Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-14 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить суд: виділити їй квартиру за адресою: [ADDRESS]; ? частку нежилих приміщень №№ 1-11, що розташовані у медичному центрі за адресою: [ADDRESS]; виділити відповідачу: квартиру за адресою: [ADDRESS]; ? частку нежилих приміщень №№ 1-11, що розташовані у медичному центрі за адресою: [ADDRESS]; автомобіль «Toyota Land Cruiser», державний номер [NUMBER]; автомобіль «Honda Accord», державний номер [NUMBER]; стягнути з відповідача на її користь 300 000 гривень 00 копійок в якості компенсації вартості її частки в автомобілі «Toyota Land Cruiser» (д/н [NUMBER]); стягнути з відповідача на її користь 100 000 гривень 00 копійок в якості компенсації вартості її частки в автомобілі «Honda Accord» (д/н [NUMBER]); судові витрати покласти на відповідача. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 01 червня 2006 року між нею та відповідачем - [PERSON] був укладений шлюб. Разом з тим, ще до офіційної реєстрації шлюбу, з 2002 року, вони проживали однією сім'єю та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. За час перебування у шлюбі з вини відповідача між ними постійно виникали непорозуміння і сварки. Чоловік не виявляв належної уваги до неї, не цікавився інтересами сім'ї не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, не мав постійного джерела доходу і не бажав його отримати, фактично проживав за її рахунок. У 2011 році відповідач припинив шлюбні відносини і ведення спільного господарства. Причинами фактичного припинення сімейних стосунків стали його зв'язки з іншою жінкою, з якою він має намір одружитися та її відмова давати йому грошові кошти на особисті витрати. Більш того, з моменту припинення сімейних відносин по теперішній час відповідач без її відома і дозволу, самовільно розпоряджається спільно нажитим майном. За таких обставин відповідач позбавляє її права розпорядження майном. Під час спільного проживання однією сім'єю та шлюбу придбано наступне майно, що належить їй на праві спільної сумісної власності: квартира за адресою: [ADDRESS], покупною вартістю 494 900,00 гривень; квартира за адресою: [ADDRESS], вартістю 900 000,00 гривень; нежилі приміщення №№ 1-11 (включно), загальною площею 105,80 кв.м. що розташовані у медичному центрі за адресою: [ADDRESS], (літера А), інвестиційною вартістю 353 332,98 гривень; автомашина «Honda Accord», державний номер [NUMBER], покупною вартістю 200 000,00 гривень; автомашина «Toyota Land Cruiser», державний номер [NUMBER], покупною вартістю 600 000,00 гривень. Всього майно, що належить їм на праві спільної сумісної власності, загальною вартістю 2 548 232,98 гривень. Згоди про добровільний поділ майна між ними не досягнуто. Оскільки, спірні автомобілі - «Honda Accord» (д/н [NUMBER]) та «Toyota Land Cruiser» (д/н [NUMBER]) є неподільними речами, і при цьому вона не заперечує, щоб вони залишилися у власності відповідача, вона має право на відповідну грошову компенсацію половини вартості вказаних автомобілів. Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити. Пояснив суду, що 01 червня 2006 року між сторонами було укладено шлюб. Однією сім'єю вони проживали з вересня 2002 року. За час спільного проживання сторони набули дві квартири, нежитлові приміщення та два автомобілі. Відповідач та представник відповідача позов визнали частково. Представник відповідача пояснив суду, що відповідач визнає позовні вимоги лише в частині поділу автомобіля «Toyota Land Cruiser» (д/н [NUMBER]) та стягнення з відповідача грошової компенсації. В іншій частині, позов не визнають, оскільки за вказаними вимогами вже є судові рішення. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 01 червня 2006 року між сторонами було укладено шлюб (а.с.6). 31 серпня 2004 року [PERSON] було придбано квартиру [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу квартири (а.с.125-126). 25 квітня 2006 року [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу квартири (а.с.7). Крім того, на праві приватної власності [PERSON] належать нежилі приміщення з № 1 по № 11 (групи приміщень № 375) - Медичний центр загальною площею 105,80 кв.м., які розташовані в [ADDRESS] (а.с.8). Також, згідно даних автоматизованої інформаційно-пошукової системи УДАІ ГУ МВС України в м. Києві, на праві власності за [PERSON] зареєстровано: автомобіль «Toyota Land Cruiser», державний номер [NUMBER]; автомобіль «Honda Accord», державний номер [NUMBER]. Як встановлено судом, позивач у жовтні 2012 року звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], ТОВ «Євро-Партнер» про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання договорів дарування не дійсними та визнання права власності на майно. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29 квітня 2014 року, вказаний позов було задоволено частково. Визнано, що автомобіль «Toyota Land Cruiser», державний номерний знак [NUMBER] був спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] В іншій частині задоволення позову - відмовлено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 356,7 гривень витрат пов'язаних з оплатою судового збору (а.с.191-193). Вказаним рішенням було встановлено, що майно, а саме: квартира [ADDRESS]; квартира [ADDRESS]; нежилі приміщення №№1-11 загальною площею 105,8 м.2, що розташовані у медичному центрі за адресою: [ADDRESS]: автомобіль Хонда Акорд держ.номер [NUMBER], були придбані [PERSON] до реєстрації шлюбу з [PERSON] та не можуть бути визнані судом спільною сумісною власністю подружжя у відповідності до вимог ст. 74 СК України. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 01 квітня 2015 року, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 квітня 2014 року в частині вимог [PERSON] до [PERSON], ТОВ Євро-Партнр» про визнання договору купівлі-продажу автомобіля скасоване, та ухвалено нове рішення про, яким визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля «Toyota Land Cruiser», державний реєстраційний номер [NUMBER], від 31 березня 2012 року, укладений між [PERSON] та ТОВ Євро-Партнр». В іншій частині рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 квітня 2014 року залишено без змін. Зазначеним рішенням Апеляційного суду м. Києва від 01 квітня 2015 року встановлено, що квартира [ADDRESS], автомобіль «Honda Accord», державний реєстраційний знак [NUMBER] не є спільним сумісним майном [PERSON] та [PERSON] Крім того, [PERSON] довів джерело коштів, за які придбав спірні нежилі приміщення у власність, цим самим спростував існуючи у сімейному законодавстві презумпцію спільного майна подружжя, адже доказів протилежного [PERSON] не надала. При цьому, [PERSON] не доведено, що автомобіль «Toyota Land Cruiser», державний реєстраційний знак [NUMBER], було придбано за його особисті кошти, а, отже, ним не було спростовано презумпцію спільного майна подружжя на вказаний автомобіль. Відповідно до ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов'язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Крім того, згідно ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України преюдиційність поширюється не тільки на осіб, що брали участь у справі, а й на особу, щодо якої відповідними рішеннями встановлено певні обставини, незалежно від того, чи брала вона участь у справі. З огляду на вищевикладені обставини, враховуючи, що спірне майно, а саме: квартира [ADDRESS], квартира [ADDRESS], нежилі приміщення №№ 1-11, що розташовані у медичному центрі за адресою: [ADDRESS] та автомобіль «Honda Accord», державний номер [NUMBER] рішенням суду не визнано спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON], суд позбавлений можливості здійснення відповідного поділу в межах розрізу даного спору між позивачем та відповідачем, у зв'язку з чим позовні вимоги про виділення позивачу квартири за адресою: [ADDRESS]; ? частки нежилих приміщень №№ 1-11, що розташовані у медичному центрі за адресою: [ADDRESS]; виділення відповідачу: квартири за адресою: [ADDRESS]; ? частки нежилих приміщень №№ 1-11, що розташовані у медичному центрі за адресою: [ADDRESS]; автомобіль «Honda Accord», державний номер [NUMBER]; стягнення з відповідача на користь позивача 100 000 гривень 00 копійок в якості компенсації вартості її частки в автомобілі «Honda Accord» (д/н [NUMBER]), не підлягають задоволенню. Щодо заявлених позовних вимог про поділ спірного автомобіля «Toyota Land Cruiser», державний реєстраційний номер [NUMBER], то суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.3 ст. 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджається майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладанні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 68 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст. 69 СК). Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.1 ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Як роз`яснено в п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Як вбачається з довідки № 10/1240 від 26 березня 2012 року, виданої Управлінням державної автомобільної інспекції Головного управління МВС України в м. Києві, автомобіль «Toyota Land Cruiser», державний реєстраційний номер [NUMBER] дійсно зареєстрований на праві власності за [PERSON], свідоцтво [NUMBER] видане 14 жовтня 2008 року. При цьому, в судовому засіданні сторонами не заперечувався факт придбання спірного автомобіля в період перебування сторін у шлюбі, що в розрізі позицій сторін у даному спорі не підлягає доказуванню. Крім того, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 01 квітня 2015 року, судом достовірно встановлено, що вказаний автомобіль було придбано під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, то відповідно до ст. 60 СК України, ст. 368 ЦК України є спільною сумісною власністю подружжя і володіння, користування та розпорядження цим майном слід здійснювати з урахуванням обмежень, встановлених ст. 65 СК України. Таким чином, автомобіль марки «Toyota Land Cruiser», державний реєстраційний номер [NUMBER] був придбаний [PERSON] та [PERSON] в період перебування у шлюбі та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Як роз`яснено в п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Об'єктом поділу майна подружжя виступає автомобіль марки «Toyota Land Cruiser», державний реєстраційний номер [NUMBER], що в розумінні ч. 2 ст. 183 Цивільного кодексу України є неподільною річчю, оскільки виділити в натурі частку майна без втрати її цільового призначення не можна. Як роз'яснено в п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. №11 «Про судову практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Так, в судовому засіданні стороною відповідача було визнано в повному обсязі вимоги позивача про стягнення з нього грошової компенсації в сумі 300 000 гривень, вартості автомобіля «Toyota Land Cruiser», державний реєстраційний номер [NUMBER], що становить ? частину вартості автомобіля. З огляду на викладене, враховуючи встановлені обставини справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 3000 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: partial