Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-28 00:00:00

Позивач [PERSON]. звернулась до суду з позовом, яким просила зняти арешт з квартири (1/3 частини), розташованої за адресою: [ADDRESS], накладений постановою відділу Державної виконавчої служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції (правонаступник Ізмаїльський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області) №33414742 від 10.09.2012р. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, реєстраційний номер обтяження 12968719 від 10.09.2012р. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в червні 2018 року позивач дізналась, що на частину квартири, що їй належить накладено арешт на підставі постанови №33414742 від 10.09.2012 р. В Ізмаїльському міськрайонному відділі ДВС вона отримала лист №25870 від 01.08.2018 р., відповідно до якого вона була повідомлена про те, що згідно витягу з АСВП (ВП спецрозділ) 16.07.2012 року було відкрито виконавче провадження №33414742 з примусового виконання виконавчого листа Ізмаїльського міськрайонного суду від 26.06.2012 за № 2-374/11 про стягнення з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER], адреса: [ADDRESS]) на користь Кредитної спілки «Придунавя» суми боргу у розмірі 12473,42 грн. Виконавче провадження було завершено на підставі п.2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», відсутність майна боржника. В січні 2014 року вищезазначене виконавче провадження було знищено, що підтверджено Актом вилучення виконавчих проваджень для знищення. Повторно вищезазначений виконавчий лист на примусове виконання не предявлявся. Разом з тим, незважаючи на те, що в провадженні Ізмаїльського міськрайонного відділу ДВС відповідне виконавче провадження вже відсутнє, зазначений вище арешт, зареєстрований 10.09.2012р. під номером 12968719, досі не знятий, що підтверджено інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта за №128303927 від 20.06.2018р. Враховуючи вищевикладене, позивач вважає, що арешт квартири позбавляє її гарантованого Конституцією України права володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, в звязку з чим вона була вимушена звернутись до суду з вимогами про зняття арешту з нерухомого майна. В судове засідання позивач [PERSON] не зявилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, якою позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить позов задовольнити. Відповідач Ізмаїльський міськрайонний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду заяву про розгляд справи без участі представника Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, залишив вирішення питання по суті заяви на розгляд суду. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Ізмаїльського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області про зняття арешту з нерухомого майна необхідно задовольнити, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Частиною 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] від 09 липня 1997 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON] є власниками 1/3 частини від всього домоволодіння за адресою: [ADDRESS]. Згідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00019853460 від 28.03.2018р. [PERSON] після державної реєстрації шлюбу, зареєстрованого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ізмаїлу Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області (актовий запис №572 від 22.11.2002р.), змінила прізвище на «[PERSON]». Згідно свідоцтва про шлюб Серія [NUMBER] від 12 січня 2017 року, виданого Малиновським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, [PERSON] після державної реєстрації шлюбу змінила прізвище на «[PERSON]». Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта від 20.06.2018 року (номер інформаційної довідки 128303927) постановою державного виконавця відділу ДВС Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції від 10.09.2012 року на квартиру, 1/3 частини, розташовану за адресою: [ADDRESS], було накладено арешт та оголошено заборону на її відчуження (реєстраційний номер обтяження 12968719). Відповідно до інформації, наданої Ізмаїльським міськрайонним відділом державної виконавчої служби 16.07.2012 року було відкрито виконавче провадження №33414742 з примусового виконання виконавчого листа Ізмаїльського міськрайонного суду від 26.06.2012р. №2-374/11 про стягнення з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER], адреса: [ADDRESS]) на користь Кредитної спілки «Придунавя», суми боргу у розмірі 12473,42 грн. Постановою державного виконавця від 29.12.2012р. вказане виконавче провадження було завершено на підставі частини 1 пункту 2 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції закону, що діяла на момент прийняття рішення), тобто у звязку з відсутністю майна боржника, на яке можливо звернути стягнення. Виконавчий документ було повернуто на адресу стягувача та надано строк на можливе повторне предявлення для виконання виконавчого документа до 29.12.2013 року. Повторно вищезазначений виконавчий лист на примусове виконання не предявлявся, інші виконавчі документи відносно боржника на примусовому виконанні відсутні. Згідно п. 9.9 розділу ІХ «Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби», затвердженого наказом Міністерства юстиції України №2274/5 від 25.12.2008 року, строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративних штрафів, строк зберігання яких становить 1 рік. В січні 2014 року вищезазначене виконавче провадження було знищено, що підтверджено Актом вилучення виконавчих проваджень для знищення. Тобто, було знищено провадження, в рамках якого накладався арешт на майно позивача. Порядок зняття арешту з майна регулюється ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до ч. 4 ст. 59 вказаного Закону підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, субєкта оціночної діяльності - субєкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у звязку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. В свою чергу, відповідно до ч.5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. У звязку з тим, що виконавче провадження, в якому постановою ДВС у 2012 році накладено арешт на майно [PERSON]., знищено по закінченню строків зберігання, державна виконавча служба не мала можливості вирішити питання про зняття арешту. Згідно зі ст. ст. 317, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За таких обставин, враховуючи те, що жодних виконавчих документів відносно позивача на примусовому виконанні Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби немає, а арешт протиправно позбавляє позивачку гарантованого Конституцією України права володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved