Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], тертя особа: орган опіки та піклування Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав щодо дитини [PERSON] та щодо стягнення аліментів. Свої вимоги мотивує тим, що між [PERSON] та [PERSON] шлюб, який укладений 17.05.2008 року, було розірвано 08.01.2014 року. Після розірвання шлюбу народився син [PERSON], [INFO]. Відповідач після розірвання шлюбу виїхав з України на проживання до Туреччини. [PERSON] знав про народження дитини, але не проявляв будь-якого інтересу до сина. З моменту народження сина матеріального забезпечення не надавав, дитина весь час проживає з матір'ю. На даний час у позивача є чоловік, з яким вона бажає створити сімю і який любить [PERSON], як свого рідного сина і має намір його усиновити. Крім того, зазначає, що у зв'язку з тим, що вся відповідальність за виховання та матеріальне забезпечення дитини покладена на неї, просить стягнути з відповідача аліменти у розмірі ? частини всіх видів його доходу щомісячно, починаючи з дня подання позову. Також зазначає, що відповідач надав письмову нотаріально завірену відмову від своїх батьківських прав, а тому з урахуванням вищевикладеного, просить позбавити [PERSON] батьківських прав. Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, та просила задовольнити їх у повному обсязі, пояснивши, що відповідач не приймає участі у житті дитини. Дитина, практично весь час з моменту народження проживала разом з позивачем. Відповідач добровільно написав заяву про відмову від своїх прав. Позивач просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'являвся, про день час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації надав висновок про доцільність позбавлення батьківських прав громадянина [PERSON] відносно його малолітньої дитини [PERSON], [INFO]. Свідок [PERSON], яка є подругою позивачки та свідок [PERSON], який є рідним братом позивачки, в судовому засіданні повідомили, що наскільки їм відомо, відповідач не брав будь-якої участі у вихованні дитини після ї народження, він навіть не забрав дитину з матір'ю з родильного будинку, не допомагав матеріально, не цікавився вихованням та розвитком дитини. При цьому, свідки стверджували, що позивач ніколи не обмежувала відповідача в участі у вихованні дитини. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника третьої особи, свідків, повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджені тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, дійшов до таких висновків. Вислухавши пояснення сторін, представника третьої особи, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, суд встановив наступне. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб 17 травня 2009 року, зареєстрований у Відділі реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 268, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 25.01.2012 року (а.с. 13). Між [PERSON] та [PERSON] шлюбні стосунки не склались, а тому відповідно до Свідоцтва про розірвання шлюбу від 02.01.2014 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, серії [NUMBER], актовий запис № 4, шлюб між ними розірвано 08 січня 2014 року (а.с. 14). Після розірвання шлюбу народився син [PERSON], [INFO], що підтверджується Свідоцтвом про народження від 02.12.2014 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, серії [NUMBER], актовий запис № 24500 (а.с. 15). Позивач зазначає, що дитина проживає з нею, всі обов'язки по вихованню, розвитку та матеріального забезпечення покладені на неї. Зазначене, підтвердилось свідченнями свідків, наданими в судовому засіданні. На підтвердження проживання малолітнього [PERSON] разом з позивачем, [PERSON] надала довідку форми №3 від 20.01.2016 року, в якій зазначено, що дитина зареєстрована за адресою: [ADDRESS], яка є приватною власністю [PERSON] (дідусь позивача), з 17 вересня 2010 року (а.с. 16-19). Відповідні положення Конституції України проголошують: ст. 32 «Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України»; ст.51 «Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою». Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. У преамбулі до Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-X11) зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточені. Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-учасниці дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ч. 1 ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства»). У відповідності до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до частин 1, 2 ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Статтею 150 СК України передбачені обов'язки батьків, що полягають у вихованні дитини в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуванні про здоров'я дитини, фізичний, духовний і моральний розвиток, забезпеченні здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, підготовки її до самостійного життя, повазі до дитини. Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно з роз'ясненнями, що містяться у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Пункт 16 зазначеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України містить роз'яснення з приводу того, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Враховуючи те, що позивачем надано нотаріально засвідчену заяву [PERSON] від 18 січня 2016 року, в якій відповідач не заперечує щодо позбавлення його батьківських прав стосовно малолітнього [PERSON], а також надає згоду на його усиновлення будь-якою особою, з правовими наслідками такого позбавлення він ознайомлений, таким чином, відповідач визнав, що з він не займається та не має бажання займатись вихованням, розвитком та матеріальним утриманням дитини (а.с. 20). Відповідно до ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації позбавлення батьківських прав громадянина [PERSON] відносно його малолітньої дитини [PERSON], [INFO] є доцільним. Також, у висновку встановлено, що дитина проживає разом з матір'ю. Відповідач не відвідує сина, не виявляє бажання до спілкування з ним, не вітає зі святами, не приймає участі у вихованні, не цікавиться його долею та успіхами, не турбується про фізичний стан та духовний розвиток дитини, матеріальної допомоги не надає. При цьому, встановлено, що позивач належним чином утримує та виховує свого вина, піклується про стан його здоров'я, навчання та дозвілля. Відповідно до наданої інформації з Філії №1 КНП «ЦПМСД №1» Шевченківського району в м. Києві, дитина росте та розвивається згідно з віковими нормами. Консультований лікарем-неврологом, лікарем-хірургом, - діагнози: здоровий. Також зазначено, що до медичного закладу дитину супроводжує [PERSON], яка ретельно виконує рекомендації лікарів. Згідно з актом комісії від 10.02.2016 року в квартирі [ADDRESS] проживає чотири особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON] в квартирі не проживає протягом тривалого часу та не зареєстрований за вищевказаною адресою, про що засвідчено сусідами: [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.28). Актом обстеження умов проживання [PERSON] за адресою [ADDRESS] від 12.02.2016 року встановлено, що в квартирі є всі комунальні зручності: вода, газ, електроенергія та водовідведення. Створено належні умови для виховання малолітньої дитини. Дитина проживає в окремій кімнаті, в якій є ліжко, куточок для ігор, різноманітний одяг (а.с. 29). Відповідно до положень частини четвертої статті 174 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Тому, оцінивши зібрані по справі докази, врахувавши встановлені судом обставини, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про застосування крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] щодо малолітнього [PERSON], [INFO], оскільки він не виконує своїх батьківських обов'язків та свідомо відмовився від такого права. Отже, відповідач свідомо ухилився від виховання дитини, що полягає у свідомому нездійсненні протягом тривалого часу його виховання, піклування про його здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створення належних умов для розвитку природних здібностей та готування дитини до самостійного життя та праці, що, в свою чергу, вказує на наявність законних підстав для позбавлення відповідача батьківських прав. Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів на [PERSON], [INFO], суд зазначає про таке. Згідно ст.5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 p., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 p. та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відображено і в національному законодавстві. Так, відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Таким чином, системний аналіз норм законодавства, дає підстави стверджувати, що як матір, так і батько зобов'язані неухильно дотримуватися свого обов'язку щодо утримання та виховання дитини. Відповідно, невиконання зазначеного обов'язку тягне за собою встановлену законом відповідальність. Відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Згідно зі ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» прожитковий мінімум для віком до 6 років: з 1 січня 2016 року - 1167 гривень, з 1 травня - 1228 гривень, з 1 грудня - 1313 гривень. Проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання малолітньої дитини в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) [PERSON], але не менше, ніж 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення дитини повноліття, тобто до [INFO], щомісяця, починаючи з дня пред'явлення позову до суду. Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує з відповідача [PERSON] на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 551, 21 грн., а на користь держави - 551,20 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: approved