Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на неповнолітнього сина [PERSON]. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями, даний позов розподілено судді Семнівій Ю.В. та передано в провадження 03.02.2016 року (а.с. 9). В позовній заяві вказує, що шлюб між нею та відповідачем укладено 18.10.2003 року. У шлюбі народився син [PERSON], [INFO]. 04.06.2009 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. З 2009 року відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків, припинив надавати матеріальну допомогу сину, у зв'язку з чим просить стягнути з відповідача аліменти в розмірі ? всіх видів заробітку, але не нижче 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно (а.с.1-2). Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про його час і місце повідомлений належним чином. У зв'язку із реєстрацією місця проживання відповідача на території Луганської області, с. Червонгогвардійське, у суду відсутні можливості повідомити про розгляд справи поштовою кореспонденцією, а тому суд повідомляв сторону про розгляд справи, розмістивши повідомлення на офіційному веб-порталі «Судова влада України»(а.с. 24, 27, 29, 32, 33, 36, 37). Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідачів, які не вчиняють дій щодо участі у розгляді справи. Верховний Суд також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Оцінивши усі докази зібрані в справі у їх сукупності, виходячи з обставин, встановлених під час судового розгляду справи, враховуючи норми діючого законодавства, яким врегульовані встановлені судом правовідносини, заяви позивача по справі, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Згідно ст.5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Виходячи з положень ст.27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р., передбачено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите і в національному законодавстві. Так, відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Таким чином, системний аналіз норм законодавства, дає підстави стверджувати, що як матір, так і батько зобов'язані неухильно дотримуватися свого обов'язку щодо утримання та виховання дитини. Відповідно, невиконання зазначеного обов'язку тягне за собою встановлену законом відповідальність. Відповідно до ст.181 СК України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Статтею 184 СК України передбачено, що суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі у разі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Згідно ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі розірвали шлюб 04.06.2009 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 453 та підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 04.06.2009 (а.с.8). Від цього шлюбу у сторін народився син [PERSON], [INFO] (а.с. 7). На підтвердження проживання дитини з позивачем, [PERSON] надала довідку форми №3 від 10.02.2016 року, в якій зазначено, що [PERSON] проживає за адресою [ADDRESS] разом з нею (а.с.17). Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилалась на те, що шлюб між сторонами розірвано, позивач та відповідач проживають окремо, син проживає разом з позивачем, усі обов'язки щодо утримання та його виховання несе заявниця самостійно. Відповідач [PERSON] не надає матеріальну допомогу на утримання дитини. З огляду на викладене, позивач [PERSON] просила задовольнити позовні вимоги, та стягнути з відповідача аліменти на утримання [PERSON] в розмірі ? всіх видів заробітку, але не нижче 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно. Разом з тим, виходячи з положень ст. 154 Сімейного Кодексу України судом враховано, що позивач звернулась до суду за захистом прав її малолітньої дитини, що перебуває на її утриманні. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, а також інші обставини, що мають істотне значення. Проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи, що відповідач відповідно до ст. 60 ЦПК України не надав доказів про спростування заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку, що слід стягувати з [PERSON] на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі ? всіх видів заробітку, але не нижче 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитини повноліття, тобто до [INFO], щомісяця, починаючи з дня пред'явлення позову до суду, тобто з 01.02.2016 року. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір в розмірі 275 гривні 60 копійок на користь держави.

Outcome: approved