Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька. В позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог посилалась на те, що з 23 грудня 2006 року по 14 жовтня 2009 року перебувала з відповідачем у шлюбі. Від шлюбу сторони мають дочку - [PERSON], [INFO]. Зазначила, що з відповідачем сімейні стосунки припинені, дитина проживає з нею. З часу розірвання шлюбу відповдіач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться та чинить перешкоди позивачу у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Зокрема, відповідач відмовляє у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон для відпочинку та оздоровлення. Тому позивач просила суд надати дозвіл на виїзд [PERSON] за кордон без дозволу (згоди) батька дитини - [PERSON] та дозволити [PERSON] або її офіційному представникові без згоди батька - [PERSON] оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу [PERSON] за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя на періоди: з 01 листопада 2018 року по 31 грудня 2018 року, з 01 по 31 березня 2019 року, з 01 по 31 липня 2019 року, з 01 по 31 жовтня 2019 року,з 01 по 31 січня 2020 року, з 01 по 31 березня 2020 року, з 01 по 31 липня 2020 року, з 01 по 31 березня 2021 року, з 01 по 31 липня 2021 року, з 01 по 31 жовтня 2021 року, з 01 по 31 березня 2022 року, з 01 по 31 липня 2022 року, з 01 по 31 жовтня 2022 року, з 01 по 31 липня 2023 року, з 01 по 30 листопада 2023 року, з 01 по 31 травня 2024 року, з 01 по 31 серпня 2024 року, з 01 по28 лютого 2025 року, з 01 по 31 травня 2025 року, з 01 по 30 вересня 2025 року. Відповідач [PERSON] відзиву на позов не подавав, з клопотаннями до суду не звертався. В день розгляду справи позивач [PERSON] звернулась до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності. В заяві також зазначила, що позов підтримує та просить задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи. Про причини неявки суду не повідомив. Враховуючи відсутність підстав, передбачених ст.223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, зважаючи на заяву позивача, яка не заперечує проти заочного розгляду справи, суд ухвалив розглядати справу за відсутності осіб, що в засідання не з'явились, з ухваленням заочного рішення у справі. Дослідивши докази у справі, суд приходить до висновку, що уточнені позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 14 жовтня 2009 року (а.с.7). Також встановлено, що сторони мають малолітню дитину - [PERSON], [INFO] (а.с.8). Після розірвання шлюбу між сторонами малолітня [PERSON] залишлась проживати з матір'ю - [PERSON] Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 150, ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України батьки зобов'язані поважати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, а мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Позивач у своїй позовній заяві зазначила, що відповідач відмовляє у наданні в передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд дитини за межі України. Відповідач будь-яких доказів на спростування даної обставини суду не надав. Відповідно, не надаючи позивачу згоди на виїзд дитини за кордон, що сприяє розширенню кругозору дитини, відповідач фактично діє всупереч інтересам своєї малолітньої дочки. Будь-які фактичні дані, що свідчили б про об'єктивні обставини (крім відсутності відповідного дозволу батька), які перешкоджають виїзду дитини за кордон та вирішенню батьками вказаного питання, в матеріалах справи відсутні. Тому суд вважає, що відмова відповідача у дачі згоди позивачу на виїзд малолітньої дитини за межі України для оздоровлення або відпочинку не має правового підґрунтя, є безпідставною і такою, що суперечить вимогам ст. 155 СК України, ст. ст. 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства», оскільки предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини, і батьківське право не може здійснюватись всупереч цим інтересам. Вказані дії відповідача суперечать ст.ст. 3, 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року, у відповідності до якої держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, з урахуванням установлених судом обставин, які свідчать про те, що тимчасовий виїзд за кордон відповідатиме найкращим інтересам дитини, суд приходить до висновку, що такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків необхідно надати на вказані позивачем в позовній заяві періоди.

Outcome: approved