Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищеозначеним позовом до вказаного відповідача, мотивуючи свої вимоги тим, що вона 15.01.2020 року уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу присадибної ділянки та житлового будинку, розташований по [ADDRESS] . За придбаний будинок вона передала відповідачу 80000,00 вісімдесят тисяч гривень, а відповідач передав їй документи на будинок. Посвідчити договір купівлі-продажу нотаріально домовилися протягом місяця, але відповідач не виконав цієї умови, за сімейними обставинами виїхав до Польщі, точної адреси не залишив, спілкування відбувається через інтернет по Вайберу, ухиляється від нотаріального посвідчення договору, посилається на те, що не має можливості приїхати в Україну. Таким чином втрачена можливість нотаріально посвідчити угоду, вона не може іншим чином примусити відповідача виконати домовленість. Просила визнати за нею право власності на придбану ділянку та житловий будинок. Позивач [PERSON] надала до суду заяву про слухання справи в її відсутності, на задоволенні заявлених вимог наполягає. Відповідач [PERSON] будучи належним чином повідомлений, про слухання справи через сайт судової влади України, до судового засідання не з`явився, до суду надав через інтернет повідомлення по вайберу про визнання позову, слухання справи в його відсутність. Враховуючи, що відповідач у справі був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, перешкод для розгляду справи у судовому засіданні не має, а тому суд вважає, що справу слід розглянути за наявними в ній матеріалами з винесенням заочного рішення. Дослідивши матеріали справи, слід прийти до наступних висновків. Предметом спору є вимога про визнання правочину купівлі-продажу присадибної ділянки та житлового будинку дійсним, виниклі правові відносини є цивільними, регулюються нормами ст.ст. 203, 210, 220, 316, 317, 319, 334, 640, 656, 657 ЦК України, ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Постановою ПВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 06 листопада 2009 року №9. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Як встановлено судом, та підтверджується матеріалами справи, відповідно до витягу з державного реєстру речових прав власником будинку, що розташований в [ADDRESS] є [PERSON] . Між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу присадибної ділянки та житлового будинку від 15.01.2020 року, відповідно до умов якого продавець передає у власність покупцю присадибну ділянку та житловий будинок по [ADDRESS] , а покупець - приймає вказаний будинок. Укладенню вказаної угоди передувало передання [PERSON] на користь [PERSON] 80000,00 вісімдесят тисяч гривень, в рахунок за підписання угоди за будинок, що підтверджується підписом продавця в матеріалах справи. Відповідно до ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно з ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року N 9 з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Згідно з ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Відповідно до ч. 1 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Згідно з ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. За таких умов, договір купівлі-продажу житлового будинку потребує обов`язкового нотаріального посвідчення та з 01.01.2013 року не потребує обов`язкової державної реєстрації відповідно до приписів Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Тобто, внаслідок недотримання сторонами договору купівлі-продажу нерухомого майна вимог щодо його нотаріального посвідчення, такий договір не може вважатися укладеним в силу норм ч. 3 ст. 640 ЦК України. В свою чергу, правила ст. 220 ЦК України, згідно ч. 2 якої передбачена можливість визнання договору дійсним у разі, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення. Дія статті 220 ЦК України ч.2 не поширюється на правочини, які згідно закону для їх дійсності потребують обов`язкового нотаріального посвідчення та державної реєстрації, так як момент його укладення пов`язується законодавцем саме з державною реєстрацією. Відповідно до п.8, 13 Постанови ПВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року N 9 при розгляді таких справ суди повинні визначати момент вчинення правочину. Зокрема, не є укладеними правочини /договори/ у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для укладення /відсутня згода за усіма істотними умовами договору, не отримано акцепт стороною, що направила оферту, не передано майно, якщо до законодавства відповідно для вчинення правочину потрібна його передача тощо/. Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Слід з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи не має інших підстав нікчемності правочину. У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статями 218 та 220 ЦК України. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню. З матеріалів справи судом встановлено, що відповідач [PERSON] як сторона правочину: договору купівлі-продажу присадибної ділянки та житлового будинку по [ADDRESS] від 15.01.2020 року. Можливість нотаріального посвідчення договору втрачена, оскільки відповідач не перебуває на території України про що свідчать матеріали справи. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів,поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 75 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. В судовому засіданні позивачем належними доказами підтверджено, що сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, тобто відповідач по справі - як сторона правочину, ухилився від його нотаріального посвідчення, а без його участі у вчиненні нотаріальної дії: посвідчення угоди, втрачена можливість його нотаріального посвідчення. Починаючи з 01.01.2013 року правочини щодо нерухомого майна не потребують обов`язкової державної реєстрації відповідно до приписів Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», отже скасована підстава для відмови в застосуванні до виниклих правовідносин вимог ст.220 ЦК України. Враховуючи викладене, суд вважає, що вищезазначений правочин між [PERSON] та [PERSON] є таким, що породжує для сторін права та обов`язки, наявні підстави для визнання договору купівлі-продажу садиби від 15.01.2020 року дійсним в порядку ст. 220 ЦК України, а тому суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України в зв`язку з задоволенням позову, судові витрати слід відшкодувати позивачу за рахунок відповідача. Враховуючи викладене та

Outcome: approved