Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди батька, мотивуючи свої вимоги тим, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07.03.2014 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Від шлюбу мають сина - [PERSON], [INFO]. Сторони разом не проживають і позивачу невідоме місцезнаходження відповідача. Позивач належним чином піклується про здоров'я дитини, про її фізичний, духовний та моральний розвиток. Виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку. Позивач має можливість поїхати разом із дитиною за кордон з метою оздоровлення та відпочинку, але відсутність згоди та дозволу батька дитини перешкоджає даному факту. Враховуючи вищевикладене позивач просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд [PERSON], [INFO], за межі державного кордону України до Турецької республіки, Болгарії, Арабської республіки Єгипет, Республіки Туніс, Чорногорії, Республіки Кіпр, Греції, ОАЕ з метою відпочинку та оздоровлення у період з 01.08.2017 року по 01.09.2020 року в супроводі матері [PERSON], без дозволу (згоди) та супроводу батька дитини [PERSON]. 30.10.2017 року до суду надійшла заява позивача, в якій вона уточнила свої позовні вимоги та просить суд надати дозвіл без згоди та супроводу батька [PERSON] на виїзд дитини за державний кордон України, а саме: до Турецької республіки, Арабської республіки Єгипет та Чорногорії. Позивач в судове засідання не з'явилась, хоча про місце та час розгляду справи повідомлялась завчасно та належним чином. До суду подала заяву про розгляд справи у її відсутність. Відповідач в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, не сповістив суд про причини неявки. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, однак представником подано заяву про розгляд справи у відсутність представника третьої особи. При вирішенні справи просить врахувати та захистити права дитини. Враховуючи те, що у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд ухвалює рішення при розгляді справи у відсутність сторін. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07.03.2014 року розірвано (а.с.7-9). Від даного шлюбу мають сина - [PERSON], [INFO]. (а.с. 10) Згідно ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток Стаття 152 СК України передбачає гарантоване право дитини на належне батьківське виховання. Відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч.2 ст.155 СК України). З пояснень позивача вбачається, що відповідач участі у вихованні та догляді за малолітнім сином [PERSON] не приймає, не цікавиться його життям, здоров'ям, розвитком, навчанням. Згідно із ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. У відповідності до ч. 1 ст.8 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради №789 від 27.02.1991 року, держави-учасниці зобов'язуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім'я та сімейні зв'язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання. Відповідно до ст.ст. 3,6 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Положеннями ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно із ч. ч. 7-8 ст.7 Сімейного Кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Частиною 1 статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Згідно із ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст.1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 року, громадянин України має право виїхати з України і не може бути обмежений у праві на в'їзд в Україну. Відповідно до ч.2 ст.16 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, інші члени сім'ї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобов'язані гарантувати повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання. З урахуванням вищезазначених обставин, суд зважує на те, що позбавлення можливості малолітнього [PERSON] виїхати за кордон порушує його законні права та інтереси. Окрім того, суд вважає, що виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на його духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, та не порушить прав відповідача як батька дитини і не позбавить останнього можливості брати участь у вихованні малолітнього сина. Частина 1 статті 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини (ч.2 ст.141 СК України). Разом з тим, суд не може погодитись із вимогою позивача щодо надання дозволу малолітній дитині на тимчасові неодноразові виїзди за кордон до Республіки Болгарії, Республіки Туніс, Республіки Кіпр, Греції та ОАЕ у супроводі матері без згоди та супроводу батька у в період протягом трьох років, оскільки відповідач не позбавлений батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON], а тому має право на здійснення своїх батьківських прав та виконання своїх батьківських обов'язків, зокрема щодо погодження конкретних держав та відповідного часового проміжку перебування у даних державах дитини. Окрім того, багаторазове вивезення дитини за кордон без надання згоди батька чинним законодавством не передбачено. З огляду на вищенаведене, суд вважає за можливе надати дозвіл малолітньому [PERSON], [INFO], на тимчасові неодноразові виїзди за кордон у супроводі матері [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] до Турецької республіки, Арабської республіки Єгипет та Чорногорії в період протягом трьох років з дня набрання рішенням суду законної сили. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому, витрати, понесені позивачем щодо сплати судового збору у розмірі 640, 00 гривень, підлягають частковому стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 320,00 гривень, пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial