Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про стягнення з відповідача боргу за договором позики від 12 серпня 2017 року в сумі 200000 грн. та трьох відсотків річних за період з 12 вересня 2017 року по 28 листопада 2017 року в сумі 1265,75 грн. В обґрунтування вимог позивач вказує, що 12 серпня 2017 року між сторонами по справі було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач позичив у неї кошти в розмірі 200000 грн., які зобов'язувся повернути до 12 вересня 2017 року. На підтвердження факту передання коштів відповідачем було власноруч написано розписку. У встановлений строк відповідач коштів не повернув. Усі спроби вирішити дане питання у позасудовому порядку залишилися без виконання, по даний час відповідач коштів не повернув. Посилаючись на наведене, просить позов задовольнити. 22 січня 2018 року відповідач подав відзив на позовну заяву. Вказує, що зазначена розписка дійсно написана ним. Однак, під час її написання на нього здійснювався психологічний тиск, зокрема йому та його сім'ї погрожували фізичною розправою. З приводу неправомірних дій позивача він звертався до правоохоронних органів. 17 січня 2018 року ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області зобов'язано слідчого ТВП ГУНВ в Тернопільській області внести відомості до ЄРДР. Посилаючись на наведене, просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача. Ухвалою суду від 14 березня 2018 року провадження у справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі №607/2023/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійсним. Ухвалою суду від 11 червня 2018 року провадження у справі поновлено. У судове засідання позивач не з'явилася, хоча про час та місце судового засідання була належним чином повідомлена. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з'явився. Попередньо подав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує в повному обсязі. Позивач була присутня у попередньому судовому засіданні, вказала, що позов підтримує з обставин викладених у ньому. Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча про час та місце був повідомлений належним чином. Попередньо не повідомив суд про причини своєї неявки. На підставі вимог ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 12 серпня 2017 року сторони уклали договір позики, за умовами якого відповідач отримав від позивача 200000 гривень з терміном повернення до 12 вересня 2017 року, що підтверджується письмовою розпискою власноручно написаною відповідачем [PERSON] від 12 серпня 2017 року. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили той факт, що [PERSON] 12 серпня 2018 року позичив у [PERSON] грошові кошти в сумі 200000 грн. про, що написав письмову розписку. Відповідач, в порушення умов договору, взяті на себе зобов'язання не виконав та не повернув позивачу [PERSON] позичені грошові кошти у встановлений строк. Оригінал розписки знаходиться в позивача та долучений до матеріалів справи за № 607/15206/17. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] звертався до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору позики, укладеного у вигляді боргової розписки від 12 серпня 2017 року. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 24 квітня 2018 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання правочину недійсним відмовити. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення. В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненнями фізичних та юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В силу вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до положень ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики може бути представлена розписка позичальника. За нормами ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві кошти у такій самій сумі, що були йому передані позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно з положенням ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. (ч. 1 ст. 625 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Як слідує з правової позиції, викладеної в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Встановлено, що між сторонами спору укладено договір позики, згідно з умовами якого відповідач позичив у позивача кошти у розмірі 200000 гривень, які зобов'язувався повернути до 12 вересня 2017 року. 12 вересня 2017 року настав строк виконання [PERSON] зобов'язання з повернення [PERSON] позики. Однак, ні в зазначений строк, ні по даний час, [PERSON] боргу не повернув. Таким чином, діями відповідача порушено права позивача, які підлягають захисту, шляхом стягнення із відповідача на користь позивача суму боргу. Згідно із вимогами ст. ст. 625, 1050 ЦК України якщо позичальник не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, а саме, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом. Встановлено, що борг позивачу не повернуто, а тому позивач має право на стягнення сум передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, а саме, на три проценти річних від простроченої суми, як відповідальність за невиконання грошового зобов'язання. В силу вимог ст. 625 ЦК України розмір трьох процентів річних від простроченої суми 200000 грн. за період з 12 вересня 2017 року по 28 листопада 2017 року включно, становить 1265,75 грн., виходячи із наступного розрахунку 200000 грн. * 3% / 100 річних = 6000 грн. / 365 днів = 16,4383562 грн. * 77 днів прострочки = 1265,75 грн.). Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення шляхом стягнення із відповідача на користь позивача суми боргу за договором позики від 12 серпня 2017 року у розмірі 200000 грн. та три проценти річних за прострочення виконання зобов'язання за період з 12 вересня 2017 року по 28 листопада 2017 року у розмірі 1265,75 грн. Доводи відповідача про те, що він насправді не одержував від позивача грошових коштів 12 серпня 2017 року, суд вважає безпідставними і такими, що спростовуються власноручною розпискою [PERSON] від 12.08.2017 року про те, що він позичив у [PERSON] кошти у сумі 200 000 грн. Оригінал розписки представлений позивачем суду. Факт передачі грошових коштів також підтвердили допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], які особисто були присутні під час виконання договору позики. Положеннями ст. 1051 ЦК України передбачено право позичальника оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обов'язок довести зазначений факт покладений на позичальника. Відповідачем будь-яких доказів на підтвердження факту неодержання ним від позикодавця суми позики не подано. Безпідставними та необґрунтованими також є твердження відповідача про те, що розписку він написав всупереч волевиявленню, під тиском сторонніх осіб, з огляду на наступне. В силу вимог ст. 6 ЦК сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно з вимогами ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст.81 ЦПК). Відповідно до положень ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 24 квітня 2018 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору позики від 12 серпня 2017 року відмовлено за недоведеністю. Таким чином, суд вважає беззаперечно доведеним факт отримання грошових коштів [PERSON] від [PERSON] та визнає обґрунтованими заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача боргу згідно розписки від 12 серпня 2017 року та трьох процентів річних за прострочення виконання зобов'язання. Крім цього, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача в користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розміру 2012,66 гривень. На підставі наведеного,

Outcome: approved