Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що вона з 24 листопада 2001 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу сторони мають повнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , який [INFO] досяг 18-річного віку. До досягнення сином повноліття з відповідача були стягнуті на її користь аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частини заробітку щомісячно за рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13.07.2011 року. Син - [PERSON] навчається на третьому курсі денної форми навчання в КВНЗ «Дніпропетровська академія музики ім. Глінки» ДОР, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги від відповідача. Оскільки відповідач відмовляється добровільно надавати матеріальну допомогу на повнолітнього сина, який навчається, у зв`язку із чим, позивач вимушена звернутися до суду з відповідною позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки його заробітку (доходу) щомісячно до моменту досягнення сином двадцяти трьох років або завершення навчання. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча на підставі ст. ст. 128, 130 ЦПК України повідомлявся належним чином про день, час та місце розгляду справи, однак судова повістка від відповідача повернулася до суду з відміткою - «адресат відсутній за вказаною адресою», «за закінченням терміну зберігання» (а. с. 26), також виклик відповідача здійснювався шляхом оприлюднення повідомлення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Ленінського районного суду м. Дніпропетровська (а. с. 27, 32), заперечень проти позову суду не представив, тому суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. 28 вересня 2021 року ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було вирішено питання про заочний розгляд справи. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутність учасників справи за правилами спрощеного позовного провадження з можливістю ухвалення заочного рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не подав. При цьому, позивача не заперечувала проти такого вирішення справи. Враховуючи, що сторони у судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з таких підстав. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 24 листопада 2001 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінського районного управління юстиції м. Дніпропетровська, про що зроблено відповідний актовий запис № 1037 (а. с. 6). Батьками [PERSON] , [INFO] , є сторони у справі, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінського районного управління юстиції м. Дніпропетровська, про що зроблено відповідний запис № 557 (а. с. 7). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 серпня 2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 11). Також судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2011 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) батька щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття (а.с. 12). Матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] , [INFO] , проживає разом з матір`ю, що підтверджується довідкою № 5559 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 18 травня 2021 року, виданою відділом Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (а. с. 10). Відповідно до довідки № 139 від 20 травня 2021 року [PERSON] навчається на третьому курсі денної форми навчання за спеціальністю 025 «Музичне мистецтво» у Комунальному вищому навчальному закладі «Дніпропетровська академія музики ім. М. Глінки Дніпропетровської обласної ради» на бюджетній основі, з періодом навчання з 01 вересня 2018 року по 30 червня 2022 року (а. с. 13). Статтями 141, 155 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків, мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Згідно із ст. ст. 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Пунктом 8 статті 7 СК України передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до Конвенції про права дитини (ратифіковані Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.91 р.) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Згідно із ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Отже, чинним законодавством України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей та повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги. Зобов`язання з утримання дітей виникає за наявності сукупності таких умов: родинного зв`язку між батьками й дитиною (кровний зв`язок між батьками та дитиною або зв`язок між усиновлювачем і усиновленою дитиною); неповноліття дитини; навчання повнолітньої дитини; відсутність підстав для звільнення батьків від сплати аліментів; можливість батьків надавати матеріальну допомогу. Частинами 1, 2 статті 200 СК України встановлено, що суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Положеннями частин 1, 2 статті 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 6 від 15.05.2006 судам роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Верховний суд у своїй постанові від 23 січня 2019 року у справі № 346/103/17 ВС зазначив, що змістом статті 199 СК України законодавцем визначено обов`язок батьків утримувати повнолітніх дітей, які продовжують навчатись, тобто на весь період навчання, який охоплює період від вступу до закінчення чи відрахування з навчання. Враховуючи, що відповідач перебуває у працездатному віці, суд вважає, що він спроможний сплачувати позивачу аліменти на повнолітнього сина, який продовжує навчання. Визначаючи розмір аліментів суд враховує, що повнолітній син сторін [PERSON] , [INFO] , проживає разом з матір`ю та є студентом третього курсу денної форми навчання за спеціальністю 025 «Музичне мистецтво» у КВНЗ «Дніпропетровська академія музики ім. М. Глінки ДОР», у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги, відповідач є працездатною особою, має можливість надавати матеріальну допомогу, а тому з відповідача підлягають стягненню аліменти у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, до закінчення навчання повнолітнім сином [PERSON] , [INFO] , тобто до [INFO] . Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 191 СК України суд вважає необхідним стягнути аліменти з [PERSON] на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання з дня подання позову до суду, тобто з 27 травня 2021 року. На підставі п. 7 ч. 1 ст. 264, ст. 430 ЦПК України суд вважає можливим допустити негайне виконання судового рішення у межах сум платежів за один місяць. У відповідності до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно із ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір у розмірі 908 грн. 00 коп., оскільки позивач звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду.

Outcome: approved