Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-15 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: усунути перешкоди в здійсненні права користування квартирою шляхом вселення стягувача, [PERSON], в квартиру за адресою: [ADDRESS], за допомогою державної виконавчої служби у м. Києві; зобовязати відповідачів по справі, [PERSON] та [PERSON], припинити чинити дії, які перешкоджають [PERSON] реалізувати свої право щодо користування жилим приміщенням у квартирі [NUMBER] яка розташована на [ADDRESS], шляхом передачі ключів від квартири [ADDRESS], та зобовязати відповідачів [PERSON] та [PERSON] не порушувати встановлений порядок користування житловими приміщеннями; визначити порядок користування житловими приміщеннями у квартирі [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS], наступним чином: виділити [PERSON] у користування одну житлову кімнату загальною площею 13,7 кв.м., що є навіть трохи меншою за її законну частку, за [PERSON] та [PERSON] залишити у користуванні дві житлові кімнати площею 18,5 кв.м. та 10,3 кв.м., що є навіть більше, ніж їхня законна частка, а всі підсобні приміщення залишити у загальному користуванні; судові витрати покласти на відповідачів. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 25 квітня 2014 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва за нею було визнано право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS], а 23 жовтня 2014 року це рішення було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у Реєстраційній службі Головного управління юстиції у м. Києві. 27 жовтня 2014 року всі необхідні копії правовстановлюючих документів були надані до паспортного столу ЖРЕО-409 Дніпровського району м. Києва, де в обліковій картці було внесено відповідний запис. Таким чином за законом їй на праві спільної приватної власності належить 1/3 частка трикімнатної квартири [ADDRESS], але відповідачів, [PERSON] та [PERSON], перешкоджають їй користуватись своїм майном. Впродовж декількох місяців вона неодноразово зверталась до відповідачів, намагаючись цивілізованим шляхом вирішити з ними усі ці питання та дійти спільної згоди, але все це було марною тратою часу. При особистому спілкуванні по телефону [PERSON] та [PERSON] або уникали обговорення цих питань, посилаючись на те, що їм треба порадитись зі своїми адвокатами, або просто клали слухавку телефону. Одного разу їй вдалось поспілкуватись з їх адвокатом, Андрієм Олександровичем, та висказати пропозиції, але у відповідь вона отримала повідомлення, що кожна з пропозицій відповідачів не влаштовує, тому до зустрічі в суді. Також, вона написала відповідачам два листи, де знову намагались дійти спільної згоди, пропонуючи декілька варіантів вирішення усіх цих питань, але і це було марно. 06 листопада 2014 року вона звернулася з відповідною заявою за допомогою до Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві. 11 листопада 2014 року старший дільничий [PERSON] та [PERSON], її представник, разом прийшли за адресою: [ADDRESS]. Двері відчинила відповідач, [PERSON], яка відмовилася як пускати в квартиру [PERSON], так і від дачі будь-яких пояснень. Після цього старшим слідчим Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві Блажко К.В. було відкрито кримінальну справу за ст.ст. 356, 357 КК України. Позивач в судове засідання не зявилася, подала до суду заяву, з проханням розглянути справу у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідачі в судове засідання не зявилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, відповідно до вимог ст. ст. 74, 75, 76 ЦПК України, про причини неявки в судове засідання суд не повідомили. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чи\- ном повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність позивача, відповідачів та за згодою позивача ухвалити заочне рішення. У відповідності до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у звязку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази у всій сукупності, суд приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25 квітня 2014 року, позов [PERSON] до [PERSON], треті особи [PERSON], Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві про визнання права власності на частку квартири в порядку спадкування за заповітом було задоволено. Визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом на спадкове майно - 1/3 частину квартири [ADDRESS], загальна площа якої становить 61,62 кв.м., після смерті [PERSON] (а.с. 8-12). Відповідно до ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 1/3 частина квартири [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с.13-14). Статтею 358 Цивільного кодексу України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно із ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як розяснено в п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав від 07 лютого 2014 року № 5, застосовуючи положення\~ статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати\~ усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із того, що відповідно до положень статей 391,\~ 396 ЦК\~ позов про\~ усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.\~ Відповідно до довідки від 13 листопада 2014 року, виданої Дніпровським РУ ГУ МВС України в м. Києві, з жовтня 2014 року громадяни [PERSON] та [PERSON] перешкоджають доступ до квартири [NUMBER], що по [ADDRESS], що перебуває в спільній власності громадян [PERSON], [PERSON] та [PERSON] В ході досудового розслідування за дорученням слідчого старшим дільничим Дніпровського РУ [PERSON] 11 листопада 2014 року було здійснено виїзд за адресою: [ADDRESS], до квартири [NUMBER], де в ході усної бесіди [PERSON] від дачі пояснень відмовилася, [PERSON]. в квартиру пускати відмовилася, мотивуючи це відсутністю судового рішення про примусове вселення (а.с.15). З огляду на викладене вбачається, що з боку відповідачів існує порушення права спільної часткової власності позивача на спірну квартиру, що проявляється в недопущенні останньої до квартири. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Аналізуючи вищевикладене, враховуючи належність 1/3 частки спірної квартири на праві приватної власності позивачу, чинення відповідачами перешкод у користування позивачем спірною квартирою, відсутність будь-яких заперечень по суті позовних вимог з боку відповідачів, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача про усунення перешкод у здійсненні права користування квартирою, зобовязання відповідачів припинити чинити перешкоди у користуванні позивачем власною частковою у квартирі шляхом передачі ключів від спірної квартири. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Як розяснено пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 р. №2 Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України, при поділі жилого приміщення за вимогою члена сімї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром, меншим за жилу площу, що припадає на нього. Однак поділ не може бути допущений, коли це призведе до штучного погіршення житлових умов позивача і викличе необхідність постановки його на облік як такого, що потребує поліпшення житлових умов. Відповідно до технічного паспорту на квартиру [ADDRESS], квартира розташована на третьому поверсі девятиповерхового будинку та складається з трьох кімнат житловою площею 42,5 кв.м., у тому числі: одна кімната - 18,5 кв.м., друга кімната - 13,7 кв.м., третя кімната - 10,3 кв.м., кухні площею - 7,2 кв.м., вбиральні (сполученої) площею - 1,1 кв.м., ванної кімнати площею - 2,2 кв.м., коридору площею - 5,8 кв.м., комори площею - 1,1 кв.м. (а.с.20-21). Згідно ст. 166 Житлового кодексу УРСР, договір найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, може бути змінено тільки за згодою наймача, членів його сім'ї і наймодавця, за винятком випадків вселення батьками своїх неповнолітніх дітей (частина перша статті 161), а також надання наймачеві після закінчення капітального ремонту будинку (квартири) іншого жилого приміщення (частина третя статті 165).У разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення права і обов'язки за договором найму здійснюють члени його сім'ї. Як вбачається із матеріалів справи, позивач має право власності на 1/3 частини спірної квартири. В той же час, між нею та відповідачами не досягнуто згоди з приводу користування вказаною квартирою. Оскільки позивач є співвласником спірного жилого приміщення з відповідачами і має право на володіння та користування часткою свого майна, тому, виходячи з загальної площі квартири, яка складає 61,6 кв.м., виділення в спірній трикімнатній квартирі однієї кімнати площею 13,7 кв.м. позивачу є законним і обґрунтованим варіантом у виділенні їй окремого житлового приміщення, а іншим співвласникам - відповідачам по справі [PERSON] та [PERSON] - інші кімнати 18,5 кв.м. та 10,3 кв.м. відповідно, при цьому дане визначення порядку не буде порушувати житлові права вказаних співвласників. Приміщення загального користування квартири необхідно залишити у загальному користуванні. Оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо визначення порядку користування спірною квартирою підлягають задоволенню. Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, відсутність будь-яких заперечень з боку відповідачів, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа: Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві про усунення перешкод в здійсненні права користування квартирою, шляхом вселення, та визначення порядку користування квартирою. В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідачів на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 121,80 гривень з кожного. Враховуючи наведене та

Outcome: approved