Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом, в позовній заяві зазначає, що 11.10.2014 року між нею та фізичною особою-підприємцем [PERSON], було укладено договір б/н, за умовами якого, ФОП [PERSON] зобов'язався виконати роботи по виготовленню та доставці ПВХ конструкцій (метало-пластикові вікна), а позивач, як замовник зобов'язалась сплатити та прийняти готові вироби та роботу. Ціна договору складає 4800,00 грн. Під час укладення даного договору, банківською установою було перераховано відповідачу 4800,00 грн. Станом на момент підготовки даної позовної заяви позивач змушена сплачувати банківський установі дані кошти. 13.10.2014 року позивач звернулась з письмовою заявою до відповідача про розірвання договору від 11.10.2014 року. Однак, 25.10.2014 року позивач отримав відмову у розірванні договору від представника відповідача, мотивовану тим, що договір був укладений 11.10.2014 року, а заява на відмову датується 13.10.2014 року, тобто більш одної доби, відповідно даний договір не може бути розірваний. Отже, позивач просить визнати договір б/н від 11.10.2014 року недійсним, стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] на її користь матеріальну шкоду в розмірі 4800,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн. Представник позивача в судове засідання не з'явилась, згідно заяви не заперечує проти винесення заочного рішення по справі, підтримує заявлені позовні вимоги (а.с.38). Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового засідання (25.02.2015 року, 12.03.2015 року та 08.04.2015 року) повідомлявся належним чином за адресою реєстрації, підтвердженою безпосередньо перед відкриттям провадження у справі, що вбачається з матеріалів справи, про причини своєї неявки суд не повідомив, заяв, клопотань та заперечень проти позову не надав (а.с.24-25, 34-35, 36-37). В зв'язку із чим, причина неявки відповідача визнана судом неповажною. У відповідності до ч.4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України, суд, враховуючи думку позивача, вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних в справі доказів. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у зв'язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, не здійснюється згідно ч.2 ст. 197 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. У судовому засіданні встановлені наступні факти, обставини та правовідносини, які регулюються ЦК України. Судом встановлено, що 11.10.2014 року між позивачем та фізичною особою-підприємцем [PERSON], договір б/н, за умовами якого, ФОП [PERSON] зобов'язався виконати роботи по виготовленню та доставці ПВХ конструкцій (метало-пластикові вікна), а позивач, як замовник зобов'язалась сплатити та прийняти готові вироби та роботу. Ціна договору складає 4800,00 грн. (а.с.5). Під час укладення даного договору, банківською установою було перераховано відповідачу 4800,00 грн. (а.с.6-7). Станом на момент підготовки даної позовної заяви позивач змушена сплачувати банківський установі дані кошти. 13.10.2014 року позивач звернулась з письмовою заявою до відповідача про розірвання договору від 11.10.2014 року. Однак, 25.10.2014 року позивач отримав відмову у розірванні договору від представника відповідача, мотивовану тим, що договір був укладений 11.10.2014 року, а заява на відмову датується 13.10.2014 року, тобто більш одної доби, відповідно даний договір не може бути розірваний (а.с.8). Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно із ч. 1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. Згідно ст. 849 Цивільного кодексу України Замовник має право у будь-який час до закінчення роботи відмовитися від договору підряду, виплативши підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору. Згідно ч. 2 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. Тобто, відповідача було належним чином повідомлено про розірвання договору з ініціативи замовника, а відмова у розірванні договору є необґрунтованою та не законною. Згідно матеріалів справи, договір було укладено 11.10.2014 року, але 12.10.2014 року позивачка намагалась звернутись до відповідача з заявою про розірвання договору, проте приміщення відповідача було зачинено, так як 12.10.2014 року припало на неділю і був вихідний день. Відповідно до ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день. Позивач звернувся із відповідною заявою до відповідача наступного робочого дня 13.10.2014 року. Вимога щодо можливості розірвання договору на протязі доби з моменту його укладення є незаконною, оскільки ст. 849 Цивільного кодексу України передбачено, що замовник має право у будь-який час до закінчення роботи відмовитися від договору підряду, виплативши підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору. Даний пункт Договору також суперечить ч. 2 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» в якому зазначено: «Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.». Тобто, відповідачем при укладенні договору порушено принцип рівності сторін договору та справедливості умов договору, положення ч.ч. 1,2,3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», що є підставою для визнання договору недійсним. Відповідно до ч.ч. 1,2,3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. Згідно із ч. 1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосуванні цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого Є споживач; 5) будь- яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Частиною 6 Ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Суб'єкти господарювання, їх працівники несуть відповідальність за нечесну підприємницьку практику згідно із законодавством. Згідно ч.1 ст.236 ЦПК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Правові наслідки недійсності правочину передбачені статтею 216 Цивільного кодексу України, відповідно до змісту якої недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала, у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України - розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, коли шкода завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'ю або смертю особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Суд вважає, що позивачу [PERSON] була завдана моральна шкода, у зв'язку із пережитими душевними стражданнями та погіршенням стану здоров'я, що підтверджено документами про звернення до лікарні. Отже, суд дійшов висновку, що позов підлягає повному задоволенню. За змістом ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути із відповідача в дохід держави судовий збір у сумі 243,60 грн. та 243 грн., від сплати якого позивач був звільнений при пред'явленні позову до суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved