Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про надання дозволу для виїзду за кордон малолітнього [PERSON], [INFO], без згоди батька [PERSON] В обґрунтування позову вказала, що від шлюбу з відповідачем, який було розірвано [INFO], у них народився син [PERSON]. Посилається на те, що після розірвання шлюбу, син залишився проживати з нею. В 2014 році батько сина виїхав на постійне місце роботи до Автономної Республіки Крим та змінив засоби зв'язку. Позивач має можливість забезпечувати виїзд дитини за кордон з метою його оздоровлення, однак, має труднощі в отриманні від батька дозволу на його вивезення за кордон. Таким чином, для забезпечення можливості виїзду дитини за кордон без згоди батька, позивач звернулася до суду з вказаним позовом та просила надати їй дозвіл на тимчасові виїзди малолітнього [PERSON], [INFO] строком до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, без згоди та супроводу батька [PERSON] до держав Шенгенської угоди та інших країн світу. Позивача в судове засідання не з'явилась. Суду надала письмову заяву про розгляд справи за своєї відсутності, зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Проти винесення заочного рішення у справі не заперечує Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. З клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звертався. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився. Подав суду письмові пояснення, відповідно до яких, не заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд розглянути справу без його участі. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи, а також, враховуючи заяву сторони позивача, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення у відповідності до вимог ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO], батьками в свідоцтві про народження вказані [PERSON] та [PERSON] (а.с.8). Позивачка у справі [PERSON] та її син [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією паспорта позивача та копією свідоцтва про народження (а.с.5-6, 8). [INFO] було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], про що свідчить копія свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с. 9). Батько сина, відповідач у справі, - в 2014 році виїхав на постійне місце роботи та проживання до Автономної Республіки Крим, де і мешкає по даний час. Засоби зв'язку змінив. Син постійно проживає з матір'ю. Позивач має можливість забезпечувати виїзд дитини за кордон, з метою розвитку її природних позитивних нахилів та оздоровлення. Як вбачається з матеріалів справи, у позивача існують труднощі в отриманні від батька дитини дозволу на вивезення доньки за кордон та на виготовлення документів, що надають право на виїзд малолтнього сина за межі України. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57, виїзд за межі України громадянина, який не досяг шістнадцятирічного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаної Україною 21.02.1990 року, ратифікованої Україною 27.02.1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст. 141 СК України, визначена рівність прав та обов'язків батьків відносно дитини. У відповідності до вимог ст.ст. 7, 155 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», документами, що надають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Відповідно до ст. 4 Закону, оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків. Таким чином, надаючи право на вивезення неповнолітнього за кордон на підставі рішення суду, суд, не виходячи за межі позовних вимог та для забезпечення реалізації даного права позивачем одночасно надає дозвіл на виготовлення проїзних документів без нотаріально посвідченої згоди батька. Таким чином, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку у супроводі одного з батьків та при відсутності згоди другого з батьків, здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що виїзд за кордон малолітнього [PERSON] відповідає його інтересам, з метою оздоровлення дитини, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених вимог в частині надання дозволу на виготовлення проїзного документу для виїзду дитини за кордон та надання дозволу на тимчасовий виїзд (вивезення) за межі території України дитини строком до досягнення нею шістнадцятирічного віку, без згоди та супроводу батька, а тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved