Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом та просить суд визнати недійсним пункти 1.5 та 2.4 кредитного договору від 07.12.2015 р. № 29.288.70260, що був укладений між нею та відповідачем, зобов`язавши відповідача здійснити перерахунок сплачених нею з часу укладення кредитного договору платежів та зарахувавши сплачену комісію та пеню в рахунок погашення інших обов`язкових платежів за кредитним договором, посилаючись на незаконність вказаних положень договору щодо встановлення щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості. В обґрунтування позову зазначила, що 07 грудня 2015 року між нею з відповідачем укладено кредитний договір № Р29.288.70260, відповідно до якого вона отримала кредитні кошти 20\~000,00 грн. зі сплатою за користування кредитними позичальник процентів у розмірі 15,5% річних від залишкової суми кредиту. Відповідно до пунктів 1.5 та 2.4 договору, за обслуговування кредиту позичальник сплачує банку щомісячну плату у розмірі 3,85 від початкової суми кредиту та банк має право стягнути з позичальника пеню (штрафні санкції), що нараховуються за кожен день прострочки на прострочену суму (кредиту, процентів, плати за обслуговування кредиту) у розмірі 0,15% - в період прострочення від 1 до 60 днів, та 0,65% - в період прострочення оплати з 61 дня до день повного погашення боргу за цим договором. В обґрунтування позову зазначила, пункт 1.5 кредитного договору суперечить статті 55 закону України «Про банки і банківську діяльність» та статті 18 закону України «Про захист прав споживачів», а пункт 2.4 кредитного договору суперечить статті 1 Закону України «Поро відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», відповідно до якого розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Тому оскільки вказані умови договору є несправедливими та суперечать нормам чинного законодавства, просить задовольнити заявлені вимоги. Ухвалою суду від 13 червня 2019 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання сторони не з`явилися. Позивач надав заяву про розгляд справи за його відсутності, вимоги позову підтримав, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Представник відповідача про дату, час та місце слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, без повідомлення причин неявки, відзиву не подав. Згідно вимог ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання, не повідомив причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 07 грудня 2015 року між Акціонерним товариством «Ідея Банк», та [PERSON] , було укладено кредитний договір № Р29.288.70260, укладеного 07 грудня 2015 року,в відповідно до якого банк надав позичальнику кредит на поточні потреби в сумі 20\~000,00 грн., включаючи витрати на страховий платіж, зі сплатою 15,5000% річних від залишкової суми кредиту, а позичальник зобов`язувалась одержати кредит та повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за кредитне обслуговування) і комісіями згідно умов цього договору та додатком № 1 від 07.1.20215 р. до даного договору, який становить його невід`ємну частину (а.с. 5-8 копія договору з додатком). Статтею 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Відповідно до пункту 6 частини першої\~статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до вимог частини першої\~статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. За положеннями\~статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із\~статтею 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно з частиною другою\~статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладання спірних договорів) кредитодавець перед укладенням договору про надання споживчого кредиту зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця та кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15\~і\~23\~цього\~Закону. Частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладання спірних договорів) визначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. Відповідно до\~статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладання спірних договорів), яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є зобов`язання, які виникають із положень договору про споживчий кредит та які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому). Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Так, пунктом 2.4. кредитного договору сторони погодили, що банк має право стягнути з позичальника пеню (штрафні санкції), що нараховуються за кожен день прострочки на прострочену суму (кредиту, процентів, плати за обслуговування кредиту) в розмірі 0,15% - в період прострочення оплати від 1 до 60 днів та 0,65% - в період прострочення оплати з 61 дня по день повного погашення боргу за цим договором. Як вбачається з матеріалів справи, оспорюваний в частині стягнення пені кредитний договір підписаний [PERSON] , а тому сторони досягли домовленості умов договору в цій частині, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним й відповідало їхній внутрішній волі. [PERSON] під час укладення договору не заявляла, що з нею не проведено переддоговірної роботи, що їй незрозумілі умови договору, що при підписанні договору її введено в оману та приховано якісь умови, кредиту у зв`язку із чим вона не змогла оцінити доцільність отримання кредиту на таких умовах, в подальшому позивач виконувала договір. Разом з тим, несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень, недійсними. У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 зазначено, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним. Пунктом 1.5. оспорюваного договору визначено, що за обслуговування кредиту банком позичальник плату за кредитне обслуговування щомісячно в розмірі 3,8500% від початкової суми кредиту. Нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому. Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21 серпня 2019 року по справі № 308/10570/15-ц (провадження № 61-31942св18). Тому враховуючи викладене суд вважає, що вимоги в частині визнання недійсним пункту 1.5. кредитного договору щодо стягнення плати за обслуговування кредиту підлягає задоволенню, в частині стягнення пені частковому задоволенню, щодо нарахування пені саме на прострочену суму плати за обслуговування кредиту. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Належним чином повідомлений про дату слухання відповідач в судове засідання не з`явився, відзиву на позов на доказів на його обґрунтування суду не надав, тому суд вирішує справу на підставі наявних у справі доказів. Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, однак позивач при подачі позову до суду частиною 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнена від сплати судового збору, тому він підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial