Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Львова з позовом, в якому просила визнати частково недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 15.08.2006 року, посвідчений державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори - Чорній С.Б. в частині суб'єктного складу щодо сторони покупця по договору та визнати стороною по даному договору на боці покупця [PERSON], [INFO] та визнати недійсною і скасувати державну реєстрацію права власності зареєстрований Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «БТІ та ЕО» 15 листопада 2006 року за № 12516330; визнати за [PERSON], [INFO] право власності на квартиру [ADDRESS] Дозволити Обласному комунальну підприємству Львівської обласної ради «БТІ та ЄО» зареєструвати право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON], [INFO] В обґрунтування позову зазначила, що під час розгляду Шевченківським районним судом м. Львова цивільної справи №466/4907/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання такою, що втратила право користування квартирою та зняття з реєстрації, а також зобов'язати [PERSON] не чинити перешкод в здійсненні права власності та розпорядження квартирою [ADDRESS] та виселення [PERSON] із зазначеної квартири, позивачу [PERSON] стало відомо про те, що квартира у якій вона проживає з 2006 року належить виключно її доньці [PERSON]. У задоволенні вказаного позову Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 31.10.2016 року відмовлено у повному обсязі, проте вказане рішення на даний час не набрало законної сили. З тексту договору купівлі продажу квартири від 15 серпня 2006 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори - Чорній С.Б. вбачається, що донька позивача - [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] у якій проживає та зареєстрована позивачка [PERSON] Вказаний договір зареєстрований Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «БТІ та ЕО» 15 листопада 2006 року за № 12516330. Проте, вказаний правочин вважає недійсним, оскільки донька [PERSON] обманула її, мотивуючи тим, що вона похилого віку, їй тяжко оформляти процедуру купівлі-продажу, у неї постійний хворобливий стан та необхідністю уникнення в подальшому переоформлення власності в порядку спадкування. Відповідач переконувала [PERSON], що вона буде проживати та одноособово користуватися зазначеної квартирою по життєво. При укладанні договору купівлі продажу відповідач зазначила себе як покупець, однак фактично кошти за покупку квартири продавцю вносила [PERSON] до підписання зазначеного договору. У цей ж день, до укладання вищезазначеного договору позивачем [PERSON] було укладено договір купівлі продажу квартири, яка належала їй на праві приватної власності за адресою: [ADDRESS], який був посвідчений державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори - Чорній С.Б. Продаж вказаної нерухомості вчинено за 21986 грн. та кошти від продажу були використані для купівлі квартири [ADDRESS] та безпосередньо нею були передані продавцю [PERSON]. [PERSON] ніколи не проживала у квартирі [ADDRESS] а була лише у ній зареєстрована на протязі 10 років Позивач одноособово сплачувала комунальні послуги. У квитанціях про сплату комунальних послуг особові рахунки відкриті на «[PERSON]» та «[PERSON]». Усі витрати по утриманню квартири несла позивачка особисто. Крім того позивач вказує, що [PERSON] ([PERSON]) умисно ввела її в оману, оскільки у неї не було коштів для вчинення купівлі квартири [ADDRESS], запевнивши її що, вона формально буде зазначена в документах, а фактично володіти, користуватися та розпоряджатися квартирою по життєво буде позивачка [PERSON]. Пред'являючи до позивача вищезазначений позов [PERSON] підтвердила свій умисел обманути позивача та заволодіти її майном. Про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно виключно на [PERSON], [PERSON] стало відомо лише з тексту позову до неї, а саме з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Згідно ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного Кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно п. 5 Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори - Чорною С.Б. від 15 серпня 2006 року, продаж вчинено за 7054 грн., які сплачено покупцем продавцю, до підписання договору. Насправді кошти до підписання договору були сплачені не [PERSON] ([PERSON]), а позивачем продавцю [PERSON] Також позивачка зазначає, що факт передачі коштів за спірну квартиру та наведені вище обставини можуть підтвердити свідки. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою ст. 203 ЦК України. Тобто зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його волі. Відповідно до положення ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася невірно, під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб. Окрім цього позивач вказує, що відповідачка [PERSON] грубо ігнорує вимоги Кодексу законів про шлюб та сімю, відповідно до вимог ст. ст. 58, 77, 81 згідно яких батьки і діти зобов'язані подавати взаємну моральну підтримку і матеріальну допомогу один одному. За життя батьків діти не мають права на їх майно, так само як і батьки не мають права на майно дітей; Діти зобов'язані піклуватися про батьків і подавати їм допомогу. Утримання непрацездатних батьків, які потребують допомоги, є обов'язком їх повнолітніх дітей. [PERSON] є рідною донькою позивачки, народженою у шлюбі, [PERSON] батьківських прав не позбавлялась, виховувала та утримувала її до досягнення нею повноліття. Окрім цього надавала їй матеріальну допомогу. На даний час позивачка є пенсіонеркою, похилого віку ([INFO] р.