Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-25 00:00:00

позивач [PERSON] звернулась з позовом, згідно якого просить визнати [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власником вказаної квартири на підставі «Свідоцтва про право власності на житло» № [NUMBER] від 07.02.1998 року та «Свідоцтва про право на спадщину за законом» від 27.11.2003 року. Разом з позивачем в зазначеній квартирі зареєстровані відповідачі - [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] не проживають в зазначеній квартирі понад один рік, оплату за користування житлом та оплату за житлово-комунальні послуги не здійснюють, особистих речей в зазначеній квартирі немає. На даний час в квартирі за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано три особи [PERSON] -власниця квартири, [PERSON] - донька та [PERSON] - онук. Реєстрація відповідачів в квартирі створює позивачу перешкоди вільного користування та розпорядження належним їй майном, створює перешкоди в оформленні субсидії та змушує нести додаткові витрати на оплату житлово-комунальних послуг. У зв`язку із цим позивач змушена звернутися з вказаним позовом до суду для захисту своїх порушених прав. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 21 липня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. До суду від неї надійшла заява, згідно якої вона просить розглянути справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Повідомлені належним чином про дату, час та місце проведення судового засідання (у відповідності до частини 11 статті 128 ЦПК України - шляхом розміщення оголошення про його виклик до суду на офіційному веб-сайті Артемівського міськрайонного суду Донецької області: http://arm.dn.court.gov.ua та і у відповідності до частини 6 статті 128 ЦПК України шляхом направлення судової повістки рекомендованим листом з повідомленням про вручення за адресою місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку) відповідачі не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, заяв та клопотань про розгляд справи без їх участі або про відкладення судового засідання від них на адресу суду не надходило. У встановлений ухвалою про відкриття провадження у справі строк відзив на позовну заяву відповідачами також не поданий. Оскільки відповідачі були належним чином повідомлені про судове засідання, але причин неявки суду не повідомили, суд вважає можливим у відповідності до пункту 1 частини 3 статті 223 ЦПК України провести судове засідання без їх участі. При цьому, за наявності умов, передбачених ч.1 ст.280 ЦПК України, суд вважає необхідним розглянути справу на підставі наявних у справі доказів з ухваленням заочного рішення по справі. У зв`язку з неявкою сторін та у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося. Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності з [PERSON] є власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.11.2003 року № 3365 [PERSON] є власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , право власності зареєстровано позивачем в Артемівському (нині Бахмутському) бюро технічної інвентаризації 15.12.2003 року, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло та свідоцтвом про право на спадщину за законом (а.с.4-6). Згідно акту про встановлення фактичного проживання від 25 червня 2021 року, складеного депутатом Світлодарської міської ради Воробйовим В.В. в присутності сусідів-свідків - [PERSON] та [PERSON] встановлено, що [PERSON] та [PERSON] , не проживають за адресою: [ADDRESS] з 2015 року (а.с.7). На запит суду щодо реєстрації відповідача Світлодарською міською радою повідомлено 12.07.2021 року № 1112, що місце проживання [PERSON] , [INFO] , зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , з 30.10.2012 року по теперішній час. На запит суду щодо реєстрації відповідача Світлодарською міською радою повідомлено 12.07.2021 року № 1102, що місце проживання [PERSON] , [INFO] , зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , з 14.02.2012 року по теперішній час. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Як зазначено в ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , за місцем реєстрації за адресою: [ADDRESS] , не проживають. Як вбачається з листа начальника Бахмутського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області (від 17.08.2021 року № 13384/401/01-2021) згідно обліків Бахмутського РВП ГУНП в Донецькій області [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , з приводу чинення їм перешкод з боку будь-якої особи щодо недопущення їх до квартири у будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] не зверталися. Як вбачається з листа головного лікаря Комунального некомерційного підприємства «Багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування м. Бахмут» Мельникової С.Л. від 31.08.2021 року № 5232, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в період з 16.09.2020 року по теперішній час у списках санпропускників та травмпункту не значаться, за даними пункту централізованої видачі лікарняних листків КНП «БЛІЛ м.Бахмут» (як по поліклініці, так і по стаціонару) не значаться, за даними архіву медична документація відсутня, на психоневрологічному обліку не перебувають. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Вище приведені обставини та факти у їх сукупності дають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи позивачем були обґрунтовані обставини, на які він посилався як на підстави своїх вимог. Судом достовірно встановлено, що відповідачі не проживають у спірній квартирі, нею не користуються, витрати, пов`язані з оплатою квартири та комунальних послуг не сплачують, а тому суд визнає відповідачів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . На підставі викладеного та

Outcome: approved