Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Сєвєродонецького міського суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що 24 квітня 2014 року вона позичила [PERSON] 11 000, 00 гривень, що підтверджується розпискою, написаною відповідачем 24 квітня 2014 року в м. Сєвєродонецьк. Згідно з цією розпискою зазначену вище суму відповідач зобовязаний був повернути у строк до 25 липня 2014 року. Невиконання відповідачем свого зобовязання за договором позики підтверджується наявністю у позивача боргового документа - оригіналу розписки від 24.04.2014 року. Не повертаючи їй борг, боржник порушує її право власності на грошові кошти в розмірі суми боргу, адже, починаючи з 25.07.2014 року, тобто з першого дня прострочення виконання зобовязання, відповідач незаконно здійснює володіння, користування та розпорядження грошовими коштами, позиченими у неї та належними їй на праві власності, тобто відповідач є недобросовісним набувачем грошової суми в розмірі 11 000, 00 грн. Вона неодноразово зверталася в усній формі до відповідача з вимогою повернути борг, але відповідач відмовляється виконати своє зобовязання за договором позики, пояснюючи свою відмову відсутністю грошових коштів. У звязку з цим для підготовки матеріалів для звернення з даним позовом до суду і подальшого представлення її інтересів в суді вона була вимушена звернутися по правову допомогу до адвоката, послуги якого обійшлися їй в 2 500, 00 грн. На підставі викладеного просила суд стягнути з відповідача [PERSON] суму боргу за договором позики від 24.04.2014 року в розмірі 11 000, 00 грн.; суму витрат на сплату судового збору в розмірі 243, 60 грн. та 2 500, 00 грн. в якості відшкодування витрат на оплату послуг адвоката. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд позов задовольнити. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] також позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Вислухавши позивача та його представника, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. З матеріалів справи вбачається, що згідно з копією розписки від 24.04.2014 року відповідач [PERSON] взяв в борг у позивача [PERSON] грошову суму в розмірі 11 000 грн., яку зобовязався повернути до 25.07.2014 року. Таким чином, з матеріалів справи та пояснень позивача, наданих в судовому засіданні, судом встановлено, що між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, на підтвердження укладення якого та його умов відповідачем, відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, була видана розписка, яка представлена суду, та яка посвідчує передання йому позивачем грошової суми 11 000, 00 грн. Однак, відповідач свої зобовязання за договором позики перед позивачем не виконав і суму боргу у передбачений сторонами договору строк не повернув. За таких обставин, суд вважає доведеним факт наявності заборгованості відповідача [PERSON] перед позивачем [PERSON], згідно з розпискою від 24.04.2014 року, а тому вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню борг за договором позики від 24.04.2014 року у сумі 11 000, 00 грн. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь витрат, повязаних з оплатою правової допомоги у сумі 2 500, 00 грн., суд вважає, що вона підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать: 2) витрати на правову допомогу; 3) витрати сторін та їх представників, що повязані з явкою до суду; 4) витрати, повязані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; 5) витрати, повязані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; 6) витрати, повязані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Отже, до складу витрат, повязаних із оплатою правової допомоги, включаються витрати на оплату праці адвоката або іншого фахівця у галузі права (гонорар), а також відшкодування витрат, зумовлених наданням правової допомоги. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. В даному випадку суд вважає, що позивачем доведено факт надання йому правової допомоги, оскільки згідно зі свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю № 773 від 31.03.2004 року адвокат [PERSON] має право на зайняття адвокатською діяльністю, у звязку з чим і уклав з позивачем договір про надання правової допомоги від 20.03.2015 року. Згідно з квитанцією № 20/1 від 20.03.2015 року адвокат [PERSON] отримав 2 500, 00 грн. від [PERSON] в рахунок оплати гонорару за підготування позову та представництво інтересів у суді. За таких обставин суд вважає, що зазначені у позовній заяві витрати на правову допомогу підлягають стягненню з відповідача на користь позивача [PERSON] у повному обсязі у сумі 2 500 грн. 00 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією № 151 від 20.03.2015 року про сплату судового збору у сумі 243 гривні 60 копійок. Приймаючи до уваги вимоги ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 243 гривні 60 копійок.

Outcome: approved