Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме, будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивач посилається на те, що вона є власником будинку [ADDRESS] . Зазначає, що відповідач є колишнім її чоловіком, шлюб вони розірвали 27.11.2003 року. Земельна ділянка була надана їй, і як контролеру гумового заводу, після чого вона була забудовником житлового будинку [ADDRESS] . З 1988 року по 1998 рік вони проживали за адресою по [ADDRESS] . На даний час в вказаному будинку зареєстровані вона, відповідач та їх дорослі діти. Відповідач в 2003 році добровільно виселився та по даний час в будинку не проживає. Не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має і взагалі благоустроєм житла він не цікавиться, не несе витрат по утриманню житлового приміщення. З 24.09.2004 року вона вийшла заміж вдруге. Таким чином, відповідач не проживає в будинку протягом 16 років. Позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали з підстав зазначених в ньому, просили позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, місце та час слухання справи повідомлений належним чином відповідно до положень ст.ст. 130,131 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, дійшов до висновку, що позов слід задовольнити, виходячи з наступного. Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона знає позивача тривалий час, їй відомо, що позивач [PERSON] давно розлучилася зі своїм чоловіком - відповідачем [PERSON] , який декілька років не проживає в будинку по [ADDRESS] . Позивач зараз перебуває в іншому шлюбі, речей відповідача в будинку немає, позивач йому не перешкоджала в проживанні. Судом встановлено, що [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 43792852 від 14.09.2015 р. та № 176060434 від 02.08.2019 року, копією свідоцтва про право власності № [NUMBER] та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 79183143 від 30.01.2017 (а.с. 6- 9, 51). Згідно довідки Чернівецького міського комунального БТІ Чернівецької міської ради № 1770 від 07.10.2016 року [PERSON] є забудовником житлового будинку [ADDRESS] (а.с.13). З довідки КЖРЕП №6 від 04.05.2019 року встановлено, що у вищезазначеному будинку зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.14). З акту КЖРЕП 6 від 06.09.2018 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований в будинку [ADDRESS] , однак фактично за вказаною адресою відповідач не проживає з 2003 року (а.с.15, 53). [PERSON] 25 березня 1998 року змінила ім`я на [PERSON] , що встановлено зі свідоцтва про зміну імені від 11.11.2014 року (а.с.76). Згідно рішення Ленінського районного суду м. Чернівці від 27.11.2003 року, встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Видано свідоцтво про розірвання шлюбу від 29 грудня 2003 року, актовий запис № 1122 (а.с.11,12). Позивач уклала шлюб з [PERSON] 24.09.2004 року, актовий запис 1434, що встановлено зі свідоцтва про одруження серія [NUMBER] (а.с.16). Таким чином, судом встановлено, що відповідач на даний момент дійсно зареєстрований в будинку [ADDRESS] , але фактично з 2003 року в зазначеному будинку не проживає. На даний час позивач [PERSON] не може вільно розпоряджатись та користуватись своїм майном на власний розсуд через реєстрацію відповідача [PERSON] у її домоволодінні. Оскільки об`єктом власності особи може бути, зокрема, житловий будинок, садиба, квартира, а права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд, отже обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, ч. 1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно ч. 2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною 1 ст.317 ЦК України передбачено, що власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції прозахист правлюдини іосновоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», ст.321ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Враховуючи викладене суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача [PERSON] та необхідність ухвалення рішення про задоволення позовних вимог щодо усунення перешкод в користуванні та розпорядженні житловим приміщенням та визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Згідно ст.141ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача витрати по оплаті судового збору у розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved