Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якому, після уточнення позовних вимог просила встановити факт проживання однією сімєю громадян [PERSON] та [PERSON] у період часу з 01.01.2007 року по 31.12.2008 року; поділити надите за період проживання однією сімєю із відповідачем наступним чином: визнати за відповідачем, [PERSON], право власності на 1\\2 частину квартири [ADDRESS], та визнати за нею, [PERSON], право власності на 1\\2 частину квартири [ADDRESS]. В обґрунтування уточненого позову, [PERSON] зазначила, що до 16.05.2006 року вона перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Шлюб було розірвано 16.05.2006 року, однак протягом 2007-2008 років вони з відповідачем проживали спільно, однією родиною, вели спільне господарство, придбавали у власність на спільні кошти нерухомість. Спільно нажите нерухоме майно сторони під час перебування у фактичних шлюбних відносинах не поділили через небажання відповідача. В зв'язку із викладеним, позивач просила суд позовні вимоги задовольнити. В судове засідання позивач не з'явилась, до його початку звернулась до суду із клопотанням про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягала. Відповідач [PERSON] на судове засідання не з'явився, до його початку звернувся до суду із заявою про визнання позовних вимог в повному обсязі та проханням розглядати справу за його відсутності. Суд, ознайомившись із заявами сторін, дослідивши надані докази в їх сукупності, встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі в період часу з 14.06.2003 року по 16.05.2006 року, що підтверджується наявністю відповідних штампів в паспорті позивача, копія якого є в матеріалах справи. З копії договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], яка є в матеріалах справи, вбачається, що вказану квартиру 29.10.2007 року придбав [PERSON]. Позивач в уточненій позовні заяві стверджує, що протягом 2007-2008 років вона із відповідачем проживала однією родиною, вела спільне господарство, на спільні кошти купували нерухоме майно. Оскільки матеріали справи містять заяву відповідача про визнання відповідачем позовних вимог в повному обсязі, що, відповідно до вимог ст. 174 ЦПК України, є підставою для ухвалення судом рішення по суті позову, оскільки визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує прав, інтересів та свобод інших осіб. Відповідно до п. 5 ч.1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Таким чином, оскільки відповідачем не заперечувався факт спільного проживання сторін після розірвання шлюбу та придбання спірної квартири за спільні кошти, вказані обставини не підлягають доказуванню під час розгляду справи. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. В силу ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісності. В силу ст. 70 Сімейного Кодексу України у випадку поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, частки майна чоловіка та дружини є рівними. Відповідно до\~ст. 61 СК України, визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 23, 24\~постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Відповідно до положень ч. 2\~ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Разом із тим, в частині позовних вимог про визнання права власності на 1\\2 частину спірного майна за відповідачем, суд вважає за необхідне відмовити, оскільки діючим цивільно-процесуальних законодавством не передбачено можливість заявляти позивачем вимоги в інтересах відповідача, оскільки за останнім законом закріплене право звернення до суду із зустрічним позовом. Вказаним правом, встановленим ст. 123 ЦПК України, відповідач не скористався. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню частково.

Outcome: partial