н.) та має хронічні тяжкі захворювання. З врахуванням вищевикладеного, вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав. В судовому засіданні позивач та представник позивача [PERSON] підтримали позовні вимоги, покликаючись на викладені в заяві мотиви, просили позов задовольнити. Представники відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив, підтримавши письмове клопотання, долучене до матеріалів справи про застосування строку позовної давності. Просив відмовити у задоволенні позову. Представник ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» в судове засідання повторно не з'явився, хоч про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що стверджується відміткою в журналі вихідної кореспонденції суду. Третя особа - Державний нотаріус Першої Львівської державної нотаріальної контори - Чорній С.Б. в судове засідання повторно не з'явився, надіслав заяву про розгляд справи у його відсутності. Заслухавши пояснення сторін, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали, повно та всебічно з'ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Частиною першою статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ст. 41 Конституції України, ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтями 316, 317, 319 ЦК України передбачено, що право власності особа здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд. В судовому засіданні встановлено, що 15 серпня 2006 р. між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір купівлі - продажу квартири, згідно якого продавець [PERSON] продала, а покупець [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] Даний договір посвідчено державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори - Чорній С.Б. та зареєстровано в реєстрі за №4-1107. З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого 15.11.2006 року ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» вбачається, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №4-1107 від 15.08.2006р., посвідченого державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори. Згідно довідки з місця проживання про склад сімї і прописку, виданої ЛКП «Янів-405» за №2355 від 11.08.2016 року, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] (власник) та [PERSON] (мати). Крім того, як вбачається з пояснень позивача та встановлено в судовому засіданні, що під час розгляду Шевченківським районним судом м. Львова цивільної справи №466/4907/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання такою, що втратила право користування квартирою та зняття з реєстрації, а також зобов'язати [PERSON] не чинити перешкод в здійсненні права власності та розпорядження квартирою [ADDRESS] та виселення [PERSON] із зазначеної квартири, позивачу [PERSON] стало відомо про те, що квартира, у якій вона проживає з 2006 року належить виключно її доньці [PERSON]. У задоволенні вказаного позову рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 31.10.2016 року відмовлено у повному обсязі. Вказане рішення на даний час не набрало законної сили. Окрім цього, судом встановлено, що 15.08.2006 року перед укладанням спірного договору позивачем [PERSON] було укладено договір купівлі продажу квартири, яка належала їй на праві приватної власності за адресою: [ADDRESS], який був посвідчений державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори - Чорній С.Б. З даного договору вбачається, що продавець [PERSON] продала, а покупець [PERSON] купив квартиру [ADDRESS]. Продаж вказаної квартири вчинено за 21986 грн. та кошти від продажу були використані для купівлі квартири [ADDRESS] та безпосередньо позивачем були передані продавцю [PERSON]. Так, з пояснень позивача та свідків встановлено, що [PERSON] з метою матеріальної допомоги своїй доньці - відповідачу по справі [PERSON], продала власну квартиру [ADDRESS] та купила меншу за площею квартиру [ADDRESS] однак донька [PERSON] ввела позивача в оману, мотивуючи тим, що мати похилого віку, їй важко оформляти процедуру купівлі-продажу, у неї постійний хворобливий стан та з метою уникнення в подальшому переоформлення права власності в порядку спадкування. При цьому переконувала позивачку [PERSON], що остання буде проживати та одноособово користуватися зазначеної квартирою пожиттєво. При укладанні спірного договору купівлі продажу відповідачка зазначила себе як покупець, проте фактично кошти за покупку квартири [ADDRESS] продавцю вносила [PERSON] до підписання зазначеного договору. Дані твердження підтверджуються поясненнями свідків, даними в судовому засіданні. Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Як визначено ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно із ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом дійсним (оспорюваний правочин). Разом із тим, відповідно до ч.1 ст.217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним. Суд враховує правові висновки й позиції Верховного Суду України, згідно яких, якщо запис у державному реєстрі здійснено внаслідок укладення договору, дійсність якого оспорюється, спосіб захисту прав осіб встановлено п.2 ч.2 ст.16 ЦК України за позовом про визнання договору недійсним і скасування запису в державному реєстрі, внесеного за заявою набувача. Відповідно до ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Так, у відповідності до п.19, 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК ( 435-15 ) правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК ( 435-15 )), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Крім того, у відповідності до п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК (435-15)) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК ( 435-15 ) не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК ( 435-15 ). Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК ( 435-15 ) добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Аналогічною є правова позиція Верховного суду України у справі № 6-67 цс 15, з якої вбачається, що Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Проте суд касаційної інстанції, підтримавши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій статей 215, 216 ЦК України, не врахував, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленного статями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Крім того, як зазначено у п.26 (абз.1, 2) Листа Верховного Суду України від 26.05.2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій цивільних справ (Зобовязання, що виникають з угод)», Якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним із підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбане за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір визнається недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір. Судом встановлено, що фактично квартира [ADDRESS] була придбана за кошти позивача [PERSON] і для її користування, оскільки відповідач коштів на придбання квартири не надавала, ніколи у спірній квартирі не проживала, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами та поясненнями свідків, тому суд вважає, що спірний договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 15.08.2006р. слід визнати частково недійсним в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором слід визнати [PERSON]. З врахуванням вищевикладеного та беручи до уваги, що позивачка [PERSON] в судовому засіданні довела, що правочин, а саме договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 15.08.2006р., вчинений під впливом введення її в оману, оскільки стороною по договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 15.08.2006р., а саме покупцем мала бути [PERSON], а не [PERSON], що має істотне значення, відтак позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню та слід визнати частково недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 15.08.2006р., посвідчений державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори Чорній С.Б. в частині суб'єктного складу щодо сторони покупця по договору, визнати стороною по даному договору на стороні покупця [PERSON], [INFO].н. та визнати недійсною і скасувати державну реєстрацію права власності, зареєстрованого ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» 15.11.2006 року за №12516330. Разом з тим, позовна вимога про дозвіл Обласному комунальну підприємству Львівської обласної ради «БТІ та ЕО» зареєструвати право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON], [INFO], заявлені до неналежного відповідача. Відповідний орган, що здійснює державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, участі у справі в якості відповідача не приймав, крім цього, позивачем не доведено наявність спору з цим органом, що підлягав би розгляду судом, оскільки, згідно зі ст.3 ЦПК України особа може звернутися до суду у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів. Тому в задоволенні позовної вимоги в цій частині слід відмовити. Відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд вважає, що представником відповідача не доведені обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Зокрема, щодо застосування строків позовної давності слід зазначити наступне. Статтею 256 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом (ч.1ст.261 ЦК України) перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Судом встановлено, що про порушення свого права позивач дізналася під час розгляду Шевченківським районним судом м. Львова цивільної справи №466/4907/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання такою, що втратила право користування квартирою та зняття з реєстрації, а також зобов'язати [PERSON] не чинити перешкод в здійсненні права власності та розпорядження квартирою [ADDRESS] та виселення [PERSON] із зазначеної квартири, позивачу [PERSON] стало відомо про те, що квартира у якій вона проживає з 2006 року належить виключно її доньці [PERSON]. У задоволенні вказаного позову рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 31.10.2016 року відмовлено. Позовна заява надійшла до суду в травні 2016 року. Отже, суд вважає, що перебіг строку позовної давності почався з моменту отримання копії позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про визнання такою, що втратила право користування квартирою та зняття з реєстрації, тобто червень-липень 2016 року, а з позовом до суду позивач звернулася 12.12.2016р., тобто в межах строку, встановленого ст. 257 ЦК України. Таким чином, судом встановлені підстави для відмови у задоволенні клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності. На підставі вищенаведеного, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов є підставним та підлягає до задоволення. Згідно із ст. 88 ЦПК України, з відповідача також підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2471,20 грн.

Outcome: approved