Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Кредитпромбанк», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання договору купівлі-продажу прав вимоги недійсним. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 07.12.2007р. між нею та ВАТ «Кредитпромбанк» було укладено кредитний договір, відповідно до якого позивачу були надані кредитні кошти на споживчі цілі у розмірі 328974 грн. 37 коп. 04.07.2013р. позивач дізналась про укладення відповідачами - Публічним акціонерним товариством «Кредитпромбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» договору купівлі-продажу прав вимоги. Оскільки зазначений договір не відповідає вимогам закону, позивач просила визнати його недійсним. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити. Представник відповідачів в судовому засіданні позов не визнав, вважаючи його безпідставним та необґрунтованим. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази наявні в матеріалах справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає. Як встановлено в судовому засіданні, 07.12.2007р. між [PERSON] та ВАТ «Кредитпромбанк» було укладено кредитний договір, відповідно до якого позивачу були надані кредитні кошти на споживчі цілі у розмірі 328974 грн. 37 коп. З метою забезпечення виконання кредитних зобов»язань позивача були укладені наступні договори: іпотечний договір з [PERSON]; договір поруки з [PERSON]; договір поруки з ТОВ «Ізобуд». 26 червня 2013р. між Публічним акціонерним товариством «Кредитпромбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого первісний кредитор відступив, а новий кредитор набув права вимоги до боржників за кредитними договорами, договорами іпотеки, договорами застави, поруки, у тому числі за вищезазначеним кредитним договором та договорами забезпечення. Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов»язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 513 ЦК України передбачено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов»язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов»язання, право вимоги і за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов»язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.514 ЦК України). Частиною 1 ст.516 ЦК України визначено, що заміна кредитора у зобов»язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Первісний кредитор у зобов»язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, що визначено ч.1 ст.517 ЦК України. Отже, внаслідок укладення між відповідачами договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.06.2013р. відбулась заміна кредитора, а не внесення змін до кредитного договору, як помилково вважає позивач, обґрунтовуючи вимоги про визнання його недійсним. Крім того, згода позивача [PERSON] на укладення оспорюваного правочину не вимагається, що передбачено ч.1 ст.516 ЦК України, якою визначено, що заміна кредитора у зобов»язанні здійснюється без згоди боржника. Також кредитним договором не передбачено будь-яких обмежень щодо можливого відступлення прав вимоги та заміни кредитора у зобов»язанні. Посилання позивача на порушення відповідачами Закону України «Про захист персональних даних» не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки інформація/персональні дані позивача були передані новому кредитору на підставі ч.1 ст.517 ЦК України та ч.3 ст.61 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відповідно до якої банк має право надавати інформацію, яка містить банківську таємницю, приватним особам та організаціям для забезпечення виконання ними своїх функцій або надання послуг банку відповідно до укладених між такими особами та банком договорів, у тому числі про відступлення права вимоги до клієнта, за умови, що передбачені договорами функції або послуги стосуються діяльності банку, яку він здійснює відповідно до ст. 47 цього закону. Оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування позову, не доведено порушення прав та інтересів оспорюваним договором, це також є підставою для відмови у задоволенні позову. На підставі вищенаведеного та

Outcome: dismissed