Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася 09.02.2021 року до суду з вищезгаданим позовом, в якому просить збільшити розмір аліментів, що стягненні з [PERSON] на її користь на утримання дочки [PERSON] відповідно до судового наказу від 28.04.2020 року з 1/4 частини до 1/2 частини всіх видів доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; визначити місце проживання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] разом із нею. Ухвалою суду від 04.10.2021 року прийнято відмову позивача від частини позовних вимог про збільшення розміру аліментів, провадження по справі у частині цих позовних вимог закрито, тому суд вирішує спір лише в частині визначення місця проживання неповнолітньої дитини. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з 02.12.2006 року перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 21.07.2011 року. Від шлюбу мають дочку [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу спору щодо місця проживання дитини не виникало, вона не заперечувала проти спілкування батька з дочкою. Але ще за часів їхнього сімейного життя відповідач повідомляв її, що може забрати у неї дитину і повністю ізолювати її від неї. На даний час виник такий спір, відповідач постійно погрожує відібранням дитини. Крім того, вона має проблеми щодо виїзду дитини за кордон, а відповідач постійно ставить незрозумілі умови для оформлення відповідного дозволу. Це має певні незручності, враховуючи можливість відпочивати по «гарячим путівкам», коли виїзд/виліт має відбуватися протягом лише кількох днів з часу придбання путівки. Також, вона має кілька об`єктів нерухомості, де вона може проживати з дочкою, але не може без згоди батька самостійно змінити місце реєстрації дитини, через що не має можливості оформити декларацію із лікарем за місцем знаходження іншого її житла тощо. Вона працює офіційно, має стабільний доход для утримання дитини, тому вважає, що місце проживання дитини необхідно визначити разом із нею. У той час як батько лише один раз у 2014 року приїздив до м. Кривого Рогу та бачився з дочкою, вихованням дитини не займається. Позивач в судовому засіданні підтримала позов, обґрунтовуючи обставинами, викладеними в позовній заяві, просила позов в частині визначення місця проживання дитини задовольнити. Зазначила, що питання про місце проживання дитини виникало і раніше, відповідач казав дитині, що забере її, дочка плакала через це. Також, їй необхідно встановлення місця проживання дитини разом із нею з метою можливості виїзду за кордон на відпочинок, оскільки кожного разу, коли їй потрібно отримати дозвіл від батька, вона стикається з певними проблемами. Відповідач та його представник в судовому засіданні присутніми не були, про час та місце розгляду справи повідомлені, просили розглядати справу за їхньої відсутності. Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому він зазначив, що жодних заперечень проти проживання дитини разом із матір`ю не має, тобто спір з цього приводу між ними відсутній. Твердження позивача про його погрози забрати дитину та ізолювати від матері є хибними. Він бажає спілкуватися з дитиною, але за згодою дитини та матері. Звернув увагу суду на те, що, тривалий час малолітня дочка мешкала разом із ним, так як позивач влаштовувала своє життя, дитина була на його утриманні (до позивача щодо відшкодування понесених ним витрат не звертався). Потім позивачка без повідомлення забрала дитину, однак він продовжував матеріально забезпечувати дочку, приймати участь у її вихованні шляхом спілкування з нею, але позивач поставила умову, щоб він сплачував за спілкування з дитиною, тобто фактично утримував позивачку, в тому розмірі, який був йому не по силам. З цього часу вона стала чинити перешкоди у спілкуванні з дитиною: обмежила та фактично заборонила спілкуватися з дочкою по телефону, не давала згоди на спільний відпочинок та висвітлювала дочці неправдиву інформацію, яка виставляла його у негативному світі, але він не намагався силою та протиправними діями вирішити дане питання. Доказів, які б підтверджували наявність спору щодо місця проживання дитини позивачем не надано. Крім того, після 18.07.2021 року (досягнення 14 років) дочка сама має право визначатися з ким із батьків їй мешкати. Також, не відповідає дійсності посилання позивача на перешкоди з його боку щодо відпочинку дочки за кордоном (у 2019 році дочка відпочивала разом із матір`ю у Словакії та Болгарії). У теперішній час він має нову сім`ю в м. Київ, посилання позивачки на його намір вивезти дитину в м. Київ є необґрунтованими та не зрозумілими, з огляду на те, що дочці майже 14 років і змусити її щось робити без її згоди неможливо. Просив у позові відмовити. Третя особа - Служба у справах дітей Виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради - в судовому засіданні присутньою не була, про час та місце розгляду справи повідомлена, про причини неявки суд не повідомила. Будучи присутньою в судовому засіданні 20.05.2021 року пояснила, що висновок не складено, оскільки позивачем зазначалося місце проживання в Центрально-Міському районі в м. Кривого Рогу та Металургійному районі, де саме вони мешкають незрозуміло, від цього залежить чи має виконком Металургійної районної у місті ради надавати висновок. Крім того, відсутній зв`язок з батьком дитини (не надано контактів), його думка також має значення для складання висновку. Звернула увагу, що дитині у липні виповнюється 14 років, тому вона сама може зробити свій вибір щодо місця проживання. Суд, вислухавши позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В силу ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 02.12.2006 року (а.