Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. З врахуванням поданих в ході розгляду справи заперечень на відзив, заяву мотивує тим, що позивач та відповідач перебували з 14.10.1995 року по 01.03.2019 року у зареєстрованому шлюбі. У період перебування в шлюбі ними було придбано житловий будинок [ADDRESS] , а також земельні ділянки у с. Гать Воютинської сільської ради: площею 0,2500 га з цільовим призначенням: для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий №0722881500:02:02:001:1574 та площею 0,6000 га з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, кадастровий №0722881500:02:001:1573. Вказує, що після розлучення з відповідачем не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна та, оскільки, на її утриманні перебуває неповнолітня дочка [PERSON] , [INFO] , на підставі ч. 2 ст. 70 СК України має право на збільшення частки у спільному майні подружжя. На підставі наведеного, просить суд, провести поділ спільного майна подружжя, визнати за нею право власності на: 2/3 частини житлового будинку [ADDRESS] /3 частини земельної ділянки у с. Гать, Воютинської сільської ради, площею 0,2500 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий №0722881500:02:02:001:1574; 2/3 частини земельної ділянки у с. Гать, Воютинської сільської ради, площею 0,6000 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий №0722881500:02:001:1573 та стягнути судові витрати по справі. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 березня 2020 року позовну заяву залишено без руху на підставі ст. 185 ЦПК України. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 квітня 2020 року розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 травня 2020 року заперечення представника відповідача проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін залишено без задоволення. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 травня 2020 року заяву представника відповідача про продовження процесуального строку для подачі відзиву задоволено. У відзиві на позовну заяву представник відповідача вказує, що придбане нерухоме майно на підставі договорів купівлі-продажу на даний час не зареєстроване в установленому законом порядку, а тому відповідач не є титульним власником спірного майна. Крім того, зазначає, що спільна дочка сторін проживає разом з відповідачем, а тому підстав для відступлення від рівності часток у спільному майні немає. Просив, відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Судом встановлено, що сторони з 14 жовтня 1995 року по 01 березня 2019 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Луцького міськрайонного суду від 01 березня 2019 року, яке набрало законної сили (а.с. 4-5). В шлюбі у сторін народилась дитина - дочка [PERSON] , [INFO] (а.с. 6). За час шлюбу, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 14 грудня 2012 року, зареєстрованого в реєстрі за №3684, було придбано житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 7-8). Крім того, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 14 грудня 2012 року, зареєстрованого в реєстрі за №3677, було придбано земельні ділянки у с. Гать, Воютинської сільської ради: площею 0,2500 га з цільовим призначенням: для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий №0722881500:02:02:001:1574 та площею 0,6000 га з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, кадастровий №0722881500:02:001:1573 (а.с. 32). Таким чином, судом достовірно встановлено, що вищевказане нерухоме майно придбане в шлюбі за спільні кошти сторін та в інтересах подружжя, що підтверджується, зареєстрованою нотаріусом, письмовою згодою [PERSON] на придбання спірного майна та відображено у п. 8 договору купівлі-продажу житлового будинку, п. 3.3 договору купівлі-продажу земельних ділянок (а.с. 7, 32 зворот). За правилом ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч. 2, 3 ст. 70 СК України, в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК України). Із матеріалів справи вбачається, що позивач, як на підставу відступлення від засади рівності часток, просила врахувати, що на її утриманні знаходиться спільна з відповідачем дитина [PERSON] та до стягнення судом з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини, будь-якої участі у її вихованні та утриманні відповідач не приймав. Однак, суд вважає, що таку обставину, як проживання дитини з позивачем, не можна вважати підставою для відступлення від засади рівності часток подружжя відповідно до ст. 70 СК України. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 27 грудня 2019 року у справі № 297/2837/17. Судом встановлено, що за час шлюбу шлюбний договір (контракт) сторони не укладали та домовленості між ними не було, а тому, передбачені законом підстави для відступлення від засад рівності часток відсутні. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, позивачем не доведено. Таким чином, при поділі спільного нерухомого майна між подружжям, суд виходить з рівності часток сторін у справі в об`єкті спільної сумісної власності, тобто по 1/2 частині кожному. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що спірне нерухоме майно підлягає поділу між сторонами в рівних частинах, а тому позов підлягає до часткового задоволення. Разом з тим, суд відхиляє доводи відповідача щодо відсутності підстав на визнання за позивачем права власності на частину нерухомого майна, оскільки, спірне майно не зареєстроване в установленому законом порядку, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Пункт 1 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18. Судом встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку від 14 грудня 2012 року та договір купівлі продажу земельних ділянок від 14 грудня 2012 року, укладені відповідачем, посвідчені нотаріально та пройшли державну реєстрацію, оскільки внесені нотаріусом у Державний реєстр правочинів (а.с. 8). Відомостей щодо визнання даних договорів купівлі-продажу недійсними в матеріалах справи немає, а тому вони є чинними на час розгляду справи в суді. Відтак, на думку суду, відповідач набув право власності на спірне нерухоме майно з моменту нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу, тобто з 14 грудня 2012 року. У відповідності до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, при розподілі судових витрат судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] понесено витрати пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 1520 грн. (а.с. 1), витрати на проведення експертної оцінки житлового будинку та двох земельних ділянок в розмірі 1800 грн. (а.с. 58), витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 5000 грн. (а.с. 60). На підтвердження розміру витрат на правову допомогу позивачем надано договір про надання правової допомоги №012 від 05.02.2020 року, опис робіт (наданих послуг) №7 від 10.02.2020 року, виконаних адвокатом згідно договору від 05.02.2020 року №012, квитанцією № 4 від 03.03.2020 року про оплату правової допомоги за договором №012 від 05.02.2020 року на суму 2500 грн. (а.с. 57, 59-60). У описі робіт зазначено, які саме роботи виконав адвокат: консультація клієнта та вивчення документів - 1500 грн., підготовка позовної заяви - 2500 грн., представництво клієнта у судових засіданнях - 1000 грн. (а.с. 60). Оскільки, документально підтверджено сплату коштів позивачем за правову допомогу в розмірі 2500 грн., то до стягнення підлягає саме така сума. Крім того, з системного аналізу ст.ст. 102, 139 ЦПК України, випливає, що відшкодуванню підлягають лише витрати сторони на оплату послуг експерта за складений висновок, з дотриманням вимог ЦПК України. Відтак, витрати позивача на проведення експертної оцінки житлового будинку та двох земельних ділянок в розмірі 1800 грн. до задоволення не підлягають, оскільки, наданий суду висновок оцінювача не відповідає вимогам ст. 102 ЦПК України. З огляду на викладене, враховуючи принцип пропорційності при розподілі судових витрат, суд приходить до висновку, що до стягнення підлягають судові витрати, а саме: судовий збір в розмірі 1139,95 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 2500 грн., на загальну суму - 3639,95 грн.

Outcome: partial