Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-14 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулася до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів обґрунтовуючи свої позовні вимоги наступним. Позивачка, [PERSON] зареєструвала шлюб 28.07.2007 року із [PERSON] , про що зроблено відповідний актовий запис за № 1842 та видано Свідоцтво про шлюб від 28.07.2007 Серія [NUMBER] . Спільне життя сторін не склалося через відсутність взаєморозуміння та поваги між подружжям, розходження поглядів на сімейні відносини та життєві цінності. Як зазначає Позивачка, що вона наразі проживає разом із чоловіком і вважає, що надання строку на примирення не виправить стан шлюбних відносин, оскільки відсутність взаєморозуміння та поваги між подружжям продовжуються досить тривалий час, а спроби примирення між подружжям в минулому не принесли жодних результатів. Тому, це лише погіршить стан відносин з Позивачкою та негативно вплине як на психологічний стан Сторін, так і дітей, які перебувають у напруженій психологічній обстановці. За даних обставин можна стверджувати, що шлюб між Сторонами є лише формальним, оскільки особисті відносини між Позивачкою та Відповідачем уже тривалий час відсутні. Продовжувати шлюбні відносини Позивачка не бажає, а тому вирішила офіційно розірвати шлюб. Від шлюбу подружжя має трьох малолітніх синів: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Сторони дійшли згоди, що діти будуть проживати з матір`ю за адресою вказаною, як місце реєстрації Позивача. Під час перебування у шлюбі, Відповідач періодично надавав грошові кошти для забезпечення утримання дітей, однак, такі дії несли неперіодичний характер і супроводжувалися сварками між Сторонами. До того ж, Відповідач взагалі не приймає участі в оплаті комунальних платежів за проживання у спільному помешканні, в якому проживають і Відповідач і спільні діти. З метою уникнення конфліктних ситуації, коли Відповідач буде уникати обов`язку брати фінансову участь у забезпеченні утримання дітей на рівні, достатньому для їх гармонійного всебічного розвитку, Позивач просить відразу в судовому порядку вирішити питання призначення аліментів. Посилаючись на викладені обставини, Позивач просить суд: - Розірвати шлюб між Позивчем - [PERSON] та Відповідачем - [PERSON] ; - стягувати з [PERSON] на утримання: [PERSON] , [INFO] , аліменти в розмірі 2000,00 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дня набрання рішенням законної сили; [PERSON] , [INFO] , аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 2000,00 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дня набрання рішенням законної сили; [PERSON] , [INFO] , аліменти в розмірі 2000,00 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дня набрання рішенням законної сили; - стягнути з Відповідача судові витрати Позивача. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 30 червня 2021 року відкрито провадження в справі та визначено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав. Дослідивши зібрані в справі письмові докази, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги з огляду на наступне. Щодо вимоги про розірвання шлюбу. Відповідно до ст.1 СК України побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки. Відповідно до положень ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За змістом положень частини 2 ст. 36 та ст. 51 СК України , шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. (ст. 55 Сімейного кодексу України). За правилом ч. 2 ст. 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 28.07.2007 року укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] (після укладення шлюбу [PERSON] ), що підтверджується Свідоцтвом про шлюб, яке видане Київським міським відділом державної реєстрації шлюбів міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (а/з №1842). Від шлюбу народились: -син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження, яке видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві (а/з №1756); -син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження, яке видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві (а/з №3672); -син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження, яке видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві (а/з №3673). Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до ч.1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Позивач скористалась даним правом та звернулась до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Відповідно до ст. 111 Сімейного кодексу України, суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Як роз`яснено у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року за №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Сторони не виявили бажання примиритись, наполягали на розірванні шлюбу. Згідно положень частини третьої та четвертої ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до норм сімейного законодавства, добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз», підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Судом було встановлено, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин являється те, що спільне життя Позивача з Відповідачем не склалося та припинено. Подальше спільне життя та збереження шлюбу не можливе. Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку із реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно ч.2 ст. 114 Сімейного Кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч.3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Таким чином, суд вважає встановленим, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Щодо вимоги про стягнення аліментів. Відповідач та Позивач повинні у відповідності до вимог закону утримувати дитину, відчувати відповідальність за неї, забезпечувати її добрі умови для проживання та виховання, у тому числі, забезпечувати матеріально. Можливість стягнення аліментів за рішенням суду залежить не лише від факту добровільної участі одного з батьків в утриманні дітей, а й від згоди іншого з батьків із розміром та способом такого утримання. Пунктом 17 Постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами окремих норм СКУ при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15.05.2006р. передбачено, що суд при визначені розміру аліментів, повинен врахувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Окрім того, суд звертає увагу на те, що законодавчо визначеним мінімальним рекомендованим розміром аліментів на одну дитину є розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Разом з тим, обставин, які б свідчили про неможливість сплачувати аліменти на утримання дітей відповідачем не доведено. Відповідач перебуває в працездатному віці, відомостей про обтяження турботами щодо утримання інших осіб не надав, являючись батьком неповнолітніх дітей зобов`язаний утримувати їх до повноліття. Відповідач повинен у відповідності до вимог закону утримувати дітей, відчувати відповідальність за них, забезпечувати їх добрі умови для проживання та виховання, у тому числі, забезпечувати матеріально. При визначенні розміру стягуваних аліментів суд виходить з положень ч.5 ст. 183 СК України, відповідно до якої той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Згідно із ч.1 ст. 190 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Разом з тим, обставин, які б свідчили про неможливість сплачувати аліменти на утримання дітей відповідачем не доведено. Відповідач перебуває в працездатному віці, відомостей про обтяження турботами щодо утримання інших осіб не надав, являючись батьком неповнолітньої дитини зобов`язаний утримувати її до повноліття. Враховуючи наведене, виходячи з того, що діти сторін проживають разом із сторонами, але за згодою сторін діти будуть проживати разом з матір`ю, у зв`язку з чим цілодобовий обов`язок останньої полягає не тільки у матеріальному забезпеченні дитини, а ще й у постійному вихованні, контролі, що потребує більших моральних витрат, враховуючи вік дітей, стан їх здоров`я та ту обставину, що Відповідач визнав позовні вимоги, суд вважає за можливе визначити розмір аліментів на кожну дитину у розмірі 2000 гривень щомісячно, з моменту звернення до суду та до досягнення кожної з дитини повноліття. Суд вважає визначений розмір аліментів достатнім та справедливим. Стягнення аліментів у такому розмірі відповідатиме вимогам закону та інтересам дітей, не порушить прав сторін. Як Відповідач, так і Позивач, в рівних частках повинні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття, що разом із присудженим розміром аліментів забезпечить належне утримання дітей. Враховуючи наведене та

Outcome: approved