с.13), шлюб розірвано рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 21.07.2011 року (а.с.15). Від шлюбу мають дочку [PERSON] , [INFO] , в свідоцтві про народження якої, відповідача записано батьком дитини (а.с.14). Неповнолітня [PERSON] мешкає разом із матір`ю за адресою: [ADDRESS] (а.с.17), що підтверджується актом мешканців будинку [ADDRESS] від 06.12.2019 року, посвідченого начальником дільниці №4 ТОВ «СІТІСЕРВІС-КР». З характеристики [PERSON] , складеної Криворізькою загальноосвітньою школою І-ІІІст. №60, вбачається, що дитина мешкає за адресою: [ADDRESS] (а.с.16). В судовому засіданні неповнолітня [PERSON] суду пояснила, що вона мешкає разом із матір`ю. Батько для того, щоб дати їй дозвіл на виїзд за кордон, змушував її приїжджати до нього, не давав їй спілкуватися з матір`ю по телефону, вона плакала. Вона не хоче мешкати разом із батьком, у нього не комфортно. Батько приїжджав до неї, коли вона пішла до першого класу. Дідусь і бабуся по батьківській лінії мешкають у Києві, бачить вона їх рідко. Свідок [PERSON] , допитана в судовому засіданні пояснила, що позивач її рідна племінниця, останній раз вона бачила батька дитини, коли [PERSON] йшла у перший клас, сім років тому. Дитину виховує матір, багато уваги приділяє дитині, [PERSON] відвідує різні гуртки, має все необхідне. Не чула, щоб позивач наговорювала на свого колишнього чоловіка дочці, натомість бажала, щоб вони спілкувалися. Спора про місце проживання не було, батько не хотів, щоб дитина мешкала з ним. Згідно ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в як найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Отже, відповідно до частини третьої статті 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Вказана норма узгоджується з положеннями частини 2 статті 29 ЦК України, відповідно до якої фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання. З урахуванням зазначеного, встановивши обставини справи, а також те, що на момент розгляду справи до винесення рішення по суті спору [PERSON] виповнилося 14 років, суд вважає, що передбачені законом підстави для визначення судом місця проживання дитини з матір`ю - відсутні. Закон не встановлює права суду визначати місце проживання дитини, яка досягла 14 років. Крім того, в даному випадку втручання суду у приватне життя дитини щодо визначення її місця проживання на невизначений строк може призвести до порушення її ж права самостійно визначати в будь-який час на власний розсуд, з ким із батьків вона бажає проживати. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 28 січня 2021 року у справі за №753/6498/15-ц; від 25 січня 2018 року у справі №537/5119/15-ц. Також, суд не може брати до уваги посилання позивача на необхідність вирішення даного спору для можливості виїжджати з дитиною за кордон без дозволу батька, оскільки зазначене питання врегульовано Порядком виїзду за кордон дітей, громадян України, Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57. Вказані Правила передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до підпункту 1 пункту 4 Правил виїзду з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення. Тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Відтак, зазначена підстава (можливість виїзду за кордон без згоди батька) не має правового значення для вирішення питання місця проживання дитини. Крім того, судом встановлено, що спір між батьками щодо місця проживання дитини відсутній, дитина мешкає разом із матір`ю протягом тривалого часу без будь-яких перешкод з боку батька, який приймає участь у матеріальному утриманні дитини (заборгованість по аліментам відсутня) (а.с.18, 19). Необхідність ухвалення даного рішення пов`язана з питанням виїзду дитини за кордон без дозволу батька, проте як зазначено вище це питання регулюється шляхом пред`явлення іншого позову, у той час як визначення місця проживання з одним із батьків може вирішуватися лише у разі наявності такого спору між батьками. Суд звертає увагу, що батько дитини, який приймає участь в її утриманні, має право вирішувати питання що стосуються дитини, в тому числі і питання виїзду її за кордон. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенеції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v.UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, не вдаючись до аналізу інших обставин, які мали значення для вирішення справи до досягнення дитиною віку 14 років, з урахуванням того, що на теперішній час [PERSON] виповнилося 14 років, суд вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. У зв`язку з відмовою у позові судові витрати позивача відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed