Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовною заявою до [PERSON] про визнання оспорюваного правочину недійсним. Свій позов мотивує тим, що 14.01.2011 року за нотаріально посвідченим договором дарування [PERSON] передала в дар своєму квартиранту - [PERSON], житловий будинок №21 з надвірними спорудами по вул. Захарченка в м. Каневі, Черкаської області, який є єдиним для неї житлом. Іншим нотаріально посвідченим договором, укладеним в цей же день, вона передала в дар своєму квартиранту - [PERSON], за цією адресою під житловим будинком земельну ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 1000 кв.м. та земельну ділянку для ведення садівництва площею - 0,0721 га. Тобто між сторонами було укладено договори дарування. Позивач вважає, що в укладених між нею, [PERSON] та [PERSON] договорах дарування міститься одна з умов, якою сторони домовилися встановити сервітути, які полягають у особистому праві Дарувальника - [PERSON], довічно і безоплатно користуватися подарованим майном з моменту переходу права власності до Обдарованого, і такі вимоги суперечать вимогам ст. 717 ЦК України і є незаконними. Якщо такі умови є незаконними, то і договір дарування можна вважати недійсним. До вимог по визнанню договору дарування недійсним застосовуються загальну позовну давність тривалістю у три роки. Враховуючи такі умови у договорах, про які [PERSON] навіть не розуміє значення слова - сервітут, а про те, що такі умови суперечать вимогам закону Позивач дізналася лише після отримання дублікату договорів дарування - це у травні 2013 року, коли до неї приїхала племінниця [PERSON] і відповідач почав виганяти їх з двору. Коли племінниця позивача [PERSON] попросила пояснити з яких це пір відповідач став хазяїном, на що [PERSON]Г пояснив, що [PERSON]Д подарувала йому будинок з надвірними спорудами та земельними ділянками. Не повіривши його словам вони разом з племінницею сходили до нотаріуса та попросили виписати дублікати договорів, які були укладені саме [PERSON], їм надали дані договори. Так як [PERSON] не зряча, то з договорами ознайомилась [PERSON] та пояснила, що вона безоплатно передала своє майно [PERSON] Крім того, в договорах не зазначено, що вони домовилися з відповідачем про укладення договорів сервітуту, але до цього часу ніяких договорів вони не укладали. Так як згідно дублікату договору дарування, який виданий приватним нотаріусом [PERSON] 08.05.2013 року дізналася про істотні умови договору, зокрема встановлення в договорах сервітутів, то і строк до якого [PERSON] може звернутися за захистом свого права це до 08.05.2016 року. Тому строк звернення до суду за захистом свого права [PERSON] не пропустила. Враховуючи те, що [PERSON] під час укладення договорів дарування не розуміла правильне сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Вона вважала, що між ними укладалися договори довічного утримання. Так як волевиявлення Позивача не відповідає її справжньому наміру, такі правочини можна визнати недійсними. Так, помилка виникла внаслідок необачності та самовпевненості, невірного розуміння під час укладення договорів одне одного в ході переговорів, а також невірного тлумачення закону та дій третіх осіб зокрема приватного нотаріуса, який не пояснив належним чином визначення понять сервітуту, тому помилка є підставою для визнання недійсними правочинів. [PERSON] людина необізнана в галузі права і понадіялася на нотаріуса, який є фахівцем в даній галузі, помилилася до обставин та умов договорів. Крім того [PERSON] зареєстрована та постійно проживає в даному будинковолодінні іншого житла не має і бажає далі проживати та належно користуватися будинком та земельними ділянками. Також [PERSON] бажає, щоб до неї приїздили родичі за місцем її проживання і щоб не було перешкод для них у відвідуванні. Просить визнати договір дарування на житловий будинок з надвірними спорудами за №21, що знаходиться по вулиці Захарченка в м. Каневі, Черкаської області, укладений 14.01.2011 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 12 від 14.01.2011 року, недійсним. Винести рішення, яким визнати договір дарування земельної ділянки під житловим будинком, земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд - 1000 кв.