Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Держави України в особі Кабінету Міністрів України про відшкодування матеріальної шкоди, завданої майну терористичним актом під час проведення антитерористичної операції. Позовні вимоги мотивовані тим, що вона є власником будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 01.02.2017 р. будинок було пошкоджено внаслідок обстрілів в результаті скоєного терористичного акту під час проведення антитерористичної операції, що підтверджується Актом обстеження майна, зруйнованого внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації від 15.12.2020 р. № 38. Згідно зазначеного Акту, будинок є пошкодженим , непридатним для проживання. На час терористичного акту позивач мешкала в будинку, який був її єдиним житлом. За даним фактом вона звернулася до Авдіївського відділу поліції ГУ НП в Донецькій області із заявою про вчинення злочину, яку було приєднано до ЄРДР 120175014000085 від 01.02.2017 р. за фактом злочину, передбаченого ч.3 ст.258 КК України. Позивач звернулася до Комісії з обстеження житла, зруйнованого внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації із заявою про проведення обстеження житла, зруйнованого внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації. 15.12.2020 р. Комісією з обстеження житла було проведено обстеження будинку та видано акт обстеження, відповідно до якого будинок є пошкодженим, непридатним для проживання. 09.04.2021 р. позивач звернулася до Авдіївської міської військово-цивільної адміністрації із заявою про виплату грошової допомоги. Листом від 15.04.2021 р. було повідомлено, що за її зверненням Авдіївська міська ВЦА звернулась до Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій з питанням щодо роз`яснення процедури виплати грошової допомоги відповідно до Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для здійснення грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації, який затверджено Постановою КМУ від 02.09.2020 р. № 767, та після отримання роз`яснень позивача буде додатково повідомлено про результати розгляду. Єдине її житло було пошкоджено, а Держава протягом шести років не надала жодної матеріальної компенсації за завдані збитки. Просила стягнути з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України на її користь за рахунок коштів Державного бюджету України шкоду, заподіяну терористичним актом у вигляді руйнування будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , в сумі 474694,70 грн. шляхом безспірного списання коштів за рахунок бюджетної програми КПКВК 3505030 «Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна, стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади,їх посадових чи службових осіб». Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що будинок позивача за адресою: [ADDRESS] , було пошкоджено 01.02.2017 р. в результаті артилерійського обстрілу м.Авдіївка Донецької області невстановленими особами. Позивач звернулася до суду мотивувавши позов, зокрема, тим, що не отримала від держави відшкодування за пошкодження (знищення) її майна, на яке, на її думку, має право згідно з чинним законодавством України та ст.1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. На виконання та у порядку, передбаченому нормативно-правовими актами, суб`єкти боротьби з тероризмом станом на лютий 2017 р. здійснювали заходи з проведення антитерористичної операції у м.Авдіївка Донецької області. Неможливість попередження обстрілів у м.Авдіївка Донецької області, внаслідок яких пошкоджено житло, де проживав позивач, не може бути достатнім свідченням неналежного виконання Державою свого позитивного обов`язку стосовно гарантування права на майно, визначеного ст.1 Першого протоколу до Конвенції. На даний час Держава в особі її уповноважених органів продовжує здійснювати розслідування злочину, внаслідок якого позивачу було завдано шкоду. Постановою КМУ від 02.09.2020 р. № 767 затверджено Порядок використання коштів, передбачених у державному бюджеті для здійснення грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації. Цей Порядок встановлює механізм надання та визначення розміру грошової допомоги постраждалим від надзвичайних ситуацій і розміру грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації. Постанова КМУ від 02.09.2020 р. № 767 набрала чинності 08.09.2020 р. Позивачем не надано жодного доказу стосовно прийняття рішень відповідними органами державної влади про відмову виплати компенсації або грошової допомоги відповідно до Порядку. Таким чином, доводи представника позивача про порушення державою позитивних зобов`язань не мають обґрунтованого й об`єктивного підтвердження. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22.09.2020 р. по справі № 910/378/19 прийнята постанова у подібних правовідносинах, зокрема щодо застосування ст.19 ЗУ «Про боротьбу з тероризмом», ст.1177 ЦК України. Велика Палата дійшла до висновку, що підставою для відмови у задоволенні позову має стати те, що доводи позивача щодо порушення державою позитивних зобов`язань не знайшли обґрунтованого й об`єктивного підтвердження та не є застосованими у цих правовідносинах. Згідно Порядку грошова допомога надається постраждалим, житло яких пошкоджено внаслідок надзвичайної ситуації або проведення робіт з ліквідації її наслідків та які відмовились від евакуації, відселення та залишились на попередньому місці проживання та/або в межах відповідного населеного пункту. Органи місцевого самоврядування, а в разі їх відсутності - військово-цивільні адміністрації населених пунктів проводять обстеження пошкодженого або зруйнованого житла, обліковують його, складають і затверджують списки постраждалих на відповідній території та видають довідки про визнання особи постраждалою внаслідок надзвичайної ситуації. Рішення про надання постраждалим грошової допомоги та її розмір приймає Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві органи виконавчої влади. Рішення про надання грошової компенсації приймають комісії з розгляду питань, пов`язаних з наданням грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації, на підставі поданих органами місцевого самоврядування, а у разі їх відсутності - військово-цивільними адміністраціями населених пунктів, сформованих та затверджених списків постраждалих на виплату грошової компенсації. До повноважень комісії належить: розгляд заяв та доданих до них документів; встановлення підстав та прийняття рішень щодо надання або відмови в наданні грошової компенсації постраждалим, які є власниками житла, яке зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації; визначення розміру грошової компенсації постраждалим, які є власниками житла, яке зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації. Виходячи з положень Порядку прийняття рішення про виплату грошової компенсації постраждалим які є власниками житла, яке зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації, відноситься до повноважень комісії, утвореної Донецькою та Луганською облдержадміністраціями, а рішення про надання постраждалим грошової допомоги та її розмір приймають місцеві органи виконавчої влади. Відповідно до ст.19 Конституції України, суд, як орган державної влади, зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, а отже рішення про виплату позивачу компенсації за пошкоджене житло не відноситься до повноважень суду. Також, будинок позивача пошкоджено 01.02.2017 р. внаслідок обстрілів в результаті скоєного терористичного акту під час проведення антитерористичної операції, що підтверджується Актом обстеження житла, зруйнованого внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненою збройною агресією Російської Федерації від 15.12.2020 р. № 38. В той час позивач проживала в зазначеному будинку, який був її єдиним житлом. З огляду на вказані положення законодавства України позивач мав звернутися до суду за захистом свого права або інтересу щодо відшкодування за пошкоджений будинок протягом трьох років з дня пошкодження будинку, тобто, до 01.02.2020 р. Отже, позов поданий з пропущенням строку позовної давності. Крім того, Держава України в особі Кабінету Міністрів України не являється суб`єктом, який порушив права позивача. В матеріалах справи відсутні належні, достатні та допустимі докази протилежного. Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, який викладений в постанові від 30.01.2019 р. у справі № 552/6381/17 встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача. Просив відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі, застосувати позовну давність до позовних вимог. Представником позивача надано заяву, в якій зазначив, що правова позиція Європейського суду з прав людини ґрунтується на ствердженні про абсолютну відповідальність держави, зобов`язаної забезпечити в суспільстві мир і порядок і витікаючи з неї особисту і майнову безпеку людей, що знаходяться під її юрисдикцією. Крім того, що держава не може вчинювати певних дій, є дії, які вона повинна вчиняти; є позитивні зобов`язання, які покладаються на неї; є закони, які вона повинна видавати. Невиконання державою своїх позитивних обов`язків щодо ст.1 Протоколу Першого до Конвенції слід розглядати в двох аспектах. Перший полягає в тому, що за змістом ст.1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов`язання, взяті на себе Договірною державою за ст.1, включають в себе, зокрема, позитивні зобов`язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території. Відповідач несе відповідальність за порушення прав позивача через недотримання своїх позитивних зобов`язань і невжиття належних заходів для забезпечення дотримання її прав на своїй території (м.Авдіївка Донецької області знаходиться під повним контролем України як у момент пошкодження будинку, так і станом на сьогодні). Позивач (як і інші громадяни України) сплачує податки, виконує інші обов`язки за своєю частиною соціального договору і має право вимагати підтримання умов для безпечного життя (у тому числі, мирно володіти майном). Другий аспект позитивних зобов`язань полягає у запровадженні адміністративного механізму відшкодування шкоди, що була спричинена внаслідок порушення державою першого аспекту своїх позитивних зобов`язань. Протягом більше шести років конфлікту Державою так і не було запроваджено механізму виплати компенсації особам, будинки яких в результаті обстрілу стали непридатними для проживання, у тому числі, позивачу. 02.09.2020 р. уряд прийняв постанову № 767, однак цим порядком позивач не має права скористатись у зв`язку з поширенням його тільки на власників будинків, які були повністю зруйновані, а будинок позивача за висновками комісії пошкоджений, непридатний для проживання. Таким чином, порушення прав позивача є таким, що триває, а про неможливість скористатись чинним порядком отримання компенсації дізналася після отримання акту обстеження житла від 15.12.2020 р., відповідно до якого її будинок визнано пошкодженим. Відповідно до ст.263 ЦК України перебіг позовної давності зупиняється, якщо пред`явленню позовної заяви перешкоджала надзвичайна або невідворотна подія (непереборна сила). Згідно з п.4 ч.2 ст.5 КЦЗ України воєнні ситуації також належать до надзвичайних ситуацій. Розпорядженням КМУ № 47-р від 26.01.2015 р. на території Донецької області встановлено режим надзвичайного стану, який досі не припинено. Таким чином, позовна давність у справі не є пропущеною. Третя особа - Донецька обласна державна адміністрація - надала пояснення щодо позову. Зазначила, що [PERSON] зазначає, що житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , який є власністю позивача на підставі договору дарування, та який було пошкоджено 01.02.2017 р. внаслідок обстрілів в результаті скоєного терористичного акту під час проведення антитерористичної операції на території Донецької області. На підтвердження факту пошкодження житлового будинку позивач надала акт обстеження житла від 15.12.2020 р. № 38. У самих же позовних вимогах [PERSON] просить суд стягнути на її користь шкоду, заподіяну терористичним актом у вигляді руйнування будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , у розмірі 474694,70 грн. Облдержадміністрація звернулась з листом від 29.09.2021 р. до Авдіївської міської військово-цивільної адміністрації Покровського району Донецької області з проханням надати наявну інформацію та копії документів відносно звернення [PERSON] до Авдіївської міської військово-цивільної адміністрації Покровського району Донецької області про отримання грошової компенсації (матеріальної шкоди) за зруйноване житло (за наявності акти обстеження цього будинку, фотоматеріали, а також інформацію відносно надання будь-якої допомоги на відновлення вказаного житлового об`єкту). Згідно відповіді від 08.10.2021 р., [PERSON] у листопаді 2020 р. зверталась з заявою про проведення обстеження житла, зруйнованого внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації. Відповідно до акту обстеження житла будинок є пошкодженим, а не зруйнованим. Крім того, у серпні 2018 р. силами територіальних органів Державної служби України з надзвичайних ситуацій за рахунок благодійної допомоги у вигляді будівельних матеріалів було облаштовано покрівлю будинку [ADDRESS] в м.авдіївка, що належить [PERSON] . Розпорядженням голови Донецької обласної державної адміністрації, керівника обласної військово-цивільної адміністрації від 02.10.2020 р. № 1095/5-20 утворено Комісію з розгляду питань, пов`язаних з наданням грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновна внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації. Згідно з абзацом 2 п.3 Порядку грошова компенсація надається постраждалим, які є власниками житла, яке перебуває на контрольованих Україною територіях та було зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації, після дати набрання чинності Указом Президента України від 14.04.2014 р. № 405 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 р. «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України». Авдіївською міською військово-цивільною адміністрацією не направлялись документи до Комісії, адже будинок, яким володіє [PERSON] , не було зруйновано. Щодо отримання грошової допомоги, розмір якої не має перевищувати 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб (35685 грн.), то, відповідно до п.31 Порядку, згідно наявної інформації, кошти в Державному бюджеті України на 2021 р. на виплату такої допомоги не передбачені. Фінансування таких заходів планується у 2022 - 2023 р.р. Також, у позовній заяві є посилання на застосування положень Кодексу цивільного захисту України, однак, ч.9 ст.86 Кодексу передбачено, що забезпечення житлом постраждалих або виплата грошової компенсації за рахунок держави здійснюється за умови добровільної передачі постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб`єктам господарювання. До позовної заяви не надано доказів того, що позивач зверталась з намірами передати зруйноване житло місцевій державній адміністрації, органу місцевого самоврядування, суб`єктам господарювання. Недтримання вимог ст.86 КЦЗ України, а саме: забезпечення позивачів житлом або виплати грошової компенсації за рахунок держави, а тому просив відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 24.05.2021 року цивільну справу прийнято до провадження, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними матеріалами. Ухвалою від 19.07.2021 р. задоволено клопотання представника відповідача, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про день та час слухання справи повідомлена належним чином, надала до суду заяву, в якій просить суд слухати справу у її відсутність. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просить суд їх задовольнити, пославшись в обґрунтування позову на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача Держави України в особі Кабінету Міністрів України в судовому засідання позовні вимоги не визнав, надав суду пояснення, підтримавши доводи, викладені в відзиві на позов. Просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Представник третьої особи - Донецької обласної державної адміністрації - у судовому засіданні просив відмовити у задоволені позовних вимог, підтримав доводи, викладені у пояснення до позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вивчивши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд встановив наступне. Позивач є власником будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Договором дарування від 23.07.1992 р. Згідно акту по попередньому обстеженню об`єктів, які постраждали внаслідок проведення бойових дій на території м. Авдіївка від 15.12.2020 року, було проведено попереднє візуальне обстеження житлового будинку за адресою [ADDRESS] , виявлено: пошкодження фундаменту, часткове зруйнування стін та даху/покрівлі, зруйнування підлоги, вікон, дверей, комунікацій. Проведено ремонтні роботи з часткового відновлення даху житлового будинку за рахунок будівельних матеріалів, наданих з регіонального мат-резерву Донецької області особовим складом ДСНС України. Згідно висновку - будинок пошкоджено, не придатний для проживання. Згідно довідки № 38 від 16.12.2021 р., на підставі акту обстеження житла № 38 від 15.12.2020 р. за висновками комісії з обстеження житла, зруйнованого внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації 01.02.2017 р. - житло пошкоджене. Згідно довідки Слідчого відділення Авдіївського ВП Покровського ВП ГУНП в Донецькій області 01.02.2017 р. до ЧЧ Авдіївського ВП Покровського ВП ГУНП в Донецькій області надійшла заява від [PERSON] за фактом пошкодження домоволодіння, що належить його матері [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , в результаті артилерійського обстрілу м.Авдіївка невстановленими особами 01.02.2017 р. Вказана заява зареєстрована, а також приєднана до ЄРДР № 1201705014000085 від 01.02.2017 р. за фактом злочину, передбаченого ч.3 ст.258 КК України. Кримінальне провадження передано за підслідністю до СБУ в Донецькій області для подальшого розслідування. 09.04.2021 р. [PERSON] звернулася із заявою до Авдіївської міської військової-цивільної адміністрації Покровського району Донецької області про виплату грошової допомоги відповідно до Постанови КМУ від 02.09.2020 р. № 767. На заяву надано повідомлення, відповідно до якого Авдіївська міська ВЦА звернулась до Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України з питанням щодо роз`яснення процедури виплати грошової допомоги відповідно до порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для здійснення грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації. Згідно висновку експерта № 24 від 11.05.2021 р., житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , пошкоджений. Дійсна вартість відновлення пошкоджених конструкцій і елементів (об`єктів), розташованих в домоволодінні, складає 474694,70 грн. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Згідно ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Право на відшкодування матеріальної шкоди за рахунок держави закріплено також у статях 13, 41 статтях 1166, 1177 Цивільного кодексу України. Частиною 4 статті 41 Конституції України гарантовано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з частиною першою статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частин першої-третьої статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Згідно з частиною першою статті 386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Суд звертає увагу, що позивач в обґрунтування позову зазначала, що не отримала від держави відшкодування за пошкодження (знищення) її майна, вважає, що вона має право згідно з чинним законодавством України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Також позивач зазначала, що право на судовий захист гарантовано Конституцією України, у тому числі щодо захисту права власності, а право на відшкодування шкоди передбачено статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», статтею 86 Кодексу цивільного захисту України. Зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів. Положення преамбули Конвенції вказують на те, що Високі Договірні Сторони зобов`язалися забезпечити повагу до прав людини шляхом гарантії цих прав. Гарантування прав людини з боку держави може здійснюватися як активними діями, так і утриманням від вчинення будь-яких дій. Така діяльність держави по гарантуванню прав людини пов`язана з видами зобов`язань з боку держав-учасниць Конвенції, якими є негативні та позитивні. Негативні зобов`язання - це зобов`язання держави утримуватися від втручання в права та свободи, а позитивні зобов`язання - навпаки, тобто держава повинна щось зробити, вчинити певні дії, щоб особа могла скористатися своїми правами за Конвенцією. Це, наприклад, може включати в себе прийняття законодавства, що допоможе забезпечити користування гарантованими Конвенцією правами, або забезпечення реальних умов для реалізації прав. Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimateexpectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язаному із майновим інтересом (див. mutatismutandis рішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 49-50). Тобто, особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві. Позивач обґрунтувала розмір завданої їй шкоди знищеного будинку висновком судової будівельно-технічної експертизи, в той час, як ч. 10 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України передбачено, що розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна. Частина перша статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачає спеціальне правило, відповідно до якого відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Крім того, у порядку, визначеному законом, провадиться відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом організації, підприємству або установі (частина друга статті 19 вказаного Закону). З огляду на зміст вказаних положень реалізація права на отримання зазначеного відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі. Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом об`єктам нежитлової нерухомості громадян, відсутній як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судами. При цьому у законодавстві України відсутня не тільки процедура виплати означеного відшкодування (див. для порівняння mutatismutandis рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2014 року у справі «Будченко проти України» (Budchenko v. Ukraine), заява № 38677/06,§42), але й чіткі умови, необхідні для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування (див. mutatismutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України» (Petlyovanyy v. Ukraine, заява № 54904/08). Крім того, відповідно до частини восьмої статті 86 і частини третьої статті 89 Кодексу цивільного захисту України, Постановою Кабінету Міністрів України від 18грудня 2013року №947 був затверджений Порядок надання та визначення розміру грошової допомоги або компенсації постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання (далі - Порядок), який викладений у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 10 липня 2019 року № 623, потім в редакції постанови КМУ від 02.09.2020 р. № 767. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування відповідно до закону шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, не породжує легітимного очікування на отримання від держави України такого відшкодування за пошкоджене у період проведення антитерористичної операції житло. З аналогічних підстав не породжує у позивача такого очікування і стаття 85 Кодексу цивільного захисту України, відповідно до якої відшкодування матеріальних збитків постраждалим внаслідок надзвичайних ситуацій здійснюється порядку, визначеному законом. Отже, право на отримання за рахунок держави компенсації за шкоду, заподіяну у період проведення антитерористичної операції внаслідок пошкодження під час терористичного акту належного позивачеві на праві власності житла, не має у законодавстві України такої юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивача. Так, стаття 86 Кодексу цивільного захисту України регламентує забезпечення житлом постраждалих внаслідок надзвичайних ситуацій і встановлює умови як такого забезпечення, так і його заміни грошовою компенсацією. Тому припис частини 10 вказаної статті (який передбачає, що розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна) не можна застосувати безвідносно до інших приписів цієї статті, зокрема частини дев`ятої, яка передбачає умовою забезпечення житлом постраждалого або виплати грошової компенсації за рахунок держави добровільне передання постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб`єктам господарювання). Кодекс цивільного захисту України не покладає тягар виплати відшкодування винятково на державу, так як передбачає існування страхування у сфері цивільного захисту, метою якого, зокрема, є страховий захист майнових інтересів суб`єктів господарювання і громадян від шкоди, яка може бути заподіяна внаслідок надзвичайних ситуацій, небезпечних подій або проведення робіт із запобігання чи ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій (пункт 1 частини першої статті 49 цього Кодексу). Відшкодування матеріальних збитків постраждалим здійснюється за рахунок не заборонених законодавством джерел, зокрема коштів за договорами добровільного страхування, укладеними відповідно до законодавства про страхування (пункт 3 частини третьої статті 84 Кодексу цивільного захисту України). Згідно Постанови КМУ № 767 від 02.09.2020 р. розмір грошової допомоги постраждалим становить від трьох до 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб. Під час визначення розміру грошової допомоги враховується розмір заподіяної матеріальної шкоди, страхових виплат, інших видів допомог. Розмір грошової компенсації постраждалим визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження житла, що є чинними на дату затвердження узагальненого списку відповідно (але не більш як 300 тис. гривень за один об`єкт зруйнованого житла). Отже, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про відшкодування шкоди за пошкоджене під час терористичного акту майно на підставі статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статті 86Кодексу цивільного захисту України є безпідставними. Разом з тим позивач має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Позивач, зокрема, зазначила, що держава порушила вимоги статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Проте помилково вважає, що має право вимоги до держави про відшкодування за її рахунок шкоди, завданої пошкодженням (знищенням) внаслідок терористичного акту житла у розмірі реальної вартості житла. Також позивач, по суті, посилалася на: відсутність компенсації завданої шкоди впродовж тривалого часу та не відновлення житла; відсутність спеціального порядку відшкодування за пошкоджене внаслідок терористичного акту житло. Зазначені доводи позивача суд вважає доведеними та обґрунтованими. Так, відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Стосовно права, гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, такі позитивні обов`язки згідно з практикою ЄСПЛ можуть передбачати певні заходи, необхідні для захисту права власності, а саме: у матеріальному аспекті держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні гарантії реалізації права власності (превентивні обов`язки) та засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки) (див. mutatismutandis рішення ЄСПЛ від 3 квітня 2012 року у справі «Котов проти Росії» (Kotov v. Russia), заява № 54522/00, § 113); у процесуальному аспекті, хоча стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює чітких процедурних вимог, існування позитивних обов`язків процесуального характеру відповідно до цього положення визнані ЄСПЛ як у справах, що стосуються державних органів, так і у спорах між приватними особами (див. mutatismutandis рішення ЄСПЛ у справі «Котов проти Росії», § 114). Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної пошкодженням квартири внаслідок терористичного акту, відсутній як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на момент розгляду справи судами (позитивний матеріальний обов`язок). Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації. Така компенсація може мати різні форми та встановлюватися, зокрема, залежно від виду порушення (наприклад, вирішення проблеми відповідальності держави за порушення права заявників на доступ до їхнього майна: рішення ЄСПЛ від 29 червня 2004 року щодо суті та від 13 липня 2006 року щодо справедливої сатисфакції у справі «Доган та інші проти Туреччини» (DoganandOthers v. Turkey), заява № 8803-8811/02 й інші; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року щодо суті у справі «Чірагов та інші проти Вірменії» (ChiragovandOthers v. Armenia), заява № 13216/05, § 188-201; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року щодо суті у справі «Саргсян проти Азербайджану» ( [PERSON] v. Azerbaijan), заява № 40167/06, § 152-242). Відсутність на час звернення позивача до суду у законодавстві України відповідних положень щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його об`єкту житлової нерухомості та рухомого майна терористичним актом, не перешкоджає особі, яка вважає, що стосовно її права власності на таке майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, вимагати від держави компенсації за це невиконання на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції). Засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача. До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, провадження № 14-17 цс 19 та Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 04 березня 2020 року у справі 646/5063/17-ц, провадження № 61-36595 св 18. Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. При цьому правовою підставою для виплати компенсації, а не шкоди, є не положення статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статті 86 Кодексу цивільного захисту України, а невиконання державою позитивного обов`язку розробити спеціальний нормативно-правовий акт щодо надання грошової допомоги та відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях, на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому суд виходить з того, що згідно з частиною першою статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. У справі «Докіч проти Боснії та Герцеговини» (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2010 року, заява № 6518/04) ЄСПЛ підкреслив, що заявник чітко виразив погодження на компенсацію замість реституції і, таким чином, отримав право на відповідну суму. ЄСПЛ також констатував відсутність компенсаційної схеми, яка відповідає стандартам та практиці цього Суду, а розмір запропонованої Урядом компенсації за 1 кв. м визнав занадто малим, застосувавши критерій «ринкової вартості майна». На підставі цієї практики ЄСПЛ, яка є сталою, а відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вона є джерелом права в Україні, так само виникають легітимні очікування щодо отримання компенсації за пошкоджене/зруйноване майно в результаті проведення антитерористичної операції, а мовою ЄСПЛ - збройного конфлікту на території, підконтрольній уряду України. В будь-якому випадку якщо держава не запровадила дієві компенсаційні механізми за пошкоджене/зруйноване майно в умовах збройного конфлікту на територіях, підконтрольних Уряду України впродовж більше ніж 6 років, це не має унеможливлювати захист права власності позивача, який гарантований Конституцією України. Суд звертає увагу, що відповідний механізм, який передбачає, порядок надання компенсації або допомоги особам, житлові будинки яких пошкоджені внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації запроваджено постановою КМУ № 623 від 10.07.2019 р. № 623 та в подальшому змінений постановою КМУ № 767 від 02.09.2020 р. майже через три роки з моменту пошкодження житла позивача. Тобто до прийняття зазначених нормативно-правових актів позивач не мала можливості отримати відповідну компенсацію з обставин, що від неї не залежали. Враховуючи вищевикладене, дослідивши докази по справі, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині відшкодування матеріальної шкоди,та стягнення за рахунок держави грошової компенсації у розмірі 200 000,00 грн. за пошкоджене майно, виходячи при цьому з наведених вище підстав та обґрунтування позову, а саме: відсутність компенсації завданої шкоди впродовж тривалого часу та не відновлення житла.Вирішуючи питання про задоволення позову, суд враховує постанову КМУ № 767 від 02.09.2020 року, якою затверджений Порядок використання коштів, передбачених у державному бюджеті для здійснення грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, однак вважає, що належним способом захисту прав позивача є стягнення грошової компенсації. Доводи представника КМУ про те, що позивачі звернулися до неналежного відповідача є безпідставними, так як контроль за діяльністю суб`єктів боротьби з тероризмом здійснюється Президентом України та Кабінетом Міністрів України в порядку визначеному Конституцією і законами України, тому Кабінет Міністрів є належним відповідачем. Доводи представника КМУ про застосування позовної давності до вимог про відшкодування матеріальної шкоди, завданої терористичним актом, суд вважає такими, що не заслуговують на увагу у зв`язку із безпідставністю позовних вимог позивача. На підставі викладеного та

Outcome: partial