Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на 1/2 частину майна у спільній сумісній власності. В обґрунтування позову зазначили, що вона з 15.07.1995 року перебувала в офіційному шлюбі з відповідачем. За рішенням суду від 05.05.2003 року шлюб між сторонами було розірвано. Проте фактично шлюбні відносини тривали, проживали однією сім`єю з 15.07.1995 року по 2009 рік проживали у орендованій квартирі, а з початку 2010 року проживали у збудованому ними садовому будинку за адресою: [ADDRESS] . Від шлюбу маємо двох дітей. Вказує, що за час спільного проживання без реєстрації шлюбу ними спільно побудовано в садовому товаристві «Червона зірка» у м. Кропивницький (м. Кіровоград) садовий будинок загальною площею 93,8 кв.м., житловою - 50,4 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер згідно витягу про Державну реєстрацію прав 38030117 від 02.11.2012 року). У зв`язку з тим, що відповідач офіційно не працював, кошти на закупівлю будівельних матеріалів на будівництво садового будинку були отримані нею за споживчим кредитним договором в АКІБ «УкрСиббанк» 28 жовтня 2008 року у сумі 55 тис. грн. Будівництво здійснювали власними силами, чоловік (відповідач) разом з батьком позивача та и двома братами позивача. У жовтні 2009 року будівництво було завершено. Відповідно до технічного паспорта інвентаризаційна вартість садового будинку складала на момент закінчення будівництва 277808, 00 грн. Свідоцтво про право власності на садовий будинок отримано відповідачем 30.10.2012 року. Вважає, що вказаний садовий будинок є їхньою спільною сумісною власністю та підлягає поділу в рівних частинах, оскільки вони разом з чоловіком його будували, вкладали кошти у його будівництво, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, виховували та навчали дітей, мали права та виконували обов`язки подружжя, проживали однією сім`єю, як чоловік та дружина. Зазначає, що іншого майна у неї для проживання з дітьми немає, тому, з метою збереження спільно нажитого нерухомого майна, в інтересах дітей, та недопущення відчуження відповідачем на користь інших осіб, вимушена звернутися до суду. У зв`язку з тим, що будинок є садовим, проживають в ньому без реєстрації. За таких обставин просила встановити юридичний факт проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу у періоди з 19.06.2006 по 2009 роки за адресою: [ADDRESS] , та з 2010 по 2015 роки за адресою: [ADDRESS] , визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] садовий будинок загальною площею 93,8 кв.м., житловою - 50,4 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] , визнати за [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частині у спільній сумісній власності вищевказаного нерухомого майна. Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 01.06.2020 року відкрито провадження у вказаній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 18.06.2020 року заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на садовий будинок, реєстраційний номер 38030117, загальною площею 93,8 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , який належить [PERSON] та заборонено [PERSON] вчиняти будь-які дії щодо розпорядження нерухомим майном, що є предметом спору, в тому числі на укладення договорів купівлі-продажу, дарування, поруки, застави вказаного вище нерухомого майна. Заборонено державним реєстраторам прав на нерухоме майно, нотаріусам вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо реєстрації речових прав на нерухоме майно: садового будинку, реєстраційний номер 38030117, загальною площею 93,8 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , який належить [PERSON] . Ухвалою від 08.07.2020 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. 25.08.2020 року за вх. № 18957 до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог щодо дат спільного проживання, а саме: встановити юридичний факт проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу у періоди з 19.06.2006 по 24.05.2010 року за адресою: [ADDRESS] , та з 25.05.2010 по 17.02.2020 року за адресою: [ADDRESS] Позивач у судове засідання подала заяву про розгляд справи без її участі, підтримала позовні вимоги та заяву про уточнення позовних вимог, посилаючись на обставини викладені в позові, просила його задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судове засідання надав заяву в якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги визнав, просив задовольнити. Згідно ч.1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із положеннями частин 1, 2 статті 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Разом із тим згідно зі ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Згідно із ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Судом встановлено, що 15.07.1995 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] виданого 14.04.1997 року відділом реєстрації актів громадянського стану Кіровоградського міськвиконкому, актовий запис № 472 (а.с.9). У період шлюбу у подружжя народились діти [PERSON] , 1996 р.н. та [PERSON] , 2014 р.н., що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с. 11,12). 19.06.2006 року шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] виданого 19.06.2006 року Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Кіровоградського МУЮ м. Кіровограда, актовий запис № 155 (а.с. 10). Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30.10.2012 року виданого виконкомом Кіровоградської міської ради (а.с. 13) та витягу про державну реєстрацію прав від 02.11.2012 року виданого ОКВП «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» (а.с. 14) [PERSON] має у приватній власності садовий будинок загальною площею 93,8 кв. м., за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер: 38030117. Назву громадської організації «Садове товариство «Червона зірка» змінено на «Мікрорайон Садовий» (а.с. 24). Згідно довідки Громадської організації «Мікрорайон Садовий» № 10 від 29.04.2020 року, яка дана [PERSON] про те, що вона з сім`єю чоловіком [PERSON] , дітьми постійно проживають (без реєстрації) в садовому будинку по [ADDRESS] з 2010 року (а.с. 23). Після державної реєстрації розірвання шлюбу, [PERSON] та [PERSON] продовжили проживати разом, вести спільне господарство, мали спільний бюджет, та фактично виконували права та обов`язки подружжя, що не заперечується відповідачем. Згідно довідки Громадської організації «Мікрорайон Садовий» № 09 від 29.04.2020 року [PERSON] разом з чоловіком [PERSON] здійснювали спільне будівництво садового будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с. 22). У декларації про готовність об`єкта до експлуатації затвердженої інспекцією ДАБК у Кіровоградській області від 22.02.2012 № КД 18112027216 вказано, що будівництво садового будинку за адресою: [ADDRESS] розпочато у 2007 році, закінчено у жовтні 2009 року, технічний паспорт об`єкта виданий 10.08.2010 року (а.с. 15-17). Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги визнання відповідачем позову, зокрема позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю, а також беручи до уваги, що факт, який просить встановити позивач, є юридичним, оскільки, від його встановлення залежить виникнення особистих прав позивача, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність позову в цій частині, у зв`язку з чим слід встановити юридичний факт проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу у періоди з 19.06.2006 по 24.05.2010 року за адресою: [ADDRESS] , та з 25.05.2010 по 17.02.2020 року за адресою: [ADDRESS] Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Частинами 1, 2 статті 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою . Таким чином, суд вважає доведеним те, що садовий будинок за адресою: [ADDRESS] є спільною сумісною власністю сторін, оскільки побудовий під час проживання позивача та відповідача однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Доказів протилежного відповідачем суду не надано, бальш того позов відповідчем визнаний. Оскільки садовий будинок визнаний судом спільною сумісною власністю сторін, суд визнає обґрунтованими і доведеними вимоги позивача про поділ спільного сумісного майна шляхом визнання за нею та за відповідачем права власності по 1/2 частині нерухомого майна - садового будинку загальною площею 93, 8 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з вищевикладеним позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору,сплаченого при подані позову. Аналогічні положення передбачено ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Враховуючи, що відповідач до початку розгляду справи по суті у підготовчому судовому засіданні визнав позов у повному обсязі, судовий збір у розмірі 50 відсотків підлягає компенсації з держаного бюджету на користь позивача. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 694,52 грн. (50 відсотків судового збору) у відшкодування судового збору.

Outcome: approved