Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовом до відповідача [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на те, що з 22 травня 1986 року вона перебуває із відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу придбано майно, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, а саме: квартира [ADDRESS]; земельна ділянка для садівництва і городництва, площею 0,06 га, яка розташована на території Підгороднянської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області; садовий будинок [ADDRESS], який знаходиться в садівничому товаристві «Вітамін». У зв'язку з цим, позивач просить суд визнати спільною сумісною власністю подружжя вищевказане майно і поділити дане майно, визнавши за нею право власності на 1/2 частину вище переліченого майна. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з мотивів, викладених у позовній заяві та просили позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився із невідомої суду причини, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причин неявки у судове засідання відповідач суду не повідомив та не подав клопотання про розгляд справи у його відсутності. Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язанні повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суд про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Приймаючи до уваги вимоги ч.4 ст.169 ЦПК України, суд вважає, що відповідач був повідомлений належним чином і повторно не з'явився у судове засідання без поважних причин, а тому, суд може вирішувати справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Зі згоди позивача, який не заперечує проти заочного розгляду справи, суд ухвалює заочне рішення, що відповідає ст.224 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача та його представника, перевіривши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 22 травня 1986 року, сторони уклали шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис № 7, що стверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER], виданого 22 травня 1986 року сільською радою с. Перківці Кельменецького району Чернівецької області. За час спільного подружнього життя, сторонами придбано майно, а саме: квартира [ADDRESS], що стверджується свідоцтвом про право власності на квартиру, посвідченого Міським бюро технічної інвентаризації м. Тернополя та виданого 10 серпня 1998 року на підставі розпорядження міського голови № 1025 від 04.08.1998 р.; земельна ділянка для садівництва і городництва, площею 0,06 га, яка розташована на території Підгороднянської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, що стверджується державним актом на право приватної власності на землю серії ТР № 08374, виданого на підставі рішення Підгороднянської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області від 01 квітня 1994 року № 99; садовий будинок [ADDRESS], який знаходиться в садівничому товаристві «Вітамін», що стверджується Інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно серії ІМ № 835353 від 18.02.2014 р. Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.61 СК України, об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Частиною 1 статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. На підставі ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми,хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст.71 Сімейного кодексу України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ч.1 ст.368 ЦК України, спільна сумісна власність двох або більше без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. При цьому співвласники майна, що є у спільній сумісній власності володіють і користуються ним спільно, й розпорядження таким майном здійснюється за згодою усіх співвласників (ст.369 ЦК України). Судом встановлено, що майно, а саме: а саме: квартира [ADDRESS]; земельна ділянка для садівництва і городництва, площею 0,06 га, яка розташована на території Підгороднянської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області; садовий будинок [ADDRESS], який знаходиться в садівничому товаристві «Вітамін», набуті сторонами за періоду шлюбу і являється спільною сумісною власністю, а тому, частки кожного із подружжя у спірному майні є рівними. У відповідності до вимог ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, суд вважає, що слід поділити спільне сумісне майно подружжя [PERSON] та [PERSON] та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]; на 1/2 частину земельної ділянки для садівництва і городництва, площею 0,06 га, яка розташована на території Підгороднянської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області; на 1/2 частину садового будинку [ADDRESS], який знаходиться в садівничому товаристві «Вітамін». На підставі наведеного,

Outcome: approved