Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення з останнього, як батька, аліментів на утримання їх повнолітнього сина [PERSON] в розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку (доходу), починаючи з дати подання позовної заяви до суду і до закінчення сином навчання або до досягнення ним двадцяти трьох років. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що після досягнення повноліття син сторін по справі [PERSON] продовжує навчання в Полтавському національному технічному університеті ім.Ю.Кондратюка на денній формі за контрактом і у зв'язку з цим потребує матеріальної допомоги, оскільки не має доходів у виді заробітної плати чи стипендії. Вартість освітніх послуг складає згідно договору за весь період навчання 47800,00 грн., з яких щосеместру необхідно сплачувати по 5975,00 грн.. Плата за проживання сина в гуртожитку становить 6000,00 грн., які на даний час сплачені за рахунок грошових коштів позивача. Разом з тим, позивач позбавлена можливості самостійно та в повній мірі забезпечити утримання спільного з відповідачем сина, оскільки за станом здоров'я не працює та не отримує державної допомоги, а навчання сина потребує грошових коштів не лише на оплату освітніх послуг та проживання в гуртожитку, але й придбання підручників, необхідних для навчального процесу, одягу, взуття, проїзду до навчального закладу, харчування. Оскільки відповідач ухиляється від надання матеріальної допомоги на утримання сина, який продовжує навчання, позивач вважає наявними підстави для стягнення з нього аліментів за рішенням суду. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилась. Про місце, день і час розгляду справи повідомлялась належним чином у порядку, передбаченому ст.128 ЦПК України. Згідно письмової заяви прохала суд розглянути справу без її участі та задоволити позовні вимоги, які вона підтримує (а.с.74). В судове засідання відповідач по справі [PERSON] не з`явився. Про місце, день і час розгляду справи повідомлявся належним чином у порядку, передбаченому ст.128 ЦПК України, тому вважається, що судовий виклик вручений йому належним чином (а.с.76). Про причини неявки суд не повідомив. Представника для участі у судовому засіданні не направив. Відзиву на позовну заяву разом з доданими до нього письмовими доказами на обгрунтування своїх заперечень проти позовних вимог відповідач по справі [PERSON] у встановлений судом строк на подав. Заяв та клопотань, в порядку ст.ст.43, 84, 183 ЦПК України, в тому числі, про розгляд справи за його відсутності чи відкладення судового розгляду від відповідача по справі на дату проведення судового засідання також не надходило. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] про місце, день і час розгляду справи повідомлявся належним чином у порядку, передбаченому ст.128 ЦПК України. Згідно письмової заяви прохав суд розглянути справу без його участі та задоволити позовні вимоги, які він підтримує (а.с.73). У зв'язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось (ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України - далі ЦПК України). Дослідивши письмові докази по справі, судом встановлені наступні фактичні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Судом встановлено, що позивач по справі [PERSON] є матір' ю , а відповідач [PERSON] - батьком повнолітнього [PERSON] , [INFO] (а.с.7). 03.11.2003 року шлюб між сторонами по справі розірвано, про що зроблений відповідний актовий запис №79 в Книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу Семенівським відділом реєстрації актів громадянського стану Полтавської області (а.с.6). 08.09.2017 року позивач зареєструвала шлюб з гр-ном [PERSON] , внаслідок чого змінила дошлюбне прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с.8). Рішенням Семенівського районного суду Полтавської області від 19.02.2016 року відповідача по справі [PERSON] позбавлено батьківських прав стосовно його сина [PERSON] , [INFO] (а.с.9). Зі змісту довідки №621, виданої 04.04.2019 року, вбачається, що син сторін по справі [PERSON] навчається на першому курсі навчально-наукового інституту інформаційних технологій і механотроніки Полтавського національного технічного університету імені Юрія Кондратюка, термін навчання з 01.09.2018 року по 30.06.2022 року, форма навчання: денна контракт (а.с.11). Згідно договору №09.56-18 від 08.08.2018 року про надання освітніх послуг загальна вартість освітньої послуги за весь строк навчання становить 47800,00 грн.. При цьому плата вноситься щосеместрово безготівково через банківські установи з розрахунку 5975,00 грн. за семестр не пізніше 15 серпня та 15 січня (а.с.10). Відповідно до квитанції №0.0.1391092211.1 від 24.06.2019 року на рахунок отримувача - Полтавського національного технічного університету ім.Ю.Кондратюка сплачено в рахунок оплати за навчання [PERSON] грошові кошти в сумі 5975,00 грн. (а.с.12). Відповідно до квитанції №0.0.1369332565.1 від 31.05.2019 року [PERSON] сплачено грошові кошти за проживання в гуртожитку в сумі 6000,00 грн. (а.