Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом та, збільшивши позовні вимоги, просить визнати недійсним розпорядження Управління комунального майна Конотопської міської ради за № 409р від 20.09.2007 року про приватизацію квартири [ADDRESS]; визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане 20.09.2007 року Управлінням комунального майна Конотопської міської ради; визнати [PERSON] таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням. Свої вимоги обгрунтовує тим, що в м. Конотоп по вул. Б.Хмельницького, 26 розташована квартира № 15, яка належить: їй, [PERSON] та [PERSON] Вказана квартира приватизована розпорядженням управління комунального майна міської ради від 20.09.2007 року № 409 в спільну сумісну власність [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Але до шлюбу з нею [PERSON] проживав в однокімнатній квартирі [ADDRESS] та завжди говорив, що це квартира його матері, правовстановлюючих документів на неї вона не бачила. В 1999 році вони зареєстрували шлюб і відповідач переїхав проживати до неї в квартиру [ADDRESS], згодом зареєструвався за вказаною адресою. 04.10.2001 року відповідач продав квартиру [ADDRESS], яким чином розпорядився коштами їй не відомо, вона цим не цікавилася, бо була впевнена, що це квартира його матері. В 2007 році вони вирішили приватизувати квартиру, в якій проживали та були зареєстровані. До складу сімї входили: вона, [PERSON] та їх син [PERSON] Вони подали документи для приватизації, відповідач не повідомив, що раніше вже приватизував квартиру. 20.09.2007 року вони на підставі розпорядження № 409р отримали свідоцтво про право власності на житло, а саме: квартиру [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності. В подальшому сімейне життя не склалося і шлюб було розірвано. В 2016 році померла мати відповідача [PERSON] та на її похороні вони з сином зустрілися з відповідачем, де [PERSON] сказав, що тільки завдяки матері вони з братом змогли приватизувати кожний по квартирі. На її запитання, яким чином це сталося, відповідач не відповів, а пообіцяв подарувати сину свою частку квартири. Їй відомо, що [PERSON] постійно проживає в м. Києві з іншою жінкою, з його слів придбав земельну ділянку під Києвом та будує там для себе будинок. Вважає, що приватизація відбулася незаконно і змушена звернутися до суду з вказаним позовом. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому порядку ( а.с. 38). Представник відповідача: Конотопської міської ради [PERSON] в судовому засіданні проти визнання приватизації квартири недійсною не заперечує, в іншій частині позовних вимог покладається на розсуд суду. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав заяву, в якій просить справу розглядати без його участі, позов підтримує ( а.с. 62). Третя особа: Конотопський міський відділ управління державної міграційної служби України в Сумській області в судове засідання не з'явилася, надала заяву, в якій просить розглядати справу без участі її представника, заперечень та зауважень не має ( а.с. 36). Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обовязок доказування та подання доказів, встановлений ст. 60 ЦПК України, в якій зазначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно копії свідоцтва про право власності, виданого 20.09.2007 року Управлінням комунального майна Конотопської міської ради, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» ( а.с. 27). Право власності зареєстровано КП Конотопське МБТІ 05.10.2007 року, що вбачається з Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ( а.с. 26). Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 кв.м. загальної площі на наймача і кожного його члена сімї та додатково 10 кв.м. на сімю. З відповіді виконавчого комітету Конотопської міської ради від 09.11.2017 року та доданих до неї документів вбачається, що квартира [ADDRESS] приватизована розпорядженням управління комунального майна міської ради від 20.09.2007 № 409 в спільну сумісну власність [PERSON] та членам її сім'ї [PERSON], [PERSON] за письмовою заявою (згодою) всіх повнолітніх членів сім'ї, в якій зазначено, що участь у приватизації житла громадяни раніше не приймали. Але [PERSON] раніше уже приватизував у приватну власність однокімнатну квартиру [ADDRESS] згідно розпорядження Конотопського відділку Південно-Західної залізниці від 02.08.1993 № 12. При цьому [PERSON] було приватизовано 37,6 м.кв. загальної площі квартири при нормі 31,0 м.кв., тобто ним використано в повному обсязі право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду та списані всі житлові чеки в сумі 4,20 грн. Згідно Закону України Про приватизацію державного житлового фонду [PERSON] не мав права на участь у приватизації квартири [ADDRESS], оскільки використав своє право на приватизацію житла в повному обсязі 02.08.1993 року, приватизувавши квартиру по вул. Клубній, 119а в м. Конотопі. До учасників приватизації квартири [ADDRESS] І.Г. включений помилково оскільки приховав цей факт, а перевірити надану ним інформацію в комп'ютерній базі приватизованого житла комунальної власності було неможливо, оскільки дані щодо приватизації відомчого житлового фонду підприємствами, установами міста в ній відсутні ( а.с. 40-61). З довідки КП Конотопське МБТІ № 1025 від 12.09.2017 року вбачається, що [PERSON] був власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Конотопським відділком Південно-Західної залізниці 02.08.1993 року. 04.10.2001 року він продав квартиру [PERSON] та на підставі договору міни від 19.12.2002 року вказана квартира зареєстрована на праві приватної власності за [PERSON] 1/2 частина та [PERSON] 1/2 частина. Загальна площа квартири 36,9 кв.м., житлова площа квартири 18,0 кв.м. Інформація про реєстрацію права власності надана станом на 29.12.2012 року ( а.с. 25). Відповідно до ст. ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку, або з частковою доплатою один раз, а відповідно до п. 1 даної статті, якщо площа квартири, що підлягає приватизації відповідає площі передбаченій абзацом 2 ст. 3 цього Закону, квартира наймачеві передається безоплатно. Отже встановлено, що відповідач в 1993 році здійснив приватизацію квартири, площею 37,6 кв.м., а отже повністю використав своє право на безоплатну приватизацію житла, тому його участь у приватизації квартири [ADDRESS] була незаконною. При цьому порушені права позивача та її сина, оскільки їх частки у праві приватної спільної сумісної власності зменшилися. Таким чином суд приходить до висновку, що слід визнати недійсним розпорядження розпорядження Управління комунального майна Конотопської міської ради за № 409р від 20.09.2007 року про приватизацію квартири [ADDRESS] та визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане 20.09.2007 року Управлінням комунального майна Конотопської міської ради. Оскільки вказана квартира відноситься до приватного житлового фонду, то спірні правовідносини регулюються главою 6 ЖК України та главами 28, 32 ЦК України. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Згідно ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік. Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 30.08.2010 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано ( а.с. 6, 31). З відповідача на користь позивача стнгуто аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO] ( а.с. 32) та рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 13.10.2015 року за поданням державного виконавця ВДВС Конотопського МРУЮ оголошено розшук [PERSON] ( а.с. 33). Згідно довідки відділу організаційної та кадрової роботи міської ради № 5473 від 20.09.2017 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], її син [PERSON] та колишній чоловік [PERSON] ( а.с. 28). Свідки [PERSON] та [PERSON], кожен окремо пояснили, що вони сусіди позивача. Дійсно її колишній чоловік [PERSON] вже більше 8 років у квартирі не живе, речей його там немає. У суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, про які повідомили свідки. Дані про їх заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні та показання підтверджуються і доповнюються іншими зібраними по справі доказами. Аналізуючи зібрані по справі докази та даючи їм оцінку, суд вважає, що в судовому засіданні здобуто достатньо доказів, що відповідач не проживає в квартирі понад один рік. Докази, які б свідчили про наявність поважних причин не проживання відповідача в квартирі, у матеріалах справи відсутні. Таким чином, судом встановлений факт не проживання відповідача в спірному приміщенні більше року без поважних причин. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що право позивача порушене і підлягає захисту. Вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, законні та обґрунтовані і знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України та ч. 3 ст. 6 Закону України Про судовий збір з відповідача на користь держави слід стягнути 1920 грн. судового збору.

Outcome: approved