м кадастровий № 7110300000:01:008:0134 та земельної ділянки для ведення садівництва площею - 0,0721 га кадастровий № 7110300000:01:008:0376, що знаходяться по вулиці Захарченка, 21 в місті Каневі, Черкаської області, укладений 14.01.2011 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 14 від 14.01.2011 року, недійсним. Винести рішення, яким стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати та витрати на правову допомогу. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримала свій позов та просить його задовольнити повністю. Будучи допитаною в судовому засіданні в якості свідка показала, що вона проживала з чоловіком в будинку, який дістався їм від тітки, а [PERSON] з дружиною жили в них на квартирі декілька раз. Вона склала на них заповіт, але про це їм не говорила. Коли вони жили в неї на квартирі, то на її прохання допомагали. Вона сама оплатила оформлення приватизації землі та інвентаризації будинку. Вона не памятає чи нотаріус розяснював умови договору. У судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] позов підтримали повністю, посилаючись на обставини, зазначені в позові, просять позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та будучи допитаним у судовому засіданні в якості свідка показав, що починаючи з 1978 року він та його дружина проживали у позивачки на квартирі. У 1987 р. отримали квартиру. Позивач просила їх перейти жити до неї назад і в 2004 році склала заповіт на нього, за яким заповідала все належне їй майно [PERSON], а у 2007 році вони перейшли жити до будинку позивача № 21 по вул. Захарченка в м. Каневі Черкаської області. Вони жили у времянці. Ним було за власні кошти перекрито дах на будинку, робились поточні ремонти, було поміняно вікна, встановлено бойлер, все це робив за власні кошти та витратив на це біля 8000 грн. Ініціатором договорів дарування була сама позивач і вона розуміла, що це були за договори, тиску на неї ніякого не було, все було добровільно. Вона на момент укладення договорів дарування добре чула, зір був нормальний. Позивач вела переписку листами з племінницею, торгувала козиним молоком та вела зошит в якому записувала боржників, сама і на даний час отримує пенсію і розписується за неї. Просить суд відмовити в задоволенні позову повністю. Представник відповідача - адвокат [PERSON] в судовому засіданні заперечує проти позову, вважає, що позивач пропустила строк звернення до суду з даним позовом, просив застосувати строк позовної давності та в задоволенні позову відмовити. Третя особа - приватний нотаріус [PERSON] в судове засідання не зявився, надав письмове пояснення, згідно якого вважає, що в даному спорі немає жодних підстав для визнання договорів дарування недійсними, просить справу розглядати за його відсутності. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд вважає, позов обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. З матеріалів справи встановлено, що 14 січня 2011 року між позивачкою [PERSON] і відповідачем [PERSON] був укладений договір дарування житлового будинку з надвірними спорудами № 21 по вул. Захарченка в м. Каневі Черкаської області, який посвідчений приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу [PERSON] 14 січня 2011 року, зареєстрований в реєстрі №12. За цим договором дарувальник [PERSON] передає безоплатно, а обдарований [PERSON] приймає у власність житловий будинок з надвірними спорудами по вул. Захарченка, 21 в м.Каневі. Дар цей сторони оцінюють, як вказано в договорі, у 122620,00 грн. (а.с.24-25) В цьому договорі в п.1.1. зазначено, що одночасно сторони домовилися встановити сервітут, який полягає у особистому праві дарувальника [PERSON] довічно і безоплатно користуватися подарованим житловим будинком з моменту переходу права власності до обдарованого. Крім цього, судом встановлено також, що цією ж датою, - 14 січня 2011 року між позивачкою [PERSON] і відповідачем [PERSON] був укладений договір дарування належних дарувальнику на праві власності земельної ділянки будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 1000 кв. м. та земельної ділянки для ведення садівництва, площею 0,0721 га., які розташовані по вул. Захарченка, 21 в м.Каневі. Договір цей теж посвідчений приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу [PERSON] 14 січня 2011 року, зареєстрований в реєстрі за № 14 (а.с.26-27). За цим договором дарувальник [PERSON] передає безоплатно [PERSON] земельні ділянки, які належать дарувальнику на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ № 022900, виданого Канівською міською радою та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю № 010877700602, 27.03.2008 року, кадастровий номер земельної ділянки 7110300000:01:008:0134, та Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ № 693705, виданого Канівською міською радою 08.10.2010 року та зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 011077700644, 22.10.2010 року, кадастровий номер земельної ділянки 7110300000:01:008:0376. Грошова оцінка земельної ділянки, площею 1000 кв. м. складає 49749,55 грн., грошова оцінка земельної ділянки, площею 0,0721 га., складає 32030,48 грн. В цьому договорі також зазначено, що сторони домовилися встановити сервітут, який полягає у особистому праві дарувальника [PERSON] довічно і безоплатно користуватися подарованими земельними ділянками з моменту переходу права власності до обдарованого. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. (Правова позиція ВСУ № 6-372цс16) Судом встановлено, що позивач [PERSON] на час укладення спірних договорів дарування 14.01.2011 р. (а.с.17-20) була особою похилого віку, оскільки їй на той час виповнилося 83 роки (а.с.6) Ухвалою суду від 25.02.2016 р. (а.с.162-163) у справі призначено комплексну судово-медичну експертизу з метою визначення стану здоровя [PERSON] (чи має остання вади слуху та зору). На виконання ухвали суду від 25.02.2016р. суду надано Висновок експерта № 04-01/14 від 08.06.2016р. (а.с.182-186) згідно якого експерти прийшли до наступного: На даний час [PERSON] хворіє на наступні захворювання: Зору: абсолютна глаукома, ускладнена катаракта лівого ока; артифакія, відкрито кутова ІІА глаукома правого ока. Слуху: двобічна хронічна сенсо-невральна приглухуватість ІІ-ІІІ ст. Експерти вважають, що станом на 14.01.2011 р. у [PERSON] могла бути наступна гострота: зору не краще ніж OD (праве око) 0,1, OS (ліве око) 0,2. В наданих на комісійну судово-медичну експертизу медичних документах відсутні дані про гостроту слуху станом на 14.01.2011 р. та в попередні часи. Вважають, що гострота зору встановлена у [PERSON] та зазначена в медичних документах до 14.01.2011 р. при відсутності лікування покращитися не могла. Хронічна форма хвороби виникає, як правило, внаслідок неадекватно, неправильно чи невчасно лікованої гострої форми захворювання. Експерти вважають, що маючи гостроту зору правого ока 0,1, лівого ока 0,2 читати текст TimesNewRoman, 12 розміром шрифту без збільшуючи приладів неможливо. Двобічна хронічна сенсо-невральна приглухуватість ІІст.- це хронічне захворювання слухового нерву, що призводить до зниження гостроти слуху зі сприйняттям шепітної мови відстані 0,25 м. (при нормі з відстані 6 м) та розмовної мови з відстані 5 м (при нормі більше 6м). При відміченому захворюванні слухового нерву сприймати на слух розмову можливо з відстані до 5 метрів. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта № 73982758 від 25.11.2016р. (а.с.3 т.2) вбачається, що за [PERSON] не рахується нерухомого майна. При вирішенні спору суд приймає до уваги висновок, який викладений у вигляді правової позиції ВСУ у справі № 6-1124цс15, відповідно до якого зазначено, що відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. При вирішенні справи судам необхідно встановити чи продовжує проживати позивач у спірному будинку, чи відбулася фактична передача будинку згідно умов договору дарування (зокрема передача ключів), чи здійснює позивачка особисто оплату комунальних послуг. Зясування зазначених обставин та їх належна оцінка мають значення для вирішення питання про те, чи дійсно позивач мала на меті безоплатну передачу відповідачу свого будинку у власність на противагу її тверджень про те, що спірний будинок є її єдиним місцем проживання. Так з матеріалів справи, а саме змісту оспорюваного договору дарування житлового будинку з надвірними спорудами від 14.01.2011 р. (а.с.17-19 т.1) вбачається, що в п.1.1. містяться умови: «Одночасно сторони домовилися встановити сервітут, який полягає у особистому праві Дарувальника [PERSON], довічно і безоплатно користуватися подарованим житловим будинком з моменту переходу права власності до Обдаровуваного». Договір дарування земельної ділянки від 14.01.2011р. (а.с.19-20 т.1) містить також умови в п.1. про те, що «Одночасно сторони домовилися встановити сервітут , який полягає у особистому праві Дарувальника [PERSON] довічно і безоплатно користуватися подарованими земельними ділянками з моменту переходу права власності до Обдаровуваного». Згідно ст. 401 ЦК України сервітут - це право користування чужим майном. Відповідно до ч. 1 ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. З акту від 24.11.2016р. (а.