Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом до відповідача [PERSON] та просить суд стягнути з відповідача на її користь грошові кошти в сумі 1475 доларів США в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим на день винесення рішення, посилаючись на порушення відповідачем умов договору позики з приводу повернення позичених коштів. В ході розгляду справи позивач заявлені вимоги уточнила, в редакції позову від 22.05.2019 р. просила стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 1475 доларів США та 3% річних в сумі 179 доларів США в гривнях за офіційним курсом Нацбанку України на день винесення рішення (а.с. 62-64). Ухвалою суду від 05 лютого 2019 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] на задоволенні вимог наполягала з підстав, викладених в уточненому позові та відповіді на відзив. Представник відповідача [PERSON] . вимоги позову не визнав з підстав, викладених у відзиві на позов та запереченнях на відповідь на відзив. В обґрунтування відзиву зазначено, що у червні 2013 року позивач взяв борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 1500 доларів США, про повернення яких домовились в строк до 01.06.2015 р., при цьому розписку не уклали. На початку 2015 року відповідач перебував на Довгинцівському ринку в місті Кривому Розі, де він здійснював підприємницьку діяльність та до нього приїхала позивач, повідомивши, що непокоїться щодо повернення богу тому між ними була досягнута домовленість щодо складення розписки на клаптику паперу, можливо це й було 16.01.2015 р. Приблизно через декілька днів позивачка знову підійшла про відповідача та повідомивши про втрату розписки, попросила скласти ще одну аналогічного змісту, яка в цей час і була складена, можливо це було 18.01.2015 р. Однак весною 2015 року він особисто повернув їй борг, а вона в свою чергу передала йому розписку від 18.01.2015 р., підтверджуючи повернення коштів, після чого він про неї нічого не чув та ніяких повідомлень від неї не отримував. З тексту розписки неможливо ідентифікувати особу, оскільки розписка не містить істотних умов,в тому числі й дані сторін. Предмет договору не визначений, оскільки долар це назва валюти, яка перебуває в обігу різних країн світу. Крім того, позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки сторони погодили термін повернення боргу весною 2015 року, тобто саме з 01 червня 2015 року починається його перебіг, який закінчується 01.06.2018 р. До суду позивач звернулася 09.11.2018 р. Посилання позивача на ч. 2 ст. 1049 ЦК України та направлення вимоги пор повернення коштів є безпідставним, оскільки вимоги вказаної статті поширюються на вимоги, якими не встановлено строк повернення позики або цей строк визначений моментом їх повернення, а розпискою від 16.01.2015 р. встановлено строк повернення - весною 2015 року. Тому враховуючи викладене, просить в задоволенні позову відмовити повністю. В обґрунтування відповіді на відзив позивачем наведено значення, які ставляться перед знаком долару, що відрізняє долар США від інших доларів, тому посилання відповідача на те, що з розписки не зрозуміло, які саме долари позичали відповідачу є безпідставним. Щодо посилання на відсутність повних даних відповідача у розписці, то [PERSON] не оспорюється дійсність розписки та не заперечується той факт, що він брав борг саме в сумі 1500,00 доларів США, тим більше, що відповідач навіть стверджує, о ним було здійснено повернення позики саме в сумі 1500,00 доларів США. Розписка від 18.01.2015 р. складена з тими ж недоліками, що й розписка від 16.01.2015 р., однак другу розписку відповідач вважає належною, що суперечить вищезазначеному. Наведені відповідачем обставини щодо повернення позивачем розписки від 18.01.2015 р. на підтвердження виконання ним боргового зобов`язання не відповідають дійсності, оскільки за умови повернення боргу відповідачем позивач мав повернути ту розписку, яка наявна у позивача, тобто розписку від 16.01.2015 р. З яких причин після повернення коштів відповідачем позивач залишила розписку у себе,ю відповідач не пояснює, що ставить під сумнів дійсність приведених ним доводів щодо виконання грошового зобов`язання. вважає, що наявність оригіналу боргової розписки у позивача, як кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане, тому просить стягнути з відповідача 1475 доларів США та 3% річних в сумі 179 доларів США, в гривнях за офіційним курсом Нацбанку України на день винесення рішення. В запереченнях проти відповіді на відзив та уточненої позовної заяви відповідач зазначив, що з доводами позивача про збільшення позовних вимог не погоджується, оскільки курс долара за офіційним курсом НБУ станом на 16.01.2015 р. складав 15,7980 грн. за 1 долар, тобто станом на 16.01.2015 р. 700 грн. становило 44 долара США, з врахуванням доводів позивача розрахунок 3% річних повинен проводитись виходячи з 1456 доларів США, а не з 1500 доларів США. Позивач звернувся до суду 09.11.208 р., а не 22.05.2019 р., тобто розрахунок 3% річних повинен проводитись виходячи з дати звернення до суду, а не подання уточненої позовної заяви. Крім того, оскільки строк позовної давності щодо основної вимоги сплив 01.06.2018 р., то і строк позовної давності щодо стягнення 3% річних сплив 01.06.2018 р. вважає, що наявність оригіналу ще однієї боргової розписки у позивача є наслідком обману чи неуважності [PERSON] , яка після спливу 3 років вирішила скористатись розпискою з метою збагачення. Збільшуючи позовні вимоги шляхом пред`явлення вимоги про стягнення 3% річних,позивач підтверджує факт того, що початок перебігу позовної давності почався саме з 01.06.2015 р., тобто строк позовної давності закінчився 01.06.2018 р., а з позовною заявою позивач звернувся 09.11.2018 р., отже з пропуском строку позовної давності. Зауважив, що відповідь на відзив подана позивачем лише 22.05.2019 р., з пропуском строку, хоча представником відповідача під час судового засідання, яке відбулось на початку квітня, отримано копію відзиву. Тому росить в задоволенні вимог відмовити повністю. Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступних висновків Судом встановлено, що в червні 2013 року відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] грошові кошти в сумі 1500,00 доларів США, зі строком їх повернення весною 2015 року. В грудні 2013 року віддав 700,00 грн. На підтвердження отриманих коштів [PERSON] надав розписку (а.с. 9 - копія розписки), однак у зазначений термін борг не повернув. Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України ) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором(частина перша статті 1049 ЦК України). Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Згідно з нормами статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора (частина четверта статті 545 ЦК України). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2013 року у справі № 6-63цс13 та постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року по справі № 755/21936/15-ц. Факти підписання розписки від 16 січня 2015 р. та розписки від 18 січня 2015 року, та отримання грошових коштів в зазначеній сумі, відповідачем не заперечувалися. З матеріалів справи вбачається та визнається відповідачем, що ним надано позивачу розписку про отримання в борг грошей, а отже сторони дотримались письмової форми договору. Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Зідно ч. ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Виходячи з наведених вище норм матеріального права, визначальним фактором при визначенні правовідносин позики є визначення розписки як боргового документа. Борговим документом або документом, що підтверджує факт укладення договору позики, має бути документ в якому визначені основні характеристики договору позики згідно з положеннями ст. 1046 ЦК України. Таким чином, наявність у розписках визначеного обов`язку позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) дає можливість визначення правовідносин, що виникли між сторонами як з договору позики. Правовий аналіз ст. 545 ЦК України дає підстави вважати, що держатель оригіналу боргового документа є належним кредитором у зобов`язанні, на підтвердження виникнення якого наданий такий документ. Тобто наявність оригіналів документів у позивача може свідчити про наявність певних зобов`язань саме перед ним. Позивачем надано суду оригінал розписки про отримання відповідачем боргу в розмірі 1500 доларів США, натомість останній в обґрунтування своїх заперечень не надав суду письмових доказів того, що ним повернуто борг позивачці в повному обсязі (оригінали розписок [PERSON] про отримання коштів в рахунок погашення боргу, тощо). Текст оригіналу розписки не містить надпису позивачки щодо повернення суми боргу відповідачем. Таким чином, встановивши, що укладений між сторонами письмовий договір позики та боргова розписка підтверджують не лише факт укладення договору, а й факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, суд дійшов висновку про виникнення між сторонами правовідносин з договору позики. При цьому, наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальниками не виконано (постанова Верховного Суду від 01 серпня 2018 року по справі № справа № 654/2275/16-ц). Щодо стягнення боргу в перерахунку на національну валюту, то суд при вирішенні спору керується правовим висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року по справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Так, статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з [PERSON] на користь позивача боргу у валюті, визначеній договором. Також Велика Палата Верховного Суду зробила висновок в частині визначення 3 % річних у доларах США, оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і ВеликаПалата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Таким чином підлягає стягненню з відповідача заборгованість саме в іноземній валюті, тобто прострочена сума визначена у розмірі 1475,00 доларів США, що передбачає і нарахування 3 % річних саме з цієї суми в доларах США. Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначила, що була висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-134цс18. Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Щодо клопотання відповідача про застосування строків позовної давності, суд вважає необхідним зазначити наступне. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). З матеріалів справи вбачається, що укладаючи договір позики, сторони узгодили термін його виконання - весна 2015 року. Враховуючи те, що при невиконанні [PERSON] свого зобов`язання щодо повернення коштів згідно зазначеного в розписці строку, строк позовної давності розпочався 01 червня 2015 року то, відповідно до правил статі 257 ЦК України закінчив свій перебіг 01 червня 2018 року. [PERSON] звернулася до відповідача з письмовою вимогою 23 серпня 2018 року (а.с. 11), до суду з позовною заявою - 09 листопада 2018 року. Згідно частини п`ятої статті 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Позивачем подано клопотання про поновлення строку звернення до суду з наданням відповідних доказів поважності такого пропуску. З врахуванням зазначеного, оскільки такий пропуск є незначним, враховуючи територіальну віддаленність місця проживання позивача, доказів на спростування того, що відповідач не отримував поштове повідомлення від 23 серпня 2018 року з вимогою сплати боргу, останнім суду не надано, суд вважає поважними причини пропуску позивачем передбаченого положеннями статті 257 ЦК України, строку. Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. Доводи відповідача про поверенння ним боргу спростовуються письмовими доказами, в тому числі й оригіналом розписки від 16.01.2015 р., наданої в судовому засіданні. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат: судового збору в сумі 704,80 грн., сплачений ним при подачі позову (а.с.1), тому оскільки позов підлягає задоволенню в повному обсязі, суд з врахуванням положень ст. 141 ЦПК України вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати, стягнувши їх з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved