Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів [PERSON] у справах дітей Вінницької міської ради, [PERSON] про повернення дитини матері, мотивуючи свої вимоги тим, що позивач та відповідач [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах, від яких 06.10.2001 року позивач народила доньку [PERSON]. 25.10.2001 року у В ДРАЦС Вінницького МУЮ Вінницької області було зареєстровано народження дитини на прізвище «Дубіцька», по батькові дитину було записано зі слів позивача як «Сергіївна», запис про батька вчинений відповідно до ч.1 ст.135 СК України. Згодом відповідач [PERSON] визнав своє батьківство по відношенню до неповнолітньої дитини [PERSON], а тому в актовий запис про народження дитини №2504 від 25.10.2001 року були внесені відповідні зміни відповідача [PERSON] записано як батька дитини, а її прізвище змінено з «Дубіцька» на «Васильєва». Позивач та відповідач [PERSON] до даного часу проживають разом однією сімєю, як чоловік і жінка, без реєстрації шлюбу. Донька сторін від народження проживала з ними. Однак, у дівчинки з раннього дитинства виявляються вади психічного характеру, вона визнана дитиною-інвалідом, потребує особливого догляду. Позивач також хворіє і являється інвалідом 2-ї групи загального захворювання. Важкі життєві обставини в сімї спричинили у позивача депресивний стан, втратила волю до життя, стала часто вживати спиртні напої, а тому почала неналежним чином виконувати батьківські обовязки щодо доньки, допустила її бездоглядність. Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 15.07.2009 року у справі №2-3623/09 у позивача без позбавлення батьківських прав було відібрано дитину [PERSON], [INFO]. Дитина була передана під опіку органів опіки та піклування і перебувала на вихованні у різних дитячих установах. У звязку з тим, що стан психічного здоровя дитини є незадовільним, з 24.06.2014 року вона була переведена до Стрижавського дитячого будинку-інтернату, де і виховується до даного часу. Після відібрання доньки позивач повністю поміняла свої погляди на життя, змінила свою поведінку. Донька позитивно ставиться до позивача та бажає проживати з останньою та бути повернутою позивачу на виховання. А тому, вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, в якому просила повернути їй її неповнолітню дитину доньку [PERSON], [INFO], яка була відібрана у неї без позбавлення батьківських прав на підставі рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 15.07.2009 року, яка на теперішній час знаходиться у Стрижавському дитячому будинку-інтернаті. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав та просив в задоволенні останніх відмовити, оскільки вважає на разі недоцільно повертати дитину матері. Представник відповідача [PERSON] у справах дітей Вінницької міської ради за довіреністю [PERSON] до судового засідання не зявилась, однак від останньої надійшла письмова заява про розгляд справи за її відсутність, позовні вимоги не визнає та просить в задоволенні останніх відмовити у звязку з безпідставністю, підтримує висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Вінницької міської ради про недоцільність повернення дитини [PERSON] на виховання матері [PERSON] Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у розгляді справи, має право заявляти клопотання про розгляд справи за її відсутності. Заслухавши пояснення сторін, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних міркувань. Як вбачається з матеріалів справи та пояснень сторін в судовому засіданні позивач та відповідач [PERSON] перебувають у фактичних шлюбних відносинах, від яких у сторін є донька [PERSON], [INFO], згідно свідоцтва про народження серії 1-АМ №198043, виданого повторно відділом ДРАЦС Вінницького МУЮ Вінницької області 30.05.2011 року, де в графі батько значиться [PERSON], а в графі мати [PERSON] (а.с. 6). Вищевикладені обставини також підтверджуються Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про реєстрацію народження відповідно до статтей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України №00009109335 від 07.06.2011 року (а.с. 7). Неповнолітня [PERSON] являється дитиною-інвалідом, згідно посвідчення серії ААБ №267899, виданого Управлінням праці і соціального захисту населення в м. Вінниці 08.04.2013 року (а.с. 9). У відповідності до ст.150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Вони повинні піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки та інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Разом з тим, рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 15.07.2009 року у цивільній справі №2-3623/09 за позовом [PERSON] у справах дітей Вінницької міської ради до [PERSON] про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав позов задоволено, відібрано у [PERSON] без позбавлення батьківських прав дитину [PERSON], [INFO], та передано її на опікування органам опіки та піклування Вінницької міської ради (а.с.10). Зі змісту вищезазначеного рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 15.07.2009 року вбачається, що підставами для ухвалення даного рішення суду стало те, що відповідач не контролювала навчання, поведінку доньки, допускала її бездоглядність. Донька неодноразово йшла з дому та місце її перебування було не відомо, а тому, враховуючи вищевикладене та виходячи із положень ч.1 ст.170 СК України, суд постановив рішення про відібрання дитини від матері без позбавлення останньої батьківських прав. Згідно ч.3 ст.170 СК України якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини. Так, позивач як на підставу свої вимог про задоволення позову та повернення їй дитини надала суду довідку Пенсійного фонду України м. Вінниці від 02.10.2015 року №9766 про те, що позивач [PERSON] являється інвалідом з дитинства ІІ групи, розмір її соціальної пенсії становить 979,00 грн. (а.с.12); довідку КЗ «ЦПМСД №2» №01-2/768 від 25.11.2013 року, яка свідчить про те, що дитина [PERSON], [INFO], знаходиться в Прибузькій школі-інтернат, до матері дитина приїжджає лише на канікули, в поліклініку звертаються за довідками про стан здоровя, на огляд до лікаря дитина приходить в належному вигляді (а.с.13); позитивну характеристику ТОВ «ЖЕО» з місця проживання позивача за вих.№4406 від 09.12.2015 року (а.с.14); [PERSON] про стан відвідування вихованців батьками, затвердженого директором Стрижавського дитячого будинку-інтернату 07.10.2015 року, з якого вбачається періодичне провідування позивача її неповнолітньої дитини у навчальному закладі (а.с.15). Проте, згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Вінницької міської ради від 23.05.2016 року №01-00-011-12382 про недоцільність повернення дитини [PERSON], враховуючи стан здоровя дитини інваліда, фактичну неспроможність матері забезпечити належний догляд, виховання та лікування доньки, орган опіки та піклування виконавчого комітету Вінницької міської ради вважає недоцільним повернення дитини [PERSON] на виховання матері [PERSON] (а.с. 44-46). Окрім того, зі змісту вищезазначеного висновку достовірно встановлено, що дитина сторін має поведінкові розлади, на зауваження реагує неадекватно. Батько [PERSON] разом з матірю [PERSON] неодноразово на канікулярний період забирали доньку із Стрижавського дитячого будинку-інтернату додому. Під час перебування дитини вдома мати не забезпечувала належний контроль за дівчинкою, допускала її бездоглядність та втечі з дому, не могла впоратись з агресивною поведінкою доньки, а в травні 2016 року під час перебування вдома дитина захворіла на педікульоз, що сторонами не заперечувалось. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Таким чином, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б достеменно свідчили про відсутність на разі причин, які перешкоджали належному вихованню дитини її матірю, та були підставою для відібрання дитини у останньої. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed