Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду 08.07.2013 року. Востаннє уточнюючи позовні вимоги в судовому засіданні, позивач та її представник за довіреністю - [PERSON], просили суд встановити факт належності [PERSON], який помер [INFO], права власності на індивідуальний житловий будинок «В-1», загальною площею 43,3 кв.м. та житловою площею 13.3 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] на приватизованій земельній ділянці площею 0,226 га. Також просили суд визнати вказаний житловий будинок спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], визнавши, що за життя [PERSON], кожному з них належало право власності на 12 частину вказаного житлового будинку, а також визнати за [PERSON], в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка, право власності на 12 частину вказаного житлового будинку. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказувала на те, що з 28.02.1985 року вона перебувала в шлюбі з [PERSON] до дня його смерті. В період шлюбу, 21.11.1991 року, вони придбали житловий будинок, розташований за адресою [ADDRESS], після чого вказаний житловий будинок знесли та побудували на його місці новий, але за життя чоловік зареєстрував декларацію про готовність об'єкта до експлуатації, а саме [INFO], але в цей день помер, не встигши зареєструвати право власності на вказаний житловий будинок. Після смерті [PERSON] було встановлено, що він за життя склав заповіт на належне йому майно на ім'я [PERSON] та [PERSON], але вони спадщини не прийняли, син - [PERSON] відмовився від спадщини на її - [PERSON] користь. При зверненні до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка, їй було видано свідоцтво про право на спадщину, відносно іншого майна, в оформленні ж свідоцтва про право на спадщину у вигляді індивідуального житлового будинку «В-1» по [ADDRESS], у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа на ім'я померлого на вказане майно. У зв'язку з цим, вважала, що відсутність правовстановлюючого документа на вище вказане спадкове майно перешкоджає їй реалізувати свої спадкові права, цим порушується її право власності на спадкове майно, яке може бути захищено судом, в тому числі шляхом визнання права власності. Тому позивач уточнений позов підтримала та просила його задовольнити. Представник позивача уточнений позов підтримала та просила його задовольнити. Представник відповідача Кіровської сільської ради, представники третіх осіб: Державної реєстраційної служби Криворізького РУЮ та Інспекції державного-архітектурно-будівельного контролю, а також третя особа [PERSON] до суду не з'явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, кожен окремо подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення позову не заперечували (а.с. 46, 88, 90, 127-129, 132). Інспекція ДАБК у Дніпропетровській області додатково повідомила, що декларація про готовність об'єкта до експлуатації, підтверджує, що закінчений об'єкт будівництва прийнятий в експлуатацію (а.с. 128). Вислухавши пояснення позивача, її представника, дослідивши докази в їх сукупності та давши їм оцінку, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 28.02.1985 року було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON], яка після реєстрації шлюбу змінила своє прізвище на «[PERSON]» (а.с. 9). В період шлюбу, 21.11.1991 року подружжя придбало будинок по [ADDRESS], який складався з будинку та сараю, право власності на який було зареєстровано на ім'я [PERSON], що підтверджується договором (а.с. 11), реєстраційним посвідченням від 28.11.1991 року (а.с. 12). Вказаний будинок був зареєстрований в БТІ на ім'я [PERSON] (а.с. 49). Відповідно до ст. 22, 23 Кодексу законів про шлюб та сім'ю, який був чинним на момент виникнення даних відносин, майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя здійснює розпорядження таким майно за спільною згодою. У зв'язку з вище викладеним, суд приходить до висновку, що вище вказаний житловий будинок, придбаний 21.11.1991 року, був спільною сумісною подружжя [PERSON]. Як вказувала позивач та що підтверджується повідомленням КП ДОР «Криворізьке БТІ», вони з [PERSON], за спільною згодою, знесли придбаний будинок «А-1» та на його місці, в період з 1992 року по 2008 рік будували інший житловий будинок «В-1», при цьому дозвіл на будівництво не отримували, у зв'язку з чим вказаний житловий будинок визнаний самочинним (а.с. 17). На підставі рішення Кіровської сільської ради від 15.09.1994 року на ім'я чоловіка [PERSON] 01.11.1994 року був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,226 га для обслуговування житлового будинку та господарчих будівель за вказаною адресою (а.с.13). Оскільки будівництво будинку «В-1» здійснювалося в період з 1992 року по 2008 рік, що підтверджується декларацією про готовність об'єкта до експлуатації (а.с.18) та не заперечувалося позивачем, до спірних правовідносин, відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції 2004 року, варто застосовувати положення цього кодексу. Відповідно до ч.2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва, а якщо це передбачено законом, з моменту - прийняття його до експлуатації, а якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Частина 1 стаття 376 ЦК України визначає, що житловий будинок збудований без відповідного документу, що дає право виконувати будівельні роботи, є самочинним будівництвом. Згідно з ч.5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує право інших осіб. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року, право власності на самочинне будівництво може бути визнано лише за умови завершення будівництва. 12.03.2011 року набрав чинності Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 року, відповідно до якого до 31.12.2013 року Інспекція АБК за заявою власника (користувача) земельної ділянки, на якій розміщені об'єкти будівництва, збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, за результатами технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж, приймали в експлуатацію індивідуальні житлові будинки, збудовані з 5 серпня 1992 року до 12.03.2011 року. [PERSON] за життя вживав заходів для оформлення права власності на збудований житловий будинок, зокрема ним, було оформлено в БТІ технічний паспорт на житловий будинок, відповідно до якого садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою [ADDRESS], складається з житлового будинку «В-1» загальною площею 43,3 кв. м, житловою площею 13,3 кв.