Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначив, що вона є власником спірної квартири, у якій зареєстрований також і відповідач - її син. Проте, відповідач у квартирі не проживає з 2000 року. Реєстрація місця проживання відповідача за адресою спірної квартири та його відсутність за місцем проживання порушує право власності позивача. Позивач у судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримала, проти ухвалення заочного рішення в справі не заперечує. Відповідач у судове засідання 22.12.2018 та 28.01.2019 не з'явився, був повідомлений належним чином про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки не повідомив, відзив на позов не надав. У зв'язку з тим, що особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з'явились, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ч.4 ст.223 ЦПК України. Дослідивши письмові докази, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивач є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 06.10.2003, інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.12.2018. Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи відповідач [PERSON] зареєстрував своє місце проживання за адресою спірної квартири 06.05.2006. Згідно з довідкою ОСББ «Космос №7» відповідач [PERSON] є сином позивача та не проживає у спірній квартирі з 2000 року. Зазначена обставина впливає на те, що позивач не може розпоряджатися належним йому майном у повному обсязі. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Конституцією України (ст.41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.16, 386, 391 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно з положеннями глави 6 розділу ІІІ ЖК УРСР право проживання у квартирі, яка перебуває у приватній власності, належить власнику квартири, членам його сім'ї, наймачеві та членам його сім'ї. Відповідно до положень ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сім'ї права користування помешканням. Суд встановив, що відповідач є сином позивача, відсутній за адресою спірної квартири понад 1 рік. Зазначені обставини є підставами для визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач [PERSON] є інвалідом ІІ групи і звільнена від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». Таким чином, з відповідача [PERSON] необхідно стягнути у дохід держави судовий збір у сумі 704,80 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved