Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал», ОСББ «Мазепи 19», Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут», Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи`Львівгаз» про розподіл рахунків на оплату комунальних послуг . В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вона і [PERSON] являються співвласниками квартири [ADDRESS] , кожен володіє 1\\2 часткою квартири. Квартира складається із однієї кімнати,кухні та комунальних вигод. Відповідач [PERSON] фактично у квартирі не проживає і не несе жодних витрат по оплаті комунальних послуг. Вона являється інвалідом 2 групи, має право на оформлення субсидій, однак не може їх отримати через наявність боргу по оплаті комунальних послуг і того, що співвласником квартири є інша особа. У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали та дали пояснення, аналогічні змісту позову. Відповідач [PERSON] позов заперечив та пояснив, що дійсно являється власником 1\\2 частки квартири на [ADDRESS] , однак фактично у квартирі не проживає , комунальними послугами не користується, однак не може знятись з реєстрації у вказаній квартирі, оскільки по місцю фактичного проживання зареєструватись немає можливості. Згідний відшкодовувати частину витрат по оплаті комунальних послуг позивачці. Представник ЛМКП «Львівводоканал» у судове засідання не з`явився, направив суду пояснення, у якому позовні вимоги заперечив та пояснив, що у квартирі, власниками якої являються [PERSON] та [PERSON] сантехнічні прилади знаходяться у їх спільному користуванні, провести розподіл особових рахунків по оплаті централізованого водопостачання немає можливості без виділу часток нерухомого майна в натурі. Представник АТ «Львівгаз» у судове засідання не з`явився, направив суду пояснення, у якому покликається на те, що за однією поштовою адресою укладається один договір розподілу природного газу з побутовим споживачем, відтак АТ «Львівгаз» не вправі розділити особові рахунки стосовно часток помешкання без присвоєння їм окремих поштових адрес. Представник ТзОВ «Львівенергозбут» у судове засідання не з`явився, направив суду пояснення ,у якому зазначає, що відповідно до 5.1.19 «Кодексу комерційного обліку електричної енергії», затвердженого постановою НКРЕП №311 від 14.03.2018р. у квартирах, розташованих за однією адресою, установлюється один засіб комерційного обліку електричної енергії для побутових потреб. Для можливості розділення обліку за наявності декількох власників зацікавлені особа має звернутись до оператора системи розподілу та оплатити послуги з улаштування або реконструкції засобу комерційного обліку електричної енергії. Позивачка із таким питанням до відповідача не зверталась. Представники Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», ОСББ «Мазепи 19»у судове засідання не з`явились, хоча належним чином були повідомлені про день та час розгляду справи судом. Суд, заслухавши доводи сторін, що з`явились у судове засідання, вивчивши подані письмові докази прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власницею 1\\2 частки квартири за адресою [ADDRESS] , що підтверджується Витягом. Відповідно до наданих суду квитанцій, позивачка сплачує кошти за послуги теплопостачання на особовий рахунок [NUMBER] ,послуги ЛМКП «Львівводоканалу» на рахунок [NUMBER] , ОСББ «Мазепи 19» на рахунок [NUMBER], та на рахунок ТзОВ «Львівенергозбут» за послуги енергопостачання. Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються наступними нормами права. Відповідно до ст.317 ЦК Українивласникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частинами 1,4 ст. 319 ЦК Українивласник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує. Згідно з ч.1 ст.321 ЦК Україниправо власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Пунктом 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 29 від 22 грудня 1995 року (з наступними доповненнями) передбачено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири, або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Відповідно до ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють, користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Згідно ч.1 ст. 66 ЖК Української РСР плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється, виходячи із загальної площі квартири (одноквартирного будинку). Відповідно до ст. 67 ЖК Української РСР, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами. Пунктом 5 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Відповідно до ст. 179 ЖК Української РСР користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Згідно п.п. 7,10 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року № 572 (з наступними змінами та доповненнями) власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Мешканці квартири, в якій проживає два і більше співвласники, наймачі (орендарі), мають рівні права на користування підсобними приміщеннями і обладнаннями. За відсутності згоди між мешканцями квартири щодо оплати житлово-комунальних послуг та інших послуг плата розподіляється: за електроенергію при загальному лічильнику - пропорційно потужності побутового електричного обладнання кожного співвласника, наймача (орендаря); за газ, водопостачання та водовідведення, освітлення підсобних приміщень - за чисельністю зареєстрованих осіб, що проживають у квартирі, за послуги з централізованого опалення, з утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій - за встановленими тарифами відповідно до опалюваної та загальної площі приміщення, яким користується власник, співвласник, наймач (орендар). Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є учасником спільної часткової власності, володіє не часткою майна (квартири) в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ця частка є ідеальною й визначається у дробовому виразі. Враховуючи вищевикладене, діючим законодавством обов`язок по оплаті комунальних платежів, покладений на кожного з співвласників, відповідно до частки співвласника у квартирі. У разі ухилення співвласника від виконання своїх зобов`язань по оплаті за комунальні послуги, інші співвласники, які оплачують ці послуги, мають право на стягнення коштів, сплачених ними із співвласника, який таку оплату не проводить. У разі відмови співвласника у добровільному порядку сплатити кошти співвласнику чи співвласникам, особа має право за захистом своїх прав звернутися до суду з відповідним позовом .Тому позивач не позбавлений можливості звернутися в суд з відповідним позовом за захистом своїх прав. У зв`язку з тим, що оскільки в даних правовідносинах кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому, то розподіл особового рахунку можливий лише за умови виділення часток у натурі (визначення конкретної площі за кожним зі співвласників) чи встановлення порядку користування квартирою. Крім того, встановлені судом обставини та досліджені докази свідчать про те, що порядок користування між співвласниками належною їм квартирою не встановлювався, а також між сторонами у даній справі не укладено договору про участь у витратах на оплату житлово-комунальних послуг. Окрім того, позивака та її представник не надали доказів письмового звернення до Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал», ОСББ «Мазепи 19», Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут», Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» про розподіл рахунків на оплату комунальних послуг та відмови відповідачі в у вирішенні такого звернення, що свідчить про відсутність доказів порушення прав позивача вказаними відповідачами. Отже, вирішити питання про розподіл особових рахунків, як це передбачено чинним законодавством, можливо лише у випадку визначення конкретної житлової площі, якою користується кожна з осіб, яка має намір оформити особовий рахунок на своє ім`я, та визначення площі приміщень, що перебувають у спільному користуванні цих осіб. Встановлено, що між позивачем та відповідачем не встановлено порядку користування спільним майном, а тому суд позбавлений можливості здійснити розподіл особових рахунків з утримання спільного майна, а саме сплати витрат за надані послуги з теплопостачання. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що підстави для розподілу особового рахунку відсутні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). За вищенаведених обставин та норм права у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed