Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про примусове виселення, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона є власником житлової квартири в [ADDRESS] . У житловій квартирі зареєстрований та проживає відповідач по справі [PERSON] , який постійно порушує правила співжиття, зчиняє сварки, бійки, а тому подальше їх спільне проживання є неможливим. Позивач неодноразово зверталася до правоохоронних органів щодо застосування до неї та її доньки відповідачем фізичної сили. Однак, заходи запобігання і громадського впливу виявляються безрезультатними. Крім того відповідач не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, що завдає позивачу значних матеріальних збитків. У зв`язку з недосягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити та примусово виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. У судовому засіданні позивач та його представник зміст позовних вимог підтримав з підстав та обґрунтувань, викладених у позові, та просить його задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, хоча про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, що згідно ст.223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті. Приймаючи до уваги вимоги ст.ст. 223, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе слухати дану справу без особистих пояснень відповідача, оскільки в матеріалах справи є достатньо даних про взаємовідносини сторін, з приводу яких виник спір. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено фактичні обставин справи та зміст спірних правовідносин. Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить житлова квартира [ADDRESS] , що стверджується свідоцтвом про право власності на житло від 29 червня 1999 року (а.с. 6). У даній квартирі зареєстрований та проживає [PERSON] - колишній чоловік дочки позивача [PERSON] , шлюб між якими розірвано рішенням Зборівського районного суду Тернопільської області від 22 серпня 2018 року, щонабрало законної сили та оригінал якого зберігається в матеріалах цивільної справи №599/1204/18. Як вбачається з матеріалів справи, а саме акту обстеження матеріально- побутових умов № 686 від 23. 10. 2019 р. [PERSON] мешкає по [ADDRESS] , кількість членів, що мешкають разом: [PERSON] - колишній чоловік , [PERSON] - дочка, [PERSON] - мати, [PERSON] - брат (а. с. 8). Відповідно до довідки № 2550 станом на 01.10.2019 р. про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні за адресою [ADDRESS] осіб [PERSON] , [PERSON] - колишній чоловік, [PERSON] - дочка (а.с.8). Відповідач по справі влаштовує скандали, між сторонами виникають непорозуміння з побутових питань. [PERSON] притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства, що підтверджується постановою судді Зборівського районного суду від 11 листопада 2019 року №599/2350/19. Самостійно виселитися відповідач не бажає. Статтею 391 ЦК Українивласник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістомстатті 156 ЖК Україничлени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другійстатті 64 цього Кодексу. Згідно з частинами другою та третьоюстатті 64 ЖК УРСРдо членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано і інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другійстатті 64 ЖК УРСР, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному житловому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Судом встановлено, що за згодою власника квартири [PERSON] був вселений як член сім`ї [PERSON] колишній чоловік [PERSON] , також була вселена після народження їхня спільна дитина [PERSON] . У даній квартирі відповідачі проживають в одній кімнаті, позивач займає дві кімнати. На даний час між позивачами та відповідачами існують конфліктні ситуації та постійні побутові сварки, які виникають за ініціативою позивача. Згідно зістаттею 157 ЖК УРСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першоюстатті 116 ЖК УРСР. Відповідно частини першої статті 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення. Як роз`яснив судам Пленум Верховного Суду України у пункті 17 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначенізаходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно із статями 80 і 81 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи встановлені обставини справи суд зазначає, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів, які б доводили факт існування обставин, за наявності яких стаття 116 ЖК України пов`язує можливість бути виселеним без надання іншого жилого приміщення. Також позивач не надала доказів які б свідчили про самоправне вселення відповідача у спірну квартиру. За таких обставин суд приходить до висновку про недоведеність позивачем підстав, передбачених статтею 157, в поєднанні зі статтею 116 ЖК України, обов`язкових для виселення відповідачів в судовому порядку без надання іншого житлового приміщення. Стосовно вимог позивачки про усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном відповідно до статті 391 ЦК України, суд на підставі зібраних та оцінених доказів дійшов висновку про недоведення позивачкою вчинення їй відповідачами перешкод у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном. За таких обставин, суд вважає, що права та інтереси позивача не були порушенні відповідачем, а тому слід відмовити у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про виселення з квартири. Відповідно до частин 1 і 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судовівитрати,пов`язані зрозглядом справи,покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Враховуючи, що позов не підлягає задоволенню, суд вважає, що судові витрати покладаються на позивача. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed