Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, вказавши, що працювала на АТ «НДПІ «Механобрчормет» з 26.11.1978 р. по 31.10.2018 р. та звільнилась на підставі частини третьої статті 38 КЗпПУ в зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю та умов колективного договору. Судовим наказом від 09 жовтня 2018 року стягнуто з відповідача на її користь заборгованість по зарплаті за червень-вересень 2018 р. в сумі 18987,17 грн., а судовим наказом від 26.11.2018 р. стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 17030,16 грн. Станом на дату звернення до суду стягнення заробітної плати та інших вимог на її користь не виконано. Судовим рішенням від 18.04.2019 р. стягнуто з відповідача середній заробіток за період з 01.11.2018 р. по 31.03.2019 р. Період затримки повного розрахунку з нею при звільненні з 01.04.2019 р. по 31.05.2019 р. становить 42 робочих дні та складає 16895,76 грн., однак просить суд стягнути середній заробіток за час затримки при звільненні працівника за період з 01.04.2019 р. по день винесення рішення по справі включно. Ухвалою суду від 13 травня 2019 р. прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження відповідно до пункту другого частини першої статті 274 ЦПК України, без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу, за адресою його місця знаходження, направлено рекомендоване поштове відправлення на виконання ухвали суду від 13 травня 2019 року, яке АТ «НДПІ «Механобрчормет» не отримано, поштове повідомлення повернуто за минуванням строку зберігання. Це поштове відправлення не було вручено адресату під час доставки через його відсутність, у зв`язку із чим у поштовій скриньці адресата залишено повідомлення форми 22 щодо необхідності отримання рекомендованого відправлення. Тобто поштове відправлення з повісткою не вручене з причин, незалежних від суду, який у встановленому процесуальним законом порядку вчинив необхідні дії, спрямовані на повідомлення відповідача про наявність справи на розгляді у суді та можливість подати відзив на позов, адже отримання рекомендованих листів адресатом є поза межами судового контролю. Обов`язок суду «повідомити» полягає в тому, щоб інформувати учасника про судове засідання, а не забезпечити його участь (постанова Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 800/482/17). Оскільки відповідач на виконання положень частин п`ятої, сьомої статті 279 ЦПК України, проти розгляду справи в такому порядку заперечень суду не направив, ухвала суду чинна, відзив на позовну заяву відповідач суду також не надав, тому суд розглядає позовну заяву за наявними у справі матеріалами. Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов до наступного висновку. Як встановлено судом, [PERSON] з 24 листопада 1978 р. працювала в Акціонерному товаристві «Науково-дослідний та проектний інститут по збагаченню та агломерації руд чорних металів «Механобрчормет», звільнена 31 жовтня 2018 р. за власним бажанням за частиною третьою статті 38 КЗпПУ у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю (а.с. 8 - копія трудової книжки). Положеннями статті 21 КЗпП України встановлено, що трудовий договір ? це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим, зокрема при укладенні трудового договору з фізичною особою. Згідно частини третьої статті 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Судовим наказом Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 листопада 2018 року стягнуто з Акціонерного товариства «Науково-дослідний та проектний інститут по збагаченню та агломерації руд чорних металів «Механобрчормет» на користь [PERSON] заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в сумі 17030,16 грн. (а.с. 14 - копія наказу). Заочним рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 квітня 2019 року, стягнуто з Акціонерного товариства «Науково-дослідний та проектний інститут по збагаченню та агломерації руд чорних металів «Механобрчормет» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні працівника за період з 01.11.2018 р. по 31.03.2019 р. включно в сумі 41434,84 грн. та інфляційну складову за період з січня 2015 р. по жовтень 2018 р. в сумі 11822,16 грн. (а.с. 15- копія виконавчого листа). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Враховуючи викладене та період, за який з відповідача на користь позивача вже стягнуто середній заробіток, про що свідчать надані копії судових рішень, суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 01.04.2019 р. по дату винесення рішення включно (постанова Верховного Суду від 21 лютого 2019 року у справі № 225/4384/16-ц). Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про плату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету міністрів України від 08 лютого 1995 № 100 (далі - Порядок). Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати) Оскільки звільнення [PERSON] відбулося 31 жовтня 2018 року, середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися виходячи з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, а саме за серпень 2018 року та вересень 2018 року. В якості доказу нарахованої, але не сплаченої станом на дату звільнення суми заборгованості по заробітній платі, позивачем надано копії розрахункових листків (а.с. 10), який суд приймає в якості належного доказу, оскільки розрахунково-платіжна відомість працівника (розрахунковий листок) є одним із первинних бухгалтерських документів, визначених наказом Державного комітету статистики України від 05 грудня 2008 року №489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці», поряд з табелем обліку використання робочого часу та розрахунково-платіжною відомістю (зведеною). Так, згідно розрахункового листка за серпень 2018 р., позивач відпрацювала 180 робочих годин, та їй нараховано оклад по годинам в сумі 3829,37 грн. В жовтня 2018 р. вона відпрацювала 180 робочих годин, та їй нараховано оклад по годинам в сумі 3829,37 грн. Таким чином, виходячи з розрахунку 3829,37 грн. + 4188,38 грн. / 360 годин (180 годин +180 годин), середньогодинний заробіток позивача складає 22 грн. 27 коп. В зв`язку з відсутністю графіку роботи позивача, суд бере за основу при обчисленні розрахунку середнього заробітку позивача 180 робочих годин в місяць, згідно наданих розрахункових листів. Таким чином, період затримки розрахунку при звільненні, з врахуванням наданих судових рішень, за період з 01.04.2019 р. по 31.05.2019 р. включно, складає 8017,20 грн., виходячи з розрахунку: 22,27 грн. (середньогодинний заробіток) * 360 годин (кількість робочих годин за 2 місяці). За період з 01.06.2019 р. по 07.06.2019 р. виходячи з того, що позивач працювала з 12 годинним графіком (180 робочих годин / 15 робочих днів), суд допускає стягнення середнього заробітку за 24 робочі години (з врахуванням відпочинку) та вважає можливим стягнути за ці години суму в розмірі 534,48 грн. з розрахунку: 22,27 грн. * 24 години. Таким чином, загальна сума, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 8551,68 грн. Суд відхиляє базовий розрахунок позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки як вбачається з наданих копій розрахункових листів, [PERSON] працювала погодинно, оплата їй йшла також погодинно, а наданий розрахунок зроблений виходячи з середньоденного заробітку та кількості робочих днів, що суперечить положенням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету міністрів України від 08 лютого 1995 № 100. Оскільки відповідач відзиву на позов та доказів на його підтвердження, суду не надав, враховуючи, що цивільне судочинство згідно частин першої-третьої статті 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, так як відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд розглядає справу на підставі наявних у справі доказів. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток в сумі 8551,68 грн. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат: судового збору в сумі 768,40 грн., сплачений нею при подачі позову (а.с. 29), тому оскільки позов підлягає задоволенню в повному обсязі, суд з врахуванням положень ст. 141 ЦПК України вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати, стягнувши їх з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: partial