Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа: Територіальний сервісний центр №7141 регіонального сервісного центру в Черкаській області Міністерства внутрішніх справ України про визнання договору реєстрації транспортного засобу недійсним, стягнення грошової компенсації, визнання факту проживання однією сімєю. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 2007 року проживала однією сімєю з відповідачем [PERSON] по вул.Пушкіна, б.97/2 в місті Черкаси. В подальшому вони зареєстрували шлюб 09.02.2012 року, який було розірвано 09.02.2012 року. Від даного шлюбу сторони мають двох неповнолітніх доньок [INFO] та [INFO] В період шлюбу подружжям був придбаний автомобіль BYD F-3 1497 (2013). Під час розгляду справи №712/1394/16-ц про поділ спільного майна подружжя вона дізналась, що вказаний автомобіль без її згоди був перереєстрований на нового власника - батька відповідача [PERSON], який згодом продав автомобіль [PERSON] Вказувала, що за час спільного проживання починаючи з 2007 року вона вела спільне господарство, мали бізнес з чоловіком [PERSON], займалася маркетингом, підбором тканин для облицювання меблів. Кошти від вказаного бізнесу є спільним майном подружжя та були витрачені в тому числі на придбання спірного автомобіля. У звязку із відчуження вказаного транспортного засобу третім особам без її згоди всупереч нормам Сімейного законодавства просила визнати недійсним договір перереєстрації автомобіля за довідкою-рахунком від 15.07.2014 року, стягнути грошову компенсацію частки майна в сумі 70\~000 грн. Крім того, просила встановити факт проживання та ведення спільного бізнесу з відповідачем починаючи з 2007 року по жовтень 2014 року. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили задоволити. Уточнивши позовні вимоги, відмовилися від вимог стосовно визнання недійсним договору про перереєстрацію транспортного засобу, проте збільшили розмір позовних вимог, враховуючи курс долара та ціни на транспорті засоби в мережі Інтернет та введення позивачку в оману відносно вчиненого правочину (ст.230 ЦК України) просили задовольнити вимогу про стягнення грошової компенсації в подвійному розмірі в сумі 140\~000, 00 грн. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON] позов не визнали та просив відмовити в його задоволенні. Зазначив, що дійсно зустрічався з відповідачкою, проте проживати та вести спільний побут вони почали з моменту укладення шлюбу. Вказане спірне авто було придбане під час знаходження сторін у зареєстрованому шлюбі за рахунок коштів, які він позичив у батька, про що є копія розписки. Оригінал розписки був знищений. В подальшому, у звязку з тим, що позичені кошти у батька йому не вдалося повернути, він перереєстрував автомобіль на батька, про що була обізнана позивачка, оскільки правочин був вчинений під час знаходження сторін у шлюбі. Вважали безпідставними вимоги про визнання недійсним даного правочину та стягнення компенсації, оскільки позивачка не довела, що брала участь у придбанні спірного автомобіля та оскільки на момент відчуження автомобіля перебувала у шлюбі з відповідачем, тому порушення її прав не відбулося. Відповідач [PERSON] та його адвокат [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, просили в позові відмовити. Вказували, що позивачка не брала участь у придбанні спірного автомобіля, не працювала, а тому прав на будь-яке майно не має. Представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити у задоволенні. Представник третьої особи Територіальний сервісний центр №7141 регіонального сервісного центру в Черкаській області Міністерства внутрішніх справ України [PERSON] вказував на законність дій під час перереєстрації, оскільки реєстрація автомобіля здійснена в порядку, передбаченому Постановою КМУ №1368 від 07.09.1998 р. на підставі довідки-рахунку. Єдиною підставою для відмови у перереєстрації транспортного засобу є наявність ухвали суду про накладення арешту або заборони або державного виконавця. Оскільки таких документів на момент вчинення правочину не існувало, перереєстрація вчинена без порушень норм законодавства. Вислухавши думку сторін, свідків, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Згідно з ч. 1\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3\~ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень\~ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України\~(надалі\~ЦПК України) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до положень\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України\~засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 09 лютого 2012 року сторони [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який зареєстровано у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси Черкаського міського управління юстиції, актовий запис №88. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей, доньок [PERSON], [INFO] та [PERSON] [INFO]. Статтею 256 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. У ст. 3 СК України визначено, що сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сторони в судовому засіданні підтвердили, що фактично припинили вести спільний побут та проживати як подружжя з 21 жовтня 2014 року, а тому ця обставина не підлягає доказуванню у відповідності з ч.1 ст.61 ЦПК України. Разом з тим, в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження доводи позивачки про те, що вона фактично почала проживати як подружжя з відповідачем [PERSON] з 2007 року, оскільки на підтвердження вказаних обставин не було надано належних доказів. Так, свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили, що сторони зустрічались, проживали разом як подружжя, в них були діти, вони мали спільний побут та бізнес. Проте вказані покази мають суперечливі дані стосовно періоду, з якого сторони почали проживати, місця проживання тощо, інших доказів на підтвердження вказаних фактів суду не надано. Інші свідки в судовому засіданні по суті спору нічого не повідомили. Довідка лікаря про місце проживання дитини, та інші довідки та заяви, в яких позивачка вказувала адресу свого проживання [INFO] не беруться судом до уваги, оскільки не є належним доказом ведення спільного господарства та проживання сторін в справі однією сімєю в конкретний період часу. Стосовно стягнення грошової компенсації вартості автомобіля BYD F-3 1497 2013 р.в. кузов № [NUMBER] д.н.з. [NUMBER], що було відчужене третій особі без згоди позивачки, суд зазначає наступне. Згідно положено п.п.22, 23, 24, 25\~постанови Пленуму Верхового суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими\~статтями 69-72 СК\~та\~ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті\~60,\~69 СК, ч. 3\~ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3\~ст. 325 ЦК\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. З матеріалів справи вбачається, що вказаний транспортний засіб був відчужений за довідкою-рахунком від 15.07.2014 року, вартість продажу 75000 грн. та право власності зареєстровано за відповідачем [PERSON]. В подальшому 05.02.2016 року [PERSON] продав вказаний автомобіль [PERSON] за договором купівлі-продажу, який значиться зареєстрованим за ним по даний час. Відповідно до ч.1\~ст.60 СК України\~\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно зі\~ст. 368 ЦК України\~майно, придбане подружжям в період шлюбу є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором між ними чи законом. Для визнання майна, придбаного в період шлюбу, обєктом спільної сумісної власності подружжя немає значення на імя кого з подружжя воно оформлене та зареєстроване. Крім того, чоловік та жінка мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, яке їм належить на праві спільної сумісної власності. В судовому засіданні не здобуто доказів того, що вказаний автомобіль куплений за кошти, які належали особисто позивачу [PERSON] або відповідачу [PERSON] Навпаки, відповідач [PERSON] вказував на отримання позики від батька саме в інтересах сімї для того, щоб придбати автомобіль. Згідно\~\~зі 65\~СК\~дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.\~\~Для укладення одним із подружжя договорів , які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації , а також договорів стосовно цінного майна , згода другого із подружжя має бути подана письмово. Вказані обставини розяснено в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» N 11 від 21.12.2007, згідно з яким, вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. За таких обставин, враховуючи, що оспорюваний правочин - укладання договору купівлі-продажу автомобіля від 15.07.2014 року між відповідачем [PERSON] та [PERSON] відбулося під час перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі (який фактично був припинений 21 жовтня 2014 року), згідно ст.65 СК України діє презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, а тому відсутні підстави для стягнення грошової компенсації. Крім того, розмір грошової компенсації майна, яку просить стягнути позивачка не підтверджена документами, з яких вбачається дійсна вартість майна, враховуючи те, що сторонами в добровільному порядку вартість вказаного автомобіля не була погоджена. Позивачка ухвалою суду була звільнена від сплати судового збору, тому судові витрати підлягають віднесенню на рахунок держави.

Outcome: dismissed