Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на дитину та зміну прізвища. Позовні вимоги мотивує тим, що 13.08.2005 року у виконкомі Великодобронської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області позивач зареєструвала шлюб із відповідачем [PERSON], про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 15. Від даного шлюбу у подружжя народився син - [PERSON], дата народження - [INFO]. Позивач зазначає, що з червня 2013 року нормальні сімейні стосунки між сторонами припинилися. Позивач не бачить за можливе продовжувати спільне сімейне життя. Спільне господарство ними разом не ведеться. Таким чином, сімейне життя між подружжям поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між сторонами шлюбних відносин, внаслідок чого їх подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе. Зараз кожен з подружжя живе своїм життям та своїми інтересами, кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім'ю. Чоловік проживає окремо від позивача та дитини. Відповідач не бере участі у веденні домашнього господарства, регулярно не надає позивачу матеріальну (грошову) допомогу для утримання дитини. За наявною позивачу інформацією відповідач не має постійного доходу та отримує нерегулярний і мінливий дохід. Аліменти відповідач нікому не платить. На підставі наведеного позивач просить розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 13 серпня 2005 року у виконавчому комітеті Великодобронської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, актовий запис № 15; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина - [PERSON], [INFO] у твердій грошовій формі у розмірі 800,00 грн. (вісімсот гривень 00 копійок) щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви і досягнення дитиною повноліття, а також змінити прізвище позивача [PERSON] з «[PERSON]» на «[PERSON]». Допустити негайне виконання судового рішення в межах суми платежу за один місяць. Відповідачем [PERSON] та його представником було надано відзив на позовну заяву від 27 березня 2014 року, в якій вони просять позов, в частині стягнення аліментів на спільну дитину задовольнити частково, а саме: стягнути з [PERSON] на користь позивача аліменти на утримання спільного сина в розмірі 30 % прожиткового мінімуму щомісячно і до досягнення дитиною повноліття. Своє клопотання мотивують тим, що матеріальне становище відповідача [PERSON] потребує покращення, так як він вже тривалий час не працює. Позивач та представник позивача в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, на адресу суду надійшли заяви від позивач та представника позивач [PERSON] про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечують. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, а тому суд в порядку ст.ст. 169, 224 ЦПК України, розглянув справу у його відсутності на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Згідно свідоцтва про укладення шлюбу, серії [NUMBER], виданого 10 січня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Ужгородському району реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області, 13 серпня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано у виконавчому комітеті Великодобронської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 15. Відповідно до копії свідоцтва про народження, виданого 11.07.2006 року виконкомом В. Добронської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області - [INFO]. народився [PERSON], про що в книзі реєстрації народжень зроблено відповідний актовий запис № 35 від 02.07.2006 року, серія [NUMBER], батьком записаний [PERSON] Відповідно до копії трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER], 25.05.2005 року [PERSON] звільнений з роботи за власним бажанням з ТОВ «Карпат Стройекс». Згідно довідки з державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, серії АГ № 632812, [PERSON] станом на 26.03.2014 року не займається підприємницькою діяльністю, що підтверджується відсутністю відомостей у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У відповідності зі ст. 110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. У відповідності зі ст. 112 Сімейного Кодексу України, при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. В силу дії ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачується щомісячно. За приписами ч. 2 ст. 182 цього кодексу мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Згідно ст. 12 Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік» встановлено, що прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років з 01.01.2014 - 30.06.2014 р. становить 1286 грн. За правилами ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 184 Сімейного кодексу України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів суд виходить з матеріального становища дитини, яка не має інших доходів, крім утримання батьків. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи вищенаведені обставини справи та аналізуючи наведені вище норми СК України, а також те, що відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, а тому шлюб між [PERSON] до [PERSON] слід розірвати. Окрім цього беручи до уваги встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, оцінюючи надані докази, суд вважає, що з [PERSON] слід стягувати аліменти на утримання спільного сина [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі, а саме у розмірі 700, 00 грн. щомісячно, починаючи з 31.01.2014 р. і до досягнення дитиною повноліття. Також суд вважає за можливе зміни прізвище [PERSON] з «[PERSON]» на дошлюбне «[PERSON]».

Outcome: partial