с.12). Згідно відомостей з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб - платників податків від 18.09.2019 року, інформація про отримані позивачем [PERSON] доходи з 1 по 2 квартал 2019 року відсутня (а.с.29). Згідно відомостей з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб - платників податків від 08.10.2019 року, інформація про отримані сином сторін по справі [PERSON] доходи з 1 по 2 квартал 2019 року відсутня (а.с.44). Виконуючи приписи ч.1 ст.264, ч.4 ст.265 ЦПК України та даючи мотивовану оцінку аргументам, наведеним учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, а також доказам, якими вони підтверджуються, зазначаючи норми права, які були застосовані судом та мотиви їх застосування, суд приходить до наступного висновку. Згідно положень ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом п.2 ч.2 ст.18 Сімейного кодексу України (далі - СК України) суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. При цьому способом захисту сімейних прав та інтересів є, крім іншого, примусове виконання добровільно не виконаного обов'язку. Відповідно до ч.1 ст.121 СК України права та обов'язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Батьки та діти, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства (ч.1 ст.9 СК України). Згідно положень ст.201 СК України до відносин щодо обов'язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу. На дату розгляду справи по суті наявності між сторонами домовленості щодо надання третій особі [PERSON] , як їх сину, утримання у зв'язку з досягненням ним повноліття та продовженням навчання, за відсутності наданих сторонами відповідних письмових заяв з цього приводу, судом не встановлено. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів мають, крім інших, той з батьків, з ким проживає дочка, син (ч.3 ст.199 СК України). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що звернення позивача [PERSON] , як матері повнолітнього [PERSON] , який продовжує навчання, до суду з позовом до відповідача [PERSON] , як його батька, про стягнення з останнього аліментів на утримання сина, здійснено у спосіб, передбачений законом. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином (ст.200 СК України). Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до роз'яснень, викладених в п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розглядів справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину). Умовою стягнення аліментів на повнолітніх дітей, які продовжують навчання, є недостатність забезпечення коштами як для навчання, так і для інших необхідних потреб, зокрема, побутових (харчування, одяг, користування транспортом, придбання навчальної літератури). З огляду на викладене судом встановлено, що син сторін по справі [PERSON] на день звернення позивача до суду досяг 18-річного віку та продовжує навчання у вищому навчальному закладі - Полтавському національному технічному університеті імені Юрія Кондратюка. При визначенні потреби [PERSON] у матеріальній допомозі в зв'язку з продовженням ним навчання та розміру аліментів, пов'язаних з цим, судом враховується те, що син відповідача навчається на денній формі за контрактом, тобто має витрати, пов'язані з оплатою вартості навчання; не отримує стипендії; здійснює оплату за проживання в студентському гуртожитку. Судом також враховується, що навчаючись на денній формі навчання повнолітній [PERSON] позбавлений можливості працювати, а тому відсутність у нього та позивача, як матері, доходу хоча б на рівні визначеного законом розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, свідчить про потребу сина сторін по справі в наданні матеріальної допомоги з метою забезпечення його грошовими коштами на харчування, придбання підручників для навчального процесу та речей, необхідних для забезпечення проживання під час навчання, що є загальновідомими обставинами. Вирішуючи питання про наявність у відповідача [PERSON] можливості надавати позивачу матеріальну допомогу у визначеному нею розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходу), суд приходить до наступного висновку. Згідно положень ч.9 ст.7 СК України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Сімейний кодекс України виходить з принципу рівності прав та обов'язків батьків щодо своїх дітей. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини (ст.141 СК України). Відповідно до ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. За змістом ч.2 ст.166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини, а Главою 16 СК України визначені правові норми щодо обов'язку матері, батька утримувати повнолітніх дочку чи сина. Відповідно до вимог ст.121 СК України права та обов'язки матері, батька і дитини ґрунтується на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану. При позбавленні батьківських прав, батьки втрачають особисті немайнові права щодо дитини та звільняються від обов'язку щодо її виховання, перестають бути законними її представниками, не можуть одержати в майбутньому тих майнових прав, пов'язаних із батьківством, які вони могли б мати у разі своєї непрацездатності, а також втрачають інші права, засновані на спорідненості з дитиною. В той же час, вони не звільняються від обов'язку по утриманню дитини (ч.2 ст.166 СК України), що безпосередньо слідує з аналізу норм Глави 16 СК України, в якій законодавець не передбачив звільнення батьків, позбавлених батьківських прав, від обов'язку здійснювати утримання своїх дітей, у тому числі і повнолітніх. З огляду на викладене, позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав стосовно його сина [PERSON] за рішенням суду, не є тією виключною обставиною, за наявності якої відповідач може бути звільнений від обов`язку утримувати свого повнолітнього сина, який продовжує навчання. Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст.201 СК України до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми ст.ст.187, 189-192, 194-197 цього Кодексу. Таким чином, аналіз наведених норм права у поєднанні з основними правилами доказування (Глава 5 Розділу І ЦПК України), дає підстави суду зробити висновок про те, що обов`язок батька (матері) надавати матеріальну допомогу своїй дитині, яка продовжує навчання, презюмується. При цьому батько (мати) можуть бути звільненні від такого обов`язку лише у разі доведеності ними факту неможливості надавати допомогу дитині. Отже, з урахуванням спірних правовідносин сторін по даній справі, обов`язок доведення факту неможливості утримувати повнолітнього [PERSON] , який продовжує навчання, покладається саме на відповідача, як батька, до якого пред`явлений позов. З урахуванням викладеного та того, що під час судового розгляду відповідачем [PERSON] не було надано належних, допустимих та достовірних доказів, які б підтверджували його неспроможність утримувати повнолітнього сина [PERSON] , суд приходить до висновку, що відповідач не лише зобов`язаний, але й має можливість надавати матеріальну допомогу своєму повнолітньому сину, який продовжує навчання, у визначеному позивачем розмірі. Відповідно до ч.1 ст.191 СК України, з урахуванням положень ст.201 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, у зв'язку з чим позов [PERSON] в частині стягнення з відповідача аліментів, починаючи з 09.08.2019 року (дати звернення до суду), підлягає задоволенню. Разом з тим, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] в частині визначення нею альтернативного строку стягнення аліментів - до досягнення [PERSON] 23-х років, виходячи з того, що ч.2 ст.199 СК України чітко визначено припинення права на утримання у зв'язку із припиненням навчання, а тому батьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх дітей до досягнення ними 23-х років лише за умови продовження навчання до цього віку. Натомість з наданої позивачем довідки вбачається, що термін навчання [PERSON] закінчується 30.06.2022 року і будь-яких доказів на підтвердження продовження ним навчання після цієї дати суду надано не було, а тому самі лише наміри в майбутньому продовжити навчання не можуть прийматися судом до уваги, як такі, що носять характер припущення. До того ж син сторін по справі [PERSON] не позбавлений права на звернення до суду з відповідним позовом у разі продовження ним навчання після 30.06.2022 року і до досягнення 23-річного віку. На підставі викладеного, з урахуванням обставин, якими обґрунтовується позов, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, приймаючи до уваги, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для ухвалення рішення про часткове задоволення позову [PERSON] та стягнення із відповідача по справі [PERSON] на її користь аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, починаючи з 09.08.2019 року (день пред'явлення позову до суду) і до закінчення навчання, тобто до 30.06.2022 року включно. Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд вважає на необхідне допустити негайне виконання рішення щодо стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ч.1 ст.133, ч.1 ст.141 ЦПК України судові витрати, складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно положень п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» (далі - Закону) від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів. За змістом ч.1, п.п.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленому законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду. За подання фізичною особою до суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір за ставкою 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Станом на 01.01.2019 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становив 1921 грн.00 коп.. З огляду на викладене, приймаючи до уваги часткове задоволення позову [PERSON] до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина [PERSON] , який продовжує навчання, а також те, що відмова в задоволенні частини позовних вимог не стосується самого способу захисту порушеного права, з відповідача по справі на користь держави підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 768 грн. 40 коп. (0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб), від сплати якого при поданні позовної заяви до суду звільнена позивач.

Outcome: dismissed