Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача Державного підприємства «Український державний геологорозвідувальний інститут» (ДП УкрДГРІ) про зобов'язання відновити їй незаконно змінені істотні умови праці, зокрема розмір нарахування заробітної в період з 05.04.2011 року до 19.03.2012 року за час дії щодо неї наказу №5 від 31.01.2011 р.; зобов'язання здійснити нарахування та виплатити різницю в окладі за весь час вимушеного прогулу, з яких зобов'язати відповідача сплатити обов'язкові податки, у тому числі помісячно, у пенсійний фонд з метою відновлення їй загального та пенсійного стажу. В обґрунтування позову покликається на те, що працювала у Львівському відділенні Українського державного геологорозвідувального інституту на посаді завідувача сектором літолого-стратиграфічних досліджень відділу регіональної геології та на підставі наказу керівника Львівського відділення УкрДГРІ від 31.01.2011 року №5, з 05.04.2011 р. було встановлено неповний робочий тиждень 0,2 ставки (з одним робочим днем). В подальшому, на підставі рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03.06.2011 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 16.01.2012 року, зазначений наказ був скасований за позовом одного із співробітників підприємства. Оскільки судом визнано незаконність застосування до всіх працівників Львівського відділення УкрДГРІ змін умов праці, передбачених наказом від 31.01.2011 року №5, внаслідок яких вона працювала лише один день на тиждень замість трьох, а решту часу перебувала у вимушеному прогулі, їй неправомірно нараховувалася заробітна плата із розрахунку 0,2 ставки, а тому просила суд позов задовольнити та стягнути за час перебування у вимушеному прогулі з 05.04.2011 року до 19.03.2012 року різницю у заробітку. В судове засідання позивач не з'явилась, подала до суду заяву, в якій просить розглядати справу у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти винесення заочного рішення у справі. Від представника відповідача надійшли письмові заперечення на позов, в яких просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, покликаючись на те, що позивач [PERSON] працювала у Львівському відділені УкрДГРІ на посаді завідувача сектором літолого-стратиграфічних досліджень відділу регіональної геології та звільнена 02 липня 2012 року за скороченням штату у зв'язку з ліквідацією цього відділення. В день звільнення з [PERSON] здійснено повний розрахунок, включаючи заборгованість по заробітній платі, компенсації за дні невикористаної відпустки та вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку. Вважає, що позивачем було пропущено строк звернення до суду, передбачений ст. 233 КЗпП України, а саме три місяці з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права. Вказує, що судовими рішеннями, на які посилається [PERSON], вирішувався індивідуальний трудовий спір інших осіб та не вирішувався колективний трудовий спір за її участі, а отже і мотиви або висновки наведені у цих рішеннях не можуть стосуватися трудових відносин інших працівників, у тому числі під час вирішення індивідуальних трудових спорів в судовому порядку. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Згідно ч. 4 ст. 169, ч.1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. Оскільки станом на день винесення рішення, від представника відповідача не надійшло клопотання про можливість розгляду справи за його відсутності, суд вважає за необхідне ухвалити у справі заочне рішення. На підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] до 02.07.2012 р. перебувала у трудових відносинах із Львівським відділенням Державного підприємства «Український державний геологорозвідувальний інститут», структурним підрозділом Державного підприємства «Український державний геологорозвідувальний інститут», працюючи на посаді завідувача сектором літолого-стратиграфічних досліджень відділу регіональної геології з виплатою заробітної плати у розмірі 0,6 ставки. Згідно з наказом в.о. директора Державного підприємства «Український державний геологорозвідувальний інститут» від 05.03.2012 року №11, Львівське відділення УкрДГІ ліквідовано з 01.07.2012 року. На підставі наказу від 31 січня 2011 року №5 «Про роботу ЛВ УкрДГРІ на умовах неповного робочого дня», [PERSON] та іншим працівникам починаючи з 5 квітня 2011 року і до покращення фінансового стану відділення, було встановлено неповний робочий тиждень з виплатою 0,2 ставки. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 03 червня 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 16.01.2012 року у справі за позовом працівника Державного підприємства «Український державний геологорозвідувальний інститут» [PERSON] до ДП УкрДГІ наказ Львівського відділення ДП УкрДГІ від 31 січня 2011 року №5 скасовано. Відповідно до ч.1 ст.14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Ч.3 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У зв'язку з тим, що вищевказаним рішенням суду встановлена незаконність наказу Львівського відділення ДП УкрДГІ від 31 січня 2011 року №5 в цілому, а відтак є очевидною і незаконність зміни істотних умов праці позивача з 0,6 ставки на 0,2, при яких позивач фактично перебувала у вимушеному прогулі, будучи змушеною виходити на роботу один раз на тиждень замість трьох та отримуючи заробітну плату пропорційно відпрацьованому часу. Згідно з ч.2 ст. 233 Кодексу законів про працю України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. На підставі вищевказаної норми законодавства заперечення відповідача проти позову, що полягають у тому, що позивач [PERSON] пропустила строк звернення до суду, також є безпідставними, оскільки діями відповідача порушено права позивача щодо оплати праці. Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку про те, що істотні умови праці позивача підлягають відновленню з часу їх неправомірної зміни на підставі незаконного наказу з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу у відповідності до вимог ст. 235 КЗпП України, а відтак позовні вимоги необхідно задовольнити. Крім цього, з відповідача в дохід держави необхідно стягнути судовий збір. На підставі ст. 235 КЗпП Украни та

Outcome: approved