Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-28 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернулася до Дергачівського районного суду Харківської області з позовом, в якому просить визнати, [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку від 10 лютого 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Власенко І.В., зареєстровано в реєстрі за №139 та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Дергачівського комунального підприємства технічної інвентаризації «Інвенрос» №63343 від 20.02.2003, їй належить на праві приватної власності жилий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] .За вказаною адресою зареєстрована [PERSON] , проте з 2014 року фактично в даному будинку не мешкає, особистих речей в будинку немає. Участі в обслуговуванні будинку та сплаті всіх комунальних платежів відповідачка не приймає, кореспонденція та листи на її ім`я не надходять. Позивачу не відомо де мешкає відповідачка. Позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила розглянути справу без участі, про що надала суду письмову заяву, не заперечувала проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час і місце судового засідання повідомлена належним чином та своєчасно, шляхом виклику до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Будь яких заяв та клопотань від відповідача не надходило. Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, причини неявки визнані судом неповажними, і тому неявка відповідача не може бути перешкодою для заочного розгляду судом справи, що відповідає положенням частини 1 статті 280 ЦПК України. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. Суд, оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, а саме на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку від 10 лютого 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Власенко І.В., зареєстровано в реєстрі за №139 та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Дергачівського комунального підприємства технічної інвентаризації «Інвенрос» №63343 від 20.02.2003, [PERSON] належить на праві приватної власності жилий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] . За адресою [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] , [INFO] . Позивач вказує, що [PERSON] з 2014 року фактично в даному будинку не мешкає, особистих речей в будинку немає. Участі в обслуговуванні будинку та сплаті всіх комунальних платежів відповідачка не приймає, кореспонденція та листи на її ім`я не надходять. Факт не проживання в домоволодінні за адресою: [ADDRESS] , підтверджується актом депутата Дергачівської міської ради Харківської області Ємець З.В. від 23 вересня 2019 року. Таким чином суд вважає, що відсутність відповідача свідчить про те, що він добровільно залишив спірне житлове приміщення. Згідно зі ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Суб`єктами права приватної власності, згідно ст.325 ЦК України, є фізичні та юридичні особи. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Конституцією України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до Закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Так, відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 Цивільного кодексу України, яка передбачає право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Так, відповідно до вимог Цивільного кодексу України право на проживання відповідача в належному позивачу житловому приміщенні залежить від права самого власника і є похідним від нього. Згідно зі ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, суд прийшов до висновку, що вказаний позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved