посилання позивача на те, що нею не підписано оспорюваний договір. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України). За правилами статей\~12,\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною другою\~статті 78 ЦПК України\~встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про те, що оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачем за допомогою одноразового ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину. Доказів протилежного матеріали справи не містять, позивачем таких не надано, що в силу положень статей\~12,\~81 ЦПК України\~є її процесуальним обов`язком. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18; від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19. Посилання позивача на ненадання відповідачем розрахунку загальних витрат за споживчим кредитом, тобто витрат, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та повернення кредиту, і нечесну підприємницьку практику є безпідставними і ґрунтуються виключно на припущеннях та спростовуються змістом кредитного договору. Кредит надавався позивачу на строк тридцять днів та відсоткова ставка за користування кредитними коштами була їй відома у момент укладення договору. Посилання в позовній заяві на те, що фактично позивач не була ознайомлена з основними умовами кредитування, ціною та сукупною вартістю кредиту, не отримала необхідну інформацію щодо умов договору перед укладенням кредитного договору, що суперечить положенням\~Закону України «Про захист прав споживачів», не заслуговують на увагу, оскільки позивачем не доведено, що при укладенні оскаржуваного кредитного договору їй не була надана інформація, яка б не давала можливості у повній мірі їй усвідомлювати який договір вона укладає та на яких умовах, або які умови є істотними для кредитного договору, що в свою чергу могло б призвести до порушення прав позивача. Доводи позивача про те, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, передбачають істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків, також не заслуговують на увагу, оскільки така підстава для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним як включення до нього не справедливих умов, із посиланням на\~статтю 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~підлягає доведенню на загальних підставах виходячи із принципу змагальності цивільного процесу. Тобто, позивачу необхідно було довести суду несправедливість умов договору, і яким чином оспорювані умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, проте, позивачем такі підстави не були доведені. Також, безпідставними є доводи позивача про те, що встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання зобов`язань за договором є несправедливими умовами. Так, позивач вказує на те, що розмір нарахованих відсотків за укладеним між нею та відповідачем кредитним договором перевищує розмір заборгованості за кредитом. Проте, обґрунтовує це посиланням на\~ст.21 Закону України «Про споживче кредитування», яка передбачає, що у договорах про споживчий кредит пеня за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 відсотків суми простроченого платежу. При цьому, слід зазначити, що пеня на відміну від процентів за користування кредитом є мірою відповідальності за несвоєчасне виконання взятих зобов`язань за договором. При належному виконанні договірних зобов`язань штрафна санкція у вигляді пені не застосовується, при цьому грошова сума нарахованої пені залежить і від періоду невиконання боржником взятих на себе зобов`язань. Щодо того, що розмір нарахованих відсотків за укладеним між сторонами кредитним договором перевищує розмір заборгованості за кредитом, то суд зазначає, що\~\~кредит надавався позивачці на строк тридцять днів та відсоткова ставка за користування кредитними коштами була їй відома в момент укладення договору. Слід зауважити, що саме позивач ініціювала укладення оспорюваного договору, оформивши заявку на сайті відповідача, підписавши договір з використанням електронного підпису, оскільки паспортні дані клієнта, зазначені в договорі про надання фінансового кредиту, повністю відповідають паспортним даним позивача. Суду не було надано доказів на спростування зазначеного. Посилання позивача на постанови Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року у справі №916/16/16 та від 08 червня 2016 року у справі №6-1109цс16 є безпідставним, оскільки фактичні обставини у зазначених справах і обставини у даній справі є різними. Отже, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що сторонами у момент укладення спірних правочинів дотримано вимоги діючого законодавства щодо укладення правочинів, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. З урахуванням того, що у задоволенні позову відмовлено, тому відсутні підстави для розподілу судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed