Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] . На момент смерті чоловіка вони проживали в кв. [ADDRESS] . Вказана квартира зареєстрована як приватна власність покійного чоловіка, але позивач вважає, що вона має бути визнана їхньою спільною сумісною власністю. Так, після смерті свого першого чоловіка позивач познайомилась із [PERSON] , який із 1993 року став проживати разом з позивачем, донькою позивача [PERSON] та її чоловіком у кв. за адресою: [ADDRESS] . Разом з чоловіком позивач проживала без реєстрації шлюбу до 1996 року, вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет. 16.11.1996 року вони зареєстрували шлюб. Але ще до реєстрації шлюбу вони придбали квартиру [ADDRESS] . Продавцем квартири був Херсонський домобудівельний комбінат. Для придбання вказаної квартири чоловік позивача за місцем своєї роботи в АТЗТ «Уренгоймонтажпромбуд» отримав в позику в сумі 9 млн. рублів (за курсом майже 4000 доларів США). Крім того, у близьких друзів [PERSON] вони взяли в борг ще 3000 доларів США. Гроші були в повному обсязі сплачені забудовнику і на початку 1996 року вона з [PERSON] отримали квартиру та переїхали до неї жити. Як кредит за місцем роботи, так і борг друзям позивач з чоловіком віддавали з їхнього спільного сімейного бюджету, тобто із коштів, які вони обидва заробляли за місцем роботи кожного із них. Після смерті чоловіка залишилось два спадкоємця першої черги позивач та його донька [PERSON] . Позивач вважає вказану квартиру їхньою спільною із чоловіком власністю, тому звернулась до суду з вказаним позовом та просила встановити факт проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] без шлюбу із травня 1993 року по 16.11.1996 року, визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частку квартири [ADDRESS] як долю у спільній сумісній власності та право власності на ј частку вказаної квартири як спадкоємця першої черги за законом після смерті [PERSON] . Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 13.02.2018 року відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено за правилами загального провадження до підготовчого засідання. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 05.09.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги в частині встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права спільної сумісної власності, визнання права власності на 1/2 частину квартири не визнали та просили відмовити у їх задоволенні. В частині визнання права власності в порядку спадкування за законом на 1/4 частину квартири не заперечували. Заслухавши осіб, що приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно копії платіжного доручення №460 від 12.09.1994 року для участі в будівництві 2-х кімнатної квартири в ТМКР-4а за [PERSON] АТЗТ «Уренгоймонтажпромбуд» перерахував до Промінвестбанку м.Херсона 9 млн. рублів. Згідно довідки №17-411 від 17.10.1995 року Херсонського домобудівельного комбінату, від [PERSON] за участь у будівництві житлового будинку було отримано суму в розмірі 9 млн. рублів та 3 тис. доларів. Згідно свідоцтва про право особистої власності від 23.07.1996 року [PERSON] належить квартира [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про одруження № [NUMBER] , зробленого 16.11.1996 року Комсомольським відділом реєстрації актів громадянського стану м.Херсона, між [PERSON] та [PERSON] 16.11.1996 року укладено шлюб. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] ». Згідно актового запису про смерть №402, зробленого 16.05.2017 року Суворовським районним у місті Херсоні відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, [PERSON] помер [INFO] . Згідно довідки №514 від 16.11.2017 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] (з 10.07.1998 року) та [PERSON] (з 17.02.1999 року). З спадкової справи №33/2017 заведеної після смерті [INFO] [PERSON] вбачається, що з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину зверталась дружина спадкодавця [PERSON] та донька спадкодавця [PERSON] . Частиною 2 ст.3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. Щодо вимог в частині встановлення факту проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] без шлюбу з травня 1993 року по 16.11.1996 року, суд зазначає наступне, за загальним правилом дії законів та інших правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року, а КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Отже, не можна встановити факт спільного проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] до 01 січня 2004 року, оскільки законодавством України, яке діяло до 2004 року, встановлення такого факту не мало правового значення. Тому в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню та пояснення свідків в судовому засіданні щодо факту проживання однією сім`єю не впливають на висновок суду щодо відмови у задоволенні позову в цій частині. Щодо вимог в частині визнання за [PERSON] право власності на Ѕ частку квартири [ADDRESS] як долю у спільній сумісній власності та право власності на ј частку вказаної квартири як спадкоємця першої черги за законом після смерті [PERSON] , суд зазначає наступне. Відповідно до статей 16, 17 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України, які мдіяли на момент придбання спірної квартири, спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю). В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їхніх часток, розмір частки кожного з них визначався ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 11 березня 2015 року №6-211цс14, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); інше не встановлено письмовою угодою між ними. Отже, під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 01 січня 2004 року особами, які проживали однією сім`єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю. Тільки в разі встановлення цих фактів та обставин положення частини першої статті 24 КпШС України, частини першої статті 17 Закону України «Про власність» вважаються правильно застосованими. Аналогічний висновок міститься й у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-66цс13, від 25 грудня 2013 року № 6-135 цс13, від 17 жовтня 2018 року у справі № 404/6953/16-ц, від 28 листопада 2018 року справа № 489/576/15-ц. Пояснення допитаного в судовому засіданні свідка [PERSON] про те, що під час спільного проживання [PERSON] з позивачем він позичав йому позику у розмірі 3000 доларів США без оформлення договору позики у письмовому вигляді та поверення цієї суми в подальшому не може бути належним та допустимим доказом того факту, що розмір фактичного внеску позивача у придбанні квартири станомитьь 1/2 її частину. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, між спадкодавцем та позивачем не було укладено угоди про придбання квартири у спільну сумісну власність, також позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження розміру її фактичного внеску на придбання спірної квартири. Зазначена обставина не доведена у судовому засіданні показаннями свідків. Враховуючи те, що позивач, всупереч своєму процесуальному обов`язку довести суду наявність обставин, на які вона посилалася на обґрунтування своїх вимог, не надала доказів внесення нею майнового або трудового вкладу у придбання спірного нерухомого майна, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири, як частку у спільній сумісній власності, не підлягають задоволенню. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Підстав для винесення рішення про визнання права власності на частку квартири в порядку спадкування за законом не має, оскільки відсутня відмова нотаріуса у видачі свідоцтва і перешкод для його отримання немає. З матеріалів спадкової справи вбачається, що позивач зверталась до нотаріуса із заявою не видавати свідоцтво про право на спадщину за законом іншому спадкоємцю у зв`язку зі зверненням до суду з позовом. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81, 82 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків,встановлених цим Кодексу. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.4 ст.77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України). Виходячи з вищевикладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: dismissed