Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-22 00:00:00

позивач [PERSON] звернулась до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що підставою для звернення до суду з позовом про визнання за нею право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] є наступні обставини. Під час роботи в Кролевецькому льонзаводі, а саме 03 лютого 1994 року, їй та її родині, до якої входили чоловік [PERSON] та діти - [PERSON] , [PERSON] відповідно до ордеру на житлове приміщення №3033, виконкомом Кролевецької міськради була надана у користування квартира [ADDRESS] . Станом на день її звернення до суду із даним позовом зареєстрованими у cпірній квартирі є вона з 1994 року, її колишній чоловік [PERSON] з 1994 року, їхній син [PERSON] , з 2013 року, онука [PERSON] , з 2016 року, та її підопічний [PERSON] , з 2012 року. На сьогодні у неї виникла необхідність знятись з реєстрації спірної квартири у зв`язку із необхідністю реєстрації разом із підопічним малолітнім [PERSON] за адресою будинку сімейного типу. У зв`язку із зняттям місця реєстрації за вказаною адресою, вона втрате право на користування даною квартирою. Приватизувати квартиру вона не може, оскільки будинок [ADDRESS] до комунальної власності не передавався. Кролевецька міська рада рекомендувала їй звернутися з даним питанням до суду. Позивач [PERSON] та представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити. Відповідач Кролевецька міська рада Сумської області в судове засідання свого представника не направила, надавши заяву про проведення судового засідання за відсутності представника міської ради (а.с.121, 122-124) Кролевецька міська рада надала відзив на позов (а.с.30-39) за змістом якого відповідач із даним позовом згоден частково. Підставою для часткового задоволення позову є серед іншого те, що [PERSON] вселена в житло за адресою: квартири [ADDRESS] , на підставі ордера на житлове приміщення №3033, який виписаний на ім`я [PERSON] та членів сім`ї, а саме [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . На день звернення до суду в даній квартирі було зареєстровано 5 осіб [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Регіональне відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях надало відзив на позов (а.с.85-87) за змістом якого не заперечує щодо задоволення позовних вимог [PERSON] . Третя особа Опікунська рада при виконавчому комітеті Кролевецької міської ради в судове засідання свого представника не направила, надавши заяву про проведення судового засідання за відсутності представника (а.с.125-127) Представник [PERSON] проти позову заперечив. Опікунська рада при виконавчому комітеті Кролевецької міської ради надала письмові пояснення (а.с.69-74) за змістом яких зазначає про те, що в кв. [ADDRESS] зареєстровані малолітні [PERSON] , 2008 року народження та [PERSON] , 2016 року народження. А тому при ухвалені рішення просить суд забезпечити збереження майнових прав малолітніх осіб. Інші учасники цивільного процесу у судове засідання не з`явилися, заяв, клопотань, суду не надали. Суд, вивчивши та дослідивши наявні в справі докази, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. 03 лютого 1994 року [PERSON] та членам сім`ї - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , видано ордер на житлове приміщення №3033, виконкомом Кролевецької міськради, на квартиру [ADDRESS] (а.с.4) З копії трудової книжки позивачки [PERSON] вбачається, що остання з 1985 року працювала на Кролевецькому пенькозаводі (з 1989 р. - Кролевецький льонозавод ) та у 2000 році звільнена з роботи (а.с. 5). Із картки поквартирного обліку на кв. [ADDRESS] вбачається, що в даній квартирі з 1994 року зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з 1996 року [PERSON] , а з 2012 року [PERSON] (а.с.6-7) За змістом довідки центру надання адміністративних послуг, виконавчого комітету Кролевецької міської ради Сумської області №1989 від 09 січня 2020 року в кв. [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , 1967 року народження, [PERSON] , 1962 року народження, [PERSON] , 2008 року народження, [PERSON] , 1993 року народження, [PERSON] , 2016 року народження (а.с.8) 14 вересня 2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с.9) Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За змістом довідки Центру надання адміністратвиних послуг виконавчого комітету Кролевецької міської ради Сумської області №2320 від 19 лютого 2020 року вбачається, що в кв. [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , 1962 року народження, [PERSON] , 1993 року народження, [PERSON] , 2016 року народження (а.с.49) Судом встановлено, що [PERSON] 22 січня 2020 року знялася із зареєстрованого місця проживання, а саме з кв. [ADDRESS] . Вказане свідчить, що [PERSON] перестала відкрито, безперервно володіти даною квартирою. Судом враховується також і те, що [PERSON] , 1962 року народження, та [PERSON] , 1993 року народження, які зареєстровані в спірній квартирі з 1994 року та проживають в ній по даний час. Визнання права власності за набувальною давністю за [PERSON] , а саме на 1/2 частку квартири [ADDRESS] позбавить прав та законних інтересів осіб які зареєстровані та проживають у вказаному житлі [PERSON] , 1962 року народження, та [PERSON] , 1993 року народження, на вказане житло, зокрема на приватизацію. [PERSON] та [PERSON] судом не допитувалися, будь-яких заяв, клопотань стосовно суті розгляду справи не надали. Відповідно до ч.1, 2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Згідно ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. Опікунська рада при виконавчому комітеті Кролевецької міської ради просила суд ухвалити рішення з урахуванням забезпечення збереження майнових прав малолітньої [PERSON] , 2016 року народження, щодо кв. [ADDRESS] Згідно ч.ч.1,2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У відповідності до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ч.ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватись на припущеннях. Сторонам, надано можливість повно реалізувати процесуальні права, надані їм законом, в тому числі надати докази. На позивача покладений обов`язок довести обставини, які мають значення для справи і на які він посилається як на підставу своїм вимог, що передбаченого статтями 12,13 ЦПК України, за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст. 78-80 ЦПК України. Враховуючи положення ч.7 ст.81 ЦПК України суд позбавлений можливості самостійно збирати докази. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно п.2 ч.2 ст.49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. З цих підстав суд не приймає до уваги позицію позивача та доводи які її обгрунтовують про визнання за нею права власності на 1/5 частини квартири за набувальною давністю. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за необгрунтованістю. Судом не встановлено підстав для задоволення позову. Відповідно до ст.ст. 15, 16, 328, 344 ЦК України,

Outcome: dismissed