Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому просила в порядку ст. 4 Закону України Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України надати дозвіл на виїзд за кордон без згоди відповідача їх малолітньої дитини [PERSON], [INFO]. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Дніпропетровського районного суду м. Дніпропетровська 02 жовтня 2015 року, від шлюбу вони мають одну дитину сина [PERSON], [INFO]. З моменту, коли відповідач залишив сімю, він не приймає участі у вихованні дитини, не цікавиться її життям та станом здоровя, втім у наданні відповідного дозволу, необхідного виїзду дитини за кордон відмовляє без будь-якої вагомої причини, у звязку з чим позивач звернулася до суду. Позивач у судове засідання надала заяву в якій позов підтримала в частині надання дозволу на виїзд дитини за кордон та виготовлення необхідних документів для цього. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. На підставі ст. 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Дніпропетровського районного суду м. Дніпропетровська 02 жовтня 2015 року (а.с. 9). Сторони є батьками неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] (а.с. 10). Дитина проживає з матірю, яка опікується дитиною, утримує її та доглядає. Згідно\~із ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до\~ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно\~із ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно\~зі ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно\~ст. 141 СК України\~батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Відповідно до ч. 2\~ст. 150 СК України\~батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 313 ЦК України\~визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей - громадян України визначено\~Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ,\~постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України». У відповідності до положень ч. 2\~ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені\~Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.95 № 57\~із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З огляду на викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків, або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Згідно статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.89, діючої в Україні з 27.09.91, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-и) несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування\~згідно з ч.1 ст. 18 Конвенції про права дитини. Судом при розгляді справи встановлено, що мати дитини [PERSON] з метою загального розвитку сина, розширення його кругозору та оздоровлення має намір вивезти його на відпочинок за кордон. Також, встановлено, що відповідачем 16 травня 2015 року було надано дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон його дитини, проте на даний час жодної вмотивованої відповіді про відмову в наданні такого дозволу позивач не отримала. Проте позивачка просить надати дозвіл на виїзд дитини за кордон без згоди батька до досягнення ним 16 років. Суд вважає достатнім надати дозвіл [PERSON] на тимчасовий виїзд за кордон у супроводі матері, без згоди батька на час перебування дитини на канікулах, а саме з першого грудня по тридцять перше січня, з пятнадцятого квітня по пятнадцяте травня, з першого червня по тридцять перше серпня, з першого жовтня по тридцять перше жовтня кожного року до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку та такий строк відповідатиме інтересам дитини та правам батька на спілкування з сином. На підставі викладеного, суд дійшов до висновку про те, що відмова відповідача є безпідставною, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено будь-яких обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування, суд приходить до висновку про доцільність часткового задоволення позовних вимог, а саме надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон без дозволу (згоди) або супроводу батька [PERSON] за межі України\~на період з першого грудня по тридцять перше січня, з пятнадцятого квітня по пятнадцяте травня, з першого червня по тридцять перше серпня, з першого жовтня по тридцять перше жовтня кожного року до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку та на виготовлення відповідних документів необхідних для цього. Відповідно до ст. ст. 79, 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню на користь держави. Враховуючи викладене,

Outcome: partial