Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з наведеним позовом до відповідача, мотивуючи тим, що 04.04.2014 року рішенням Івано-Франківського міського суду розірвано шлюб між нею та відповідачем, який був зареєстрований 08.01.2003 року в с. Тишківці Городенківського району, актовий запис № 2. Спільний син [PERSON], 04.02.2007 року залишився на проживання з позивачем. Під час шлюбу вони спільно придбали квартиру № 40, що знаходиться за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. В.Івасюка, 26а, власником записано відповідача [PERSON] Дана квартира була придбана на підставі договору купівлі-продажу квартири від 11.01.2007 року, зареєстрованого в реєстрі за № 4-Д та посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО [PERSON] Позивач зазначила, що їй та відповідачу належить по 1/2 частки квартири № 40 що по вул. В.Івасюка, 26а в м. Івано-Франківськ. Проте відповідач зі своїми родичами не впускає її в квартиру, а тому вона не має можливості зробити вартісну оцінку даної квартири. На підставі наведеного просила суд зобовязати відповідача впустити її разом із експертом у квартиру № 40 що знаходиться за адресою: вул. В.Івасюка, 26-а в м. Івано-Франківськ, з метою проведення оцінки для визначення вартості квартири, та визнати за нею право власності на 1/2 частки квартири № 40 що знаходиться за адресою: вул. В.Івасюка, 26-а в м. Івано-Франківськ. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з'явився, подав заяву за змістом якої позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причину неявки суду не повідомлено. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справа або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи думку представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.01.2003 року, який заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 04.04.2014 року розірвано (а.с.7). У сторін від шлюбу є неповнолітній син [PERSON], [INFO] (а.с.8). Відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири від 11.01.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON], та зареєстрованого в реєстрі за № 4-Д, [PERSON] 11.01.2007 року придбав квартиру [ADDRESS], загальною площею 39,9 кв.м., що складається з однієї житлової кімнати, житловою площею 17,3 кв.м. (а.с.9,10). Право власності на вищевказану квартиру зареєстровано за відповідачем [PERSON] 19.03.2008 року, що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.11). Отже, квартира №40 по вул. В.Івасюка в буд. №26-а в м. Івано-Франківську, придбана під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а тому є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України (надалі СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також, відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічну норму містить і п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Судом зясовано обсяг спільного нажитого майна, це квартира [ADDRESS], квартиру придбано 11.01.2007 року на спільні кошти подружжя. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 ст. 70 СК України закріплено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В даній справі сторони не дійшли згоди щодо розподілу їх спільного майна, а тому воно підлягає поділу в судовому порядку. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справа або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи з заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що заявлені позовні вимоги є обгрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню, а тому слід визнати за позивачем [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. На підставі наведеного, відповідно до ст. 41 Конституції України, п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 60, 69 ч.1, 70 ч.1 Сімейного кодексу України, ст. ст. 16, 368 ч.3 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved