Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, в якому зазначила, що вона та [PERSON] перебували у цивільному шлюбі. Від даного шлюбу народився син [PERSON], [INFO], який проживає разом із позивачкою. З моменту припинення сумісного проживання і по сьогоднішній день, маючи реальну можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні дитини, відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, не спілкується з дитиною, участі її житті свідомо не приймає. Позивачка має намір забезпечити повноцінний відпочинок дитини в країнах ближнього та дальнього зарубіжжя, для підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану його здоров'я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов'язків. Позивачка неодноразово зверталась в усній формі до відповідача а про надання дозволу на виїзд дитини, однак відповідач відмовився. В судове засідання позивачка [PERSON] не з'явилась, надавши суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився. Представник третьої сторони - служби у справах дітей Берегівської міської ради у судове засідання не прибув, згідно їх письмової заяви не заперечували проти задоволення позову та розгляду справи без їх представника. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши в судовому засіданні надані докази, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували в цивільному шлюбу. Від цих шлюбних відносин сторони мають сина - [PERSON], [INFO], що підтверджено копією свідоцтва про народження. Позивачка має намір забезпечити повноцінний відпочинок дітям в країнах ближнього та дальнього зарубіжжя, для підвищення рівня світогляду дітей, покращення стану їх здоров'я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дітей в межах здійснення батьківських прав та обов'язків. Позивачка неодноразово зверталась в усній формі до відповідача про надання дозволу на виїзд дітей, однак відповідач відмовився. В судовому засіданні знайшло підтвердження те, що відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов'язків про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька. Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Частина 2 ст. 150 СК України передбачає обов'язок батьків піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ст. 6 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 17, 31 визначають право дитини на відпочинок та охорону здоров'я. Відповідно до ст. 17 Конвенції про права дитини Держави-учасниці визнають важливу роль засобів масової інформації і забезпечують, щоб дитина мала доступ до інформації і матеріалів із різних національних і міжнародних джерел, особливо до таких інформації і матеріалів, які спрямовані на сприяння соціальному, духовному і моральному благополуччю, а також здоровому фізичному і психічному розвитку дитини. Ст.10 Конвенції про права дитини передбачає право дитини залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Відповідно до ст. 31 Конвенції про права дитини, Держави