с.4 т.2) складеного мешканцями вулиці Захарченко в м.Канів та підписи, яких посвідчено головою квартального комітету та керуючого справами виконкому Канівської міської ради вбачається, що [PERSON] проживає за адресою [INFO] з 10.04.1957 року по даний час. Крім цього, слід зазначити, що факт постійного проживання [PERSON] в спірному будинковолодінні по вул.Захарченка, 21 в м.Канів підтверджується і самими сторонами під час допиту їх в судовому засіданні і не оспорюється ними. Позивач користується будинком по вул. Захарченко, 21 в м.Каневі і сплачує комунальні послуги, рахунки за які виписані на її імя (а.с.12-17 т.2). З викладеного виходить, що одночасно з безоплатним відчуженням майна за договорами дарування відповідачу, позивач уклала з останнім угоду довічного і безоплатного користування цим майном по кожному з укладених договорів, - внаслідок чого у відповідача - обдаровуваного з'явилися зустрічні зобов'язання стосовно дарувальника, а саме надання дарувальнику права довічного і безоплатного користування належним йому, обдаровуваному, майном. І це суперечить суті договору дарування, оскільки встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника дію майнового характеру. При розгляді справи судом досліджувалися позовна заява [PERSON] в справі № 697/1706/13-ц (а.с.106-110), рішення Канівського міськрайонного суду № 697/1706/13-ц від 22.04.2014 р. (а.с.111-113 т.1) про відмову в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договорів дарування недійсними та визнання права власності, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області № 22-ц/793/687/15 від 10.04.2015р. (а.с.117-118 т.1). Так дослідженням змісту позовної заяви встановлено, що підставами подання позову [PERSON] 04.07.2013р. (а.с.106-110 т.1) у справі №697/1706/13-ц є фактичні обставини, якими вона обґрунтовує позовні вимоги, а саме, що оспорювані договори було укладено нею на вкрай невигідних умовах, під впливом тяжкої обставини, а також зазначала, що через вади зору не могла знайомитися зі змістом договорів, а їх текст нотаріусом не оголошувався. З огляду на це суд вважає помилковими доводи представника відповідача в частині, що [PERSON] вже зверталася з тим самим позовом і з тих же підстав до суду, оскільки підставами подання позову 01.12.2015р. (а.с.1-5 т.1) є договори дарування, які містять умови щодо обовязку обдаровуваного вчинити на користь дарувальника вимоги немайнового чи майнового характеру, зокрема, сервітут на довічне і безоплатне проживання [PERSON] в подарованому будинку та користування подарованою земельною ділянкою, а також в звязку з цим помилка щодо природи укладених договорів дарування. Що стосується заяви відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності, яка знаходиться в матеріалах справи (а.с.100-101т.1, т.2 а.с.26,27), то слід зазначити наступне. В п.8 та п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року N 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій статтею 215 ЦПК, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини. У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК). Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Судом встановлено, що про порушення своїх прав [PERSON] дізналася 08.05.2013р., коли отримала дублікати оспорюваних договорів дарування у нотаріуса. Про цей факт було зазначено нею в позові від 04.07.2013р. (а.с.106-110 т.1), так і в позові в редакції від 01.12.2015р. За таких обставин, суд вважає, що позивач [PERSON] не пропустила строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом. Згідно з положеннями ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З матеріалів справи встановлено, що позивач [PERSON], подаючи позов, сплатила 2044 грн. судового збору (а.с.1,36 т.1), витрати на правову допомогу в сумі 4089,60 грн. (а.с.27), а всього 6133,60 грн. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] зазначені витрати. Крім цього, в судовому засіданні представником позивача було заявлено вимоги про стягнення судових витрат з відповідача на користь [PERSON] понесених останньою при проведенні комплексної судово-медичної експертизи в сумі 2682,94 грн., але підтверджуючих документів ним про оплату цих витрат, зокрема, квитанції про оплату послуг, суду надано не було, а тому суд вважає, що вони не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: partial