Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості в сумі 4298760,49 грн., у тому числі 3959184,30 грн. боргу та 339576,19 грн. 3 % річних за договорами позики, укладеними між [PERSON], спадкоємцем якого є позивач у справі, та відповідачем [PERSON], оформленим розписками в порядку ст. 1047 ЦК України, а саме: від 29.12.2013 року, від 05.01.2014 року, від 27.01.2014 року, 29.01.2014 року, 01.02.2014 року. В обґрунтування позову зазначила, що відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов'язання за вищевказаними договорами, грошові кошти [PERSON] у встановлений у розписках строк не повернув. 28.09.2014 року [PERSON] помер. Позивач наголосила, що вона, як спадкоємець померлого, у січні 2015 року звернулась до [PERSON] з усною вимогою про повернення грошових коштів за вищевказаними розписками, який борг визнав, проте до цього часу грошових коштів їй не повернув, та з квітня 2015 року взагалі припинив спілкування з позивачем з приводу вказаної заборгованості. Такі обставини на думку позивача свідчать про порушення її прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у вказаний у позові спосіб. Позивач в судове засідання не зявилась, 28.04.2017 року надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій підтримала позов в повному обсязі та просила суд його задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач правом на участь у судовому засіданні не скористався, причину неявки не повідомив. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення, з урахуванням того, що позивач не заперечував проти такого вирішення справи. Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, суд вважає необхідним зазначити наступне. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] надав у позику [PERSON] грошові кошти в загальній сумі 145600 доларів США, що підтверджується оригіналами розписок: від 29.12.2013 року на суму 20000 доларів США, від 05.01.2014 року на суму 46000 доларів США, від 27.01.2014 року на суму 61000 доларів США, від 29.01.2014 року на суму 12400 доларів США, від 01.02.2014 року на суму 6200 доларів США, які долучені до матеріалів справи (а.с. 38-42). Відповідно до змісту вищевказаних розписок [PERSON] зобовязався повернути [PERSON] грошові кошти в наступні строки: - за розпискою від 29.12.2013 року - до 20.02.2014 року; - за розпискою від 05.01.2014 року - до 20.02.2014 року; - за розпискою від 27.01.2014 року - до 10.02.2014 року; - за розпискою від 29.01.2014 року - до 10.02.2014 року; - за розпискою від 01.02.2014 року - до 10.02.2014 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до чч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6 - 63 цс 13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Згідно зі статтями 610, 612 ЦК України - порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Матеріали справи не містять доказів належного виконання [PERSON] договірних зобов'язань перед [PERSON]. 28 вересня 2014 року [PERSON] помер, про що Московським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції 30.08.2014 року зроблений відповідний актовий запис № 12, та видано свідоцтво про смерть серії І-ВЛ № 463235 (а.с. 11). 17.03.2015 року [PERSON] звернулась до Пятої Харківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті сина [PERSON] (а.с. 43). Згідно з листом Пятої Харківської державної нотаріальної контори від 28.01.2017 року № 212/02-14, у матеріалах спадкової справи № 146/2015, що була заведена після померлого 28.09.2014 року [PERSON], є заява про прийняття спадщини від імені матері спадкодавця - [PERSON], яка зареєстрована у книзі обліку спадкових справ 17.03.2015 року за № 329. Інших заяв про прийняття спадщини або відмову від неї до нотаріальної контори не надходило, свідоцтва про право на спадщину не видавалося (а.с. 44). Згідно зі ст.ст. 1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з п. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини. Таким чином, позивач, як спадкоємець свого сина [PERSON], померлого 28.09.2014 року, своєчасно звернувшись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, набула право вимоги заборгованості за вищевказаними договорами позики, укладеними між спадкодавцем та відповідачем. Позивач в обґрунтування позову стверджувала, що неодноразово зверталась до відповідача з вимогою про повернення грошових коштів, однак відповідач до теперішнього часу борг позивачу не повернув. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим, ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак, саме у національній валюті України підлягає стягненню борг. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-79 цс 14 від 2 липня 2014 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Як роз'яснено у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Позивачем у своєму позові вказано гривневий еквівалент заявленої до стягнення основної суми боргу у розмірі, згідно із офіційним курсом Національного банку України долару станом на 30.01.2017 року складав 27,19224200 грн.. Визначаючи еквівалент суми боргу у гривні за офіційним курсом Національного банку України, суд виходить з того, що на дату складання позову, відповідач має сплатити позивачу грошові кошти у розмірі 145600 доларів США, що за курсом НБУ, станом на момент складання позову становить 3959184,30 грн.. З урахуванням наведеного, та приймаючи до уваги, що матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем своїх договірних зобовязань, суд вважає, що позовна вимога про стягнення з відповідача 3959184,30 грн., що еквівалентно 145600 доларів США станом на дату звернення позивача з позовом до суду, є законною, обґрунтованою та підлягаючою задоволенню. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з розписками до 10.02.2014 року [PERSON] повинен був повернути загальну суму боргу в розмірі: 79600 доларів США (1300+12400+6200), прострочення платежу на 30.01.2017 року складає 1085 днів. Сума 3 % річних за вищевказаний період складає 7099 доларів США. Та згідно з розписками до 20.02.2014 року [PERSON] повинен був повернути: 66000 доларів США (20000+46000), прострочення платежу на 30.01.2017 року складає 1075 днів. Сума 3 % річних за вищевказаний період складає 5389 доларів США. Загальна сума 3 % річних за вказаними розписками складає 12488 дорів США (7099 доларів США + 5389 доларів США), що за курсом НБУ, станом на момент складання позову становить 339576,19 грн. З урахуванням наведеного, позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача 339576,19 грн. 3 % річних є законною, обґрунтованою та підлягаючою задоволенню. Відповідно до ч. 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01.02.2017 року задоволено заяву позивача про звільнення від сплати судового збору. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути судовий збір в сумі 8000 грн. з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved