Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] про розподіл майна подружжя. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що з 27.08.1999 року перебуває в шлюбі з відповідачем. Під час шлюбу 29.05.2013 року сторонами було придбано двокімнатну квартиру [ADDRESS]. За договором купівлі-продажу квартири покупцем виступив [PERSON], а позивач, як дружина, давала згоду на купівлю квартири, в подальшому право власності було зареєстровано на відповідача. Вартість квартири становила 151270 грн. На теперішній час, сторони не проживають разом, придбаною у шлюбі квартирою користується тільки відповідач, вони не домовилися про її розподіл. Позивач вважає, що квартира, яка була придбана у шлюбі і зареєстрована на відповідача, є спільною сумісною власністю подружжя. Позивач просить суд: визнати за нею [PERSON], [INFO], та відповідачем [PERSON], [INFO], право спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS], по 1/2 частині у кожного. В судове засідання позивач не зявилася, надала заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі, а також розглянути справу за її відсутності. Зазначила, що вартість придбаної квартири становила 151270 грн. 50 % від вартості придбаної квартири це були кошти [PERSON], отримані ним від продажу його квартири в 2006 році, та кошти з депозитних рахунків в банках, а 50 % коштів були взяті з сімейного бюджету. Відповідач в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Просив визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS], а за ним право власності на 3/4 частини зазначеної квартири. Дослідивши матеріали справи, суд вважає вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно із ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Судом встановлено, що з 27.08.1999 року сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі (а.с.5). Під час шлюбу 29.05.2013 року сторонами було придбано двокімнатну квартиру [ADDRESS]. За договором купівлі-продажу квартири покупцем виступив [PERSON], а [PERSON], як дружина, давала згоду на купівлю квартири, Право власності на квартиру було зареєстровано на відповідача. Вартість квартири становила 151270 грн. (а.с.6-7). Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Відповідно до ч. 7 ст. 57 СК України, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у ст. 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування ст. 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідно до листа державного нотаріуса [PERSON] № 115/02-14 від 07.07.2015 року [PERSON] було продано квартиру 29.04.2006 року по ціні 23526 грн. (а.с.25). Відповідно до банківських квитанцій [PERSON] зберігав грошові кошти на депозитних рахунках в 2011-2012 роках, які [PERSON] були отримані (а.с.26-29). Відповідно до заяви [PERSON], поданої до суду 17.12.2015 року, вартість придбаної сторонами квартири становила 151270 грн. На придбання спірної квартири 50 % від вартості це були кошти [PERSON], отримані ним від продажу його квартири в 2006 році, та кошти з депозитних рахунків в банках, інші 50 % вартості спірної квартири склала сума з спільного бюджету подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Встановивши, що до придбання спірної квартири сторони перебували у шлюбі, та оцінюючи, крім договору купівлі-продажу квартири позивача у 2006 році, інші обєктивні докази, зокрема банківські дані про депозитний вклад та отримання відповідачем цих коштів до укладення договору купівлі-продажу квартири, а також пояснення [PERSON] про придбання спірної квартир за рахунок як спільних коштів подружжя в розмірі 50 %, так і за рахунок особистих грошей відповідача в розмірі 50 % від вартості спірної квартири, суд, застосовуючи норми ст. 57, 60 СК України, дійшов висновку про часткове придбання квартири за особисті кошти [PERSON] Така правова позиція викладена у постанові ВСУ від 01.07.2015 року по справі № 6-612цс15 Саме про таке застосування норм ст. 57, 60 СК України зазначено в постановах Верховного Суду України від 19 червня та 02 жовтня 2013 року. Відтак суд приходить до висновку про те, що позов слід задовольнити частково. Визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частину спірної квартири, а за [PERSON] право власності на 3/4 частини спірної квартири.

Outcome: partial