м, дозвіл на будівництво якого не надано, сараю «Б» та огорожі № 1-2 (а.с. 11-16), оформлено декларацію про готовність об'єкта до експлуатації від [INFO] (а.с. 18-19), яка як вбачається з повідомлення Інспекції ДАБК засвідчує прийняття об'єкта до експлуатації (а.с. 127-128). Згідно вказаної декларації про готовність об'єкта до експлуатації від [INFO] індивідуальний житловий будинок по [ADDRESS], загальною площею 43,3 кв.м. та житловою площею 13,3 кв.м., був збудований в період з 1992 року по 2008 рік, є закінченим будівництвом об'єктом готовим до експлуатації (а.с. 19). Звітом про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об'єкта від 21.12.2011 року встановлено, що вище вказаний житловий будинок відповідає вимогам надійності і можливості безпечної експлуатації та знаходиться на приватизованій земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано за [PERSON] (а.с.59-83), що також підтверджується довідкою Управління держземагенства у Криворізькому районі (а.с. 93). Вартість житлового домоволодіння за адресою [ADDRESS], до складу якого входить і будинок «В-1» складає 69955 грн., що підтверджується звітом про незалежну оцінку (а.с. 108-119). Відповідно до п. 3.10, 3.11 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 95 від 19.03.2013 року, дата реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації є датою прийняття об'єкта в експлуатацію. Зареєстрована декларація є підставою для оформлення права власності на нього. [INFO], оформивши вище вказану декларацію про готовність об'єкта до експлуатації, але не встигши зареєструвати право власності на вище вказаний житловий будинок, [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 10). Факт відсутності державної реєстрації права власності на вище вказаний житловий будинок підтверджується інформацією державного реєстратора (а.с. 101). У зв'язку з вище викладеним, суд приходить до висновку, що [PERSON] за свого життя вжив всіх передбачених законом заходів для узаконення самочинного будівництва та оформлення права власності на самочинно збудований житловий будинок, але в день реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації помер, у зв'язку з чим суд вважає за можливе визнати факт, що за життя [PERSON], йому належало право власності на індивідуальний житловий будинок [ADDRESS]. Згідно з ч.3 ст. 368 ЦК України майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлене законом. Зі змісту ч.2 ст. 370 ЦК України вбачається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. У зв'язку з вище викладеним, суд приходить до висновку, що індивідуальний житловий будинок «В-1» по [ADDRESS], загальною площею 43,3 кв.м. та житловою площею 13,3 кв.м., за життя [PERSON], був їх із [PERSON] спільною сумісною власністю подружжя, і при цьому, [PERSON] належить, а [PERSON] за його життя належало, кожному окремо, по 12 частині вказаного індивідуального житлового будинку «В-1». Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на все належне йому майно, в тому числі й 12 частину вище вказаного індивідуального житлового будинку. Як вбачається з повідомлення приватного нотаріуса [PERSON], вона зареєструвала у Спадковому реєстрі спадкову справу № 682012 після смерті [PERSON], за заявою його сина [PERSON] про відмову від прийняття спадщини на користь матері [PERSON], яка на момент відкриття спадщини проживала разом зі спадкодавцем (а.с.138). Нотаріусом було встановлено, що [PERSON] за життя склав заповіт на все належне йому за життя майно на користь [PERSON] та [PERSON], яка строк для прийняття спадщини пропустила, про його поновлення до суду звертатися не бажає, та не заперечує проти прийняття спадщини за законом [PERSON], що підтверджується повідомленням нотаріуса [PERSON] (а.с. 138). Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб. Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Стаття 1258 ЦК України визначає, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово, при цьому відповідно до ч.1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У зв'язку з вище викладеним, суд приходить до висновку, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на все належне йому за життя майно, яке він заповів [PERSON] та [PERSON], але [PERSON] спадщину не прийняла, а [PERSON] відмовився від неї на користь матері - [PERSON], яка, у зв'язку з відмовою від прийняття спадщини та неприйняттям спадщини спадкоємцями за заповітом, являючись спадкоємцем першої черги спадкування за законом, має право на спадкування майна належного [PERSON], в тому числі і 12 частини спірного індивідуального житлового будинку. [PERSON] на момент смерті спадкодавця проживала разом з ним, заяви про відмову від прийняття спадщини не подавала, що підтверджується повідомленням нотаріуса від 20.02.2014 року (а.с.132), а отже відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України прийняла спадщину. При зверненні до нотаріальної контори [PERSON] їй було видано свідоцтва про право на спадщину на частину майна, належного за життя [PERSON] (а.с. 137,139-141, 143), але відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 12 частину спірного індивідуального житлового будинку, що підтверджується постановою нотаріуса від 07.12.2012 року (а.с. 30). Підставою відмови нотаріус вказав відсутність правовстановлюючого документа на вказане майно, що підтверджується постановою нотаріуса. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Оскільки судом встановлено факт належності [PERSON] за його життя, та [PERSON] права власності на вище вказаний індивідуальний житловий будинок, визначено рівність їх часток у праві власності на вказане майно, то з метою захисту невизнаного права [PERSON] на спадкування 12 частини вказаного будинку, яка за життя належала [PERSON], суд вважає за необхідне визнати за позивачем, як за спадкоємцем першої черги спадкування за законом, право власності на 12 частину індивідуального житлового будинку «В-1» по [ADDRESS], загальною площею 43,3 кв.м. та житловою площею 13,3 кв.м., в порядку спадкування за законом, після смерті чоловіка [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: approved