Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до відповідача з позовом про вселення її та дітей: [PERSON] 04.05.2002р.н. і [PERSON] 03.08.2005р.н. в обґрунтування якого вказала, що 17.09.1995р. вона уклала шлюб з відповідачем, шлюб між ними на теперішній час не розірвано. Від шлюбу мають двох неповнолітніх синів: [PERSON] 04.05.2002р.н. і [PERSON] 03.08.2005р.н. Перебуваючи у шлюбі вони з чоловіком поділили частину їх спільного сумісного майна, придбаного за час шлюбу. [PERSON] рішення Димитровського міського суду Донецької області від 04.04.2014р., яке набрало чинності 15.04.2014р., за нею було визнано право власності на автомобіль марки MAPLE С81 SMA 7181, 2007 року випуску, державний номер [NUMBER], а за відповідачем було визнано право власності на квартиру за адресою: вул.Ватутіна, 32/10, м.Димитров Донецької області. У вказаній квартирі вона та їх діти зареєстровані. Починаючи з жовтня 2015р. їх відносини з відповідачем погіршилися внаслідок його зловживання спиртними напоями і відповідач вигнав її з дітьми з квартири. При цьому відповідач посилався на те, що квартира за рішенням суду належить йому і вона та діти не мають права в ній проживати. Тому в жовтні 2015р. вона була вимушена орендувати для проживання квартиру, що розташована за адресою: м-н «Молодіжний», 1/59, м.Димитров Донецької області. З цього періоду і до 07.03.2016р. вона з дітьми періодично перебувала у відповідача у спірній квартирі, коли відносини між ними на деякий час нормалізувалися, але здебільше вони з дітьми вимушені були проживати в орендованій квартирі. Ключ від спірної квартири відповідач у неї забрав, без нього в квартирі знаходитися не дозволяв, проти їх з дітьми постійного проживання категорично заперечував. З 07.03.2016р. відповідач став проживати зі своєю співмешканкою [PERSON], зареєстрував її місце проживання у спірній квартирі без її згоди і взагалі перестав допускати у квартиру її та дітей. У звязку з вищевикладеним просить вселити її та їх дітей у вищевказану квартиру. Відповідач звернувся до позивача із зустрічним позовом про визнання позивача такою, що втратила право користування жилим приміщенням, в обґрунтування якого вказав, що у квартирі за адресою: вул.Ватутіна, 32/10, м.Димитров Донецької області зареєстровані він, позивач та їх діти [PERSON] 04.05.2002р.н. і [PERSON] 03.08.2005р.н. Позивача та дітей з належної йому квартири він не виганяв, вона добровільно забрала свої речі і пішла з квартири, оскільки були припинені їх сімейні стосунки. Позивач не мешкає у цій квартирі з жовтня 2014р., а не з жовтня 2015р., як вказує позивач у первісному позові. Оскільки позивач не проживає у вказаній квартирі без поважних причин більше року і між ними не було домовленості про те, що за нею буде зберігатися право проживання у даному житловому приміщенні, то вважає, що позивач втратила право користування жилим приміщенням. Щодо первісного позову, то він не заперечує щодо вселення дітей, це для нього не принципово, оскільки діти і так постійно бувають у нього у квартирі. У звязку з вищевикладеним просить визнати позивача такою, що втратила право користування квартирою за адресою: вул.Ватутіна, 32/10, м.Димитров Донецької області. Позивач у судовому засіданні підтримала свої позовні вимоги, проти зустрічного заперечує та пояснила суду, що на початку жовтня 2014р. відповідач встановив строки, що до 23-25 жовтня 2014р. вони повинна залишити квартиру з дітьми, інакше він побє її машину, викине речі її та дітей. Свідками цього було старша дитина та [PERSON], яка чула ці погрози по телефону. Наприкінці жовтня вона знайшла іншу квартиру та взяла з квартири тільки дитяче ліжко, 2 дитячих стола та 1 дитячий шифоньєр, все інше залишив собі позивач, з побутової техніки віддав микрохвильову піч. Залишилася у цій квартирі посуд, меблі, її речі. З березня 2016р. він взагалі не пускає її у квартиру. У вересні-жовтні 2014р. діти навіть боялися заходити до квартири, тому що він випивав, казав, що господар квартири, робить, що забажає. Коли суд поділив майно, тобто за ним залишив квартиру, вона платила за світло та Інтернет по цій квартирі, у них була така домовленість. З приводу погроз вона не зверталася до дільничного інспектора поліції. Діти бувають у квартирі з дозволу батька. Останній раз діти були на цьому тижні у квартирі, а так були з нею кожну суботу у квартирі. Ключ від квартири є у старшої дитини, але хлопець завжди питає дозвіл батька прийти у квартиру. Позивачем про розділ майна у суді була вона. Представник позивача підтримала у судовому засіданні доводи позивача та пояснила суду, що приблизно у березні 2015р. у позивача почалися нормальні відносини з відповідачем та вона щосуботи бувала у спірній квартирі до березня 2016р. разом з дітьми. Були випадки, коли відповідач працював 10 днів на роботі і тоді вони не зустрічалися. Коли нормалізувалися відносини, вона не переїхала жити у цю квартиру, тому що він її все ж таки не пускав. Відповідач позов визнав частково, зустрічний позов підтримує та пояснив суду, що він не виганяв позивача, вона добровільно покинула квартиру, він не знаходився у алкогольному спянінні це неправда, він завжди ходив на роботу. Музику він вночі голосно не робив, що можуть підтвердити сусіди. Речі позивач забрала ті, які вважала за необхідне. Дітям він надавав гроші, щоб їх можливо було зібрати у школу, возив їх на море. Позивач приходила, брала у погребі картоплю, консервацію, ніхто їй проти цього не заперечував, ключі від квартири були їх сина [PERSON]. Діти завжди приходили, він їх накормить, напоїть, дасть грошей на дрібні витрати. Проти того, що діти будуть мешкати з ним, він не перешкоджає. Останній раз позивач була у квартирі наприкінці березня 2016р. Позивач приходила до нього майже кожен тиждень, сиділи пили чай та спілкувалися, не скандалили. Приходила як одна так і з дітьми. Позивач казала, що бажає назад зійтися, він їй відмовив, зійтися це малося на увазі мешкати як дружина та чоловік. Речі позивача є зараз у квартирі, вона всі речі не забирала. Він подав позов про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням тільки зараз, оскільки раніше не знав, що це можна зробити і подав, тому що позивач подала позов про вселення. Він не заперечує проти вселення дітей, але заперечує проти вселення її. Він не бажав мешкати з позивачем однією сімєю, але не заперечував, щоб вона там мешкала разом з дітьми. Вони припинили сімейні відносини, тому що він побачив СМС-повідомлення у телефоні позивача еротичного характеру, які позивач відразу видалила. Позивач сама добровільно пішла з квартири, після того, як поділили майно. Після уходу з квартири, позивач була у квартирі майже кожну суботу, вони пили чай, спілкувалися. Йому відомо, що позивач мешкає в орендованій квартирі. Позивач не просила залишитися мешкати з дітьми у його квартирі. Він користується субсидією на цю квартиру на 4-х зареєстрованих, тобто його, позивача та їх дітей. Не заперечує проти вселення дітей. Позивач не просила дозволу щоб зайти у квартиру, просто ставила перед фактом, що я прийду і все. Представник відповідача підтримав доводи відповідача. Третя особа, [PERSON] пояснила суду, що вона цивільна дружина відповідача. Щодо задоволення позову заперечує, тому що все це почалося, оскільки вона сюди приїхала. Позивач приходила кожну суботу, брала харчі, був і син [PERSON]. Приходила позивач коли з дітьми, коли сама. У сина [PERSON] є ключі від квартири. Вона не може сказати, чому позивач не мешкала у цій квартирі. Вона стала цивільною дружиною відповідача з березня 2016р. Перший раз приїхала до відповідача 2 лютого 2016р., а мешкає у цій квартирі з 05.03.2016р. Вона заперечує проти сумісного мешкання з позивачем, тому що з нею не поладить. Позивач, коли приходила, брала продукти харчування, користувалася холодильником, відповідач її не виганяв та не перешкоджав мешкати у квартирі. Представник третьої особи, органу опіки та піклування виконавчого комітету Мирноградської міської ради пояснила суду, що підтримує позов в частині вселення дітей, щодо зустрічного позову, то оскільки діти не вказані як особи, яких просять позбавити права користування житлом, то просять вирішити на розсуд суду. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 17.09.1995р., який зареєстрований в Успенській селищній раді Лутугінського р-ну Луганської області, актовий запис № 62, від шлюбу народилися діти: [PERSON] 04.05.2002р.н. та [PERSON] 03.08.2005р.н. (а.с.3-5). [PERSON] довідки ПП «Домінант-сервіс» від 12.04.2016р., у квартирі за адресою: вул.Ватутіна, 32/10, м.Димитров Донецької області зареєстровані сторони по справі, їх діти: [PERSON] 04.05.2002р.н. та [PERSON] 03.08.2005р.н., а також [PERSON] (а.с.12). [PERSON] договору купівлі-продажу квартири від 29.10.1999р., посвідченого державним нотаріусом Димитровської державної нотаріальної контори, реєстр № 2415, відповідач придбав квартиру за адресою: вул.Ватутіна, 32/10, м.Димитров Донецької області (а.с.13). [PERSON] рішення Димитровського міського суду Донецької області від 04.04.2014р., яке набрало чинності 15.04.2014р., за відповідачем визнано право власності на квартиру за адресою: вул.Ватутіна, 32/10, м.Димитров Донецької області, а за позивачем право власності на автомобіль MAPLE С81 SMA 7181, 2007 року випуску, державний номер [NUMBER] (а.с.15-16). [PERSON] Координаційного комітету самоорганізації населення м.Димитров від 20.05.2016р., позивач зареєстрована за адресою: вул.Соборна (Ватутіна), 32/10, м.Мирноград (Димитров), з жовтня 2014р. на м-ні «Молодіжний» м.Мирноград (Димитров) разом з дітьми: [PERSON] 2005р.н., [PERSON] 2002р.н. (а.с.46). Свідок [PERSON] пояснила суду, що сторони по справі це її куми, познайомилися у 2005р. Її чоловік хрестив їх молодшу дитину, вони спілкувалися на різні свята. З жовтня 2014р. позивач їй подзвонила, було чутно скандал з відповідачем. Просила її забрати, тому що боїться. Потім позивач передзвонила та сказала, що вже не треба, домовилися з іншим. Потім через місяць позивач знайшла себе квартиру. Вона продовжувала спілкуватися з позивачем, з її слів знає, що відповідач не бажає їй віддавати меблі. Чула, що відповідач збирався відмовлятися від дітей. Хотіла, щоб він виділив їй кімнату, щоб не знімати квартиру, але відповідач не хотів. Були погрози з боку відповідача і тому вона виїхала. Позивач ходила з дітьми до відповідача у гості, просила вселитися, але той відмовляв її вселити. Позивач повідомила її про рішення суду про поділ майна подружжя. Позивач приходила до відповідача приблизно раз на 2 тижні. Не памятає, коли останній раз позивач була вдома у відповідача. Свідок [PERSON] пояснив суду, що сторін знає 10 років як сусідів. Сторони це подружжя. Всі у шоці, що вони розходяться, його дружина ставила їх завжди у приклад. Він бачив, що позивач приходила з дітьми до відповідача, ніяких скандалів не було. У 2014р., у жовтні сторони завантажували меблі, ніяких скандалів між ними не було. Він у цей час стояв біля підїзду. Причину виїзду позивача не знає. Позивач приходила до квартири відповідача, при цьому також ніяких скандалів не було. Якось згарячу він сказав на їх старшого сина, щоб той зламав ноги на їх клумбі, після цього він з ними не спілкувався. Свідок [PERSON] пояснив суду, що сторін знає як сусідів. Зараз у квартирі мешкає тільки чоловік, дружина не живе, але періодично приходила, приблизно 1 раз на тиждень. Сварок між ними не чув. Коли переїжджала дружина, він на прохання відповідача допомагав вантажити речі. [PERSON] сказала, що вони так вирішили, все було з посмішками, всі були у доброму настрої, навіть ще випили після цього 100 г. Він також з ними випив у спірній квартирі. Він не викликав міліцію на прохання позивача, оскільки вона сама тоді тримала мобільний телефон, з якого могла викликати міліцію, ніяких насильницьких дій у відношенні неї з боку відповідача не було, той знаходився в глибині квартири, а сама позивач на сходовій клітці. Свідок [PERSON] пояснила суду, що сімю знає давно, дружили сімями, були разом, як при скандалах так і при примиренні. 14.10.2014р. вони вивозили речі з квартири, перед цим він її виганяв, було таке, що вона приходила їх мирити і позивач мешкала з дітьми у неї. Мешкала на зйомній квартирі. Жити як би їй ніде і крім них, у позивача нікого немає. Наживали разом квартиру та все, що в квартирі теж. Позивач виїхала з квартири, тому що відповідач встановлював строки виїзду з квартири. З його боку він оказував тиск на позивача. Надія просила про вселення, той відповідав відмовою. Були сварки між ними, очевидцем яких вона була. Потім позивач приходила до відповідача і, наскільки вона знає, не було вже ні сварок, ні скандалів. [PERSON] 04.05.2002р.н. пояснив суду, що зараз мешкає з матірю за адресою: м-н «Молодіжний», 1/59, м.Мирноград разом з братом. Сам він навчається у школі № 17, перейшов у 9 клас, бажає мешкати з матірю. Мама виїхала з квартири у жовтні 2014р., батько сказав, що, якщо до цього часу не виїдуть, він побє меблі та все викине. Після жовтня 2014р. він бував у цій квартирі 3 рази на тиждень, у нього були ключі від квартири, батько ключі не забирав. Він приходив до квартири просто побачитися з батьком. У квартирі є речі батьків, виїхали, тому що батько пив та виганяв їх. При ньому матір просила знову вселитися. Матір також приходила у спірну квартиру щосуботи. Останні 2-3 місяці батько не пускав у спірну квартиру, оскільки у нього зявилася інша жінка. [PERSON] 03.08.2005р.н. пояснив суду, що зараз мешкає з матірю на м-ні «Світлий», 1/49, м.Мирноград. Мешкає разом з братом. У батька буває раз на тиждень, іноді частіше. Ключі від квартири батька є у старшого брата. Спочатку до батька ходив разом з братом та мамою щосуботи, а потім вже сам. Батько завжди його пускає до себе. Уїхали, тому що батько погрожував, що розібє машину, вікна, меблі. При ньому матір просила, щоб вони мешкали разом з ним, але батько заперечував. Він не памятає такого, щоб батько виганяв матір, коли вони приходили у цю квартиру. Він не зовсім бажає, там жити разом з батьком, іншою жінкою, матірю і старшим братом. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, дітей та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ч.2 ст.2 Конвенції про права дитини від 20.11.1989р., підписаною Україною 21.02.1990р., ратифікована Україною 27.02.1991р., набрала чинності для України 27.09.1991 року (далі по тексту Конвенція), Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сімї. За ч.1 ст.3 Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. [PERSON] ст.27 Конвенції, Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном. У відповідності до ч.2 ст.176 СК України, права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюється законом. У відповідності до ст.6 СК України, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. За ч.3 ст.5 СК України, держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. [PERSON] ч.2 ст.3 СК України, дитина належить до сімї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. У відповідності до преамбули Закону України «Про охорону дитинства», цей Закон визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоровя, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері. За ст.1 Закону України «Про охорону дитинства», охорона дитинства система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав. [PERSON] ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. [PERSON] ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», сімя є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обовязки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності до ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», діти члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Таким чином, суд вважає, що діти: [PERSON] 04.05.2002р.н. та [PERSON] 03.08.2005р.н. мають право на користування квартирою за адресою: вул.Соборна, 32/10, м.Мирноград Донецької області, так як ця квартира належить їх батьку відповідачу по справі та відповідно підлягають вселенню у спірну квартиру. Між тим, згідно ч.1 ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За змістом ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Вимогами ч.2 ст.386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. [PERSON] ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Як встановлено судом, на підставі рішення Димитровського міського суду Донецької області від 04.04.2014р., позивач була позбавлена, а відповідач набув право власності на квартиру за адресою: вул.Соборна, 32/10, м.Мирноград Донецької області. При цьому, з набуттям відповідача права власності на зазначену квартиру, ніяких угод між сторонами щодо користування цією квартирою позивачем, укладено не було. Крім цього, за змістом абз.1 ч.1 ст.405 ЦК України, члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Судом встановлено, що з жовтня 2014р. позивач перестала мешкати разом з відповідачем у спірній квартирі, проте неодноразово, до березня 2016р. приходила до нього у цю квартиру. При цьому, суду не надано доказів, щоб відповідач чинив будь-які перешкоди у проживанні позивача з дітьми. До того ж, жоден зі свідків не повідомив про те, що відповідач не пускав до квартири позивача, а свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що коли позивач приходила до відповідача вже після виїзду зі спірної квартири, то ніяких скандалів та сварок не було. Також суд враховує, що позивача та дітей був вільний доступ у квартиру, оскільки у них були ключі від цієї квартири. Тому суд вважає, що заслуговують на увагу пояснення відповідача, що він не перешкоджав мешканню позивача у цій квартирі разом з дітьми, але він був не згоден мешкати з позивачем однією сімєю, чого просила позивач. [PERSON] ч.2 ст.405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки судом не встановлено поважних причин не проживання позивача у спірній квартирі, то у позові про вселення позивача повинно бути відмовлено, а зустрічний позов про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням підлягає задоволенню. Враховуючи викладене, Конвенцію про права дитини від 20.11.1989р., ст.47 Конституції України, ст.ст.16, 319, 321, 386, 391, 405 ЦК України, ст.ст.1, 8, 11, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ч.1 ст.156 ЖК України, ст.ст.3, 5, 176 СК України та

Outcome: partial