Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих коштів у розмірі 252800,00 грн., а також понесених судових витрат у розмірі 2528,00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне. З 2005 року [PERSON] перебувала на роботі за кордоном, а саме у Республіці Італії та систематично пересилала відповідачу грошові кошти для проживання і навчання, а також власні накопичення, які планувала витратити на покупку власного житла. З метою економії на банківських комісіях грошові кошти пересилала у посилках з їжею та одягом. Жодних проблем та втрат пересилок не трапилось, грошові кошти вчасно та у повному обсязі отримував син позивача [PERSON] . Відповідачу було відомо про намір матері придбати власне житло. Однак, 31 січня 2013 року [PERSON] придбав квартиру за адресою: [ADDRESS] , та зареєстрував право власності на себе. Вартість даної квартири становить 252 800,00 грн. Вважає, що відповідач безпідставно отримав кошти від позивача, тому дані кошти зобов`язаний їй повернути на підставі ч.1, 2 ст.1212, ч.1 ст.1213, ч.1 ст.1214 ЦК України, відповідно до яких особа, яка набула майно або зберігала його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава на якій воно було набуте згодом відпала. Відтак, позивач вважає, що зазначену суму коштів, яка набута без достатньо правової підстави слід стягнути з відповідача. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 травня 2021 року відкрито провадження у даній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні підтримали позовні вимоги у повному обсязі та не заперечили щодо заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] повторно у судове засідання не з`явився, не повідомивши про причини неявки, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. За вказаних обставин судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи, тому згідно з ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та відповідно до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України. Свідок [PERSON] , яка є рідною сестрою позивача, у судовому засіданні пояснила, що позивач перебувала у Республіці Італія близько 15 років. Відповідач проживав з [PERSON] з того часу, як він навчався у 9 класі середньої школи. Один раз в місяць [PERSON] передавала грошові кошти кур`єром у розмірі 500 - 600 Євро. Загалом передала більше 30000 Євро, які знаходились на зберіганні у неї та її чоловіка. Вказані грошові кошти позивач передавала з метою придбання квартири для позивача. Відповідачем була придбана квартира за вказані кошти, право власності на неї зареєстровано за відповідачем, хоча він особистих коштів на придбання квартири не мав. Свідок [PERSON] , який є чоловіком [PERSON] , у судовому засіданні пояснив, що з 9 класу відповідач проживав з ним та його дружиною. Позивач щомісячно передавала грошові кошти у розмірі 500 - 600 Євро, у загальному позивач передала більше 30000 Євро, Вказані грошові кошти позивач передавала з метою придбання квартири для позивача. [PERSON] був присутній при покупці квартири та передавав кошти відповідачу. Право власності на дану квартиру оформлено за відповідачем, хоча він особистих коштів на придбання квартири не мав. Заслухавши пояснення, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив наступні обставини. Відповідач [PERSON] , [INFO] , є сином позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Суд встановив, що позивач перебувала з 2005 року у Республіці Італії та сума її офіційного заробітку за період з 2009 року по 2012 рік становить 20459,71 Євро, що підтверджується Декларацією про доходи за період з 01.04.2009 р. по 31.12.2009 р., Декларацією про доходи за період з 01.01.2011 р. по 08.05.2011 р. та Засвідченням роботи по дому за період з 03.10.2011 р. по 31.12.2011 р. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 31 січня 2013 року [PERSON] придбав у [PERSON] та [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] . Продажна вартість об`єкту становить 252800,00 грн. Як вбачається з Витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 233783 від 31.01.2013 року, власником квартири за адресою: [ADDRESS] , є відповідач [PERSON] . Встановлено та підтверджено поясненнями свідків, що позивач з 2005 року перебувала в Республіці Італія, син позивача відповідач [PERSON] проживав у родині її сестри [PERSON] . Позивач [PERSON] щомісяця передавала кошти в сумі 500-600 євро, які зберігала [PERSON] . Довіреності на придбання квартири позивач ні їй, ні синові не видавала. Також, суд встановив, що позивач придбав вищезазначену квартиру за кошти, які були добровільно передані відповідачу [PERSON] та зберігались у [PERSON] та [PERSON] . Довіреності на придбання квартири позивач ні сестрі, ні синові не видавала. Згідно частини 1 та 3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України». У висновку щодо застосування норм права, викладеного 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18 викладено наступне. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Так, суд встановив, що позивач, добровільно передаючи кошти [PERSON] , [PERSON] для поточного проживання відповідача [PERSON] і його навчання у ВУЗІ та віддаючи всю суму накопичень відповідачу, знала, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Крім того, в судовому засіданні не підтверджено на підставі належних та допустимих доказів, що кошти в сумі 252800,00 грн. за добровільної згодою позивача були передані відповідачу саме з метою придбання квартири позивачу, оскільки суд встановив, що підтвердили і свідки, що позивач не уповноважувала відповідача шляхом видання довіреності на укладення у її інтересах договорів щодо придбання нерухомого майна. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В той же час, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, судом не встановлено порушення прав позивача відповідачем, тому суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення із відповідача в користь позивача коштів в розмірі 252800,00 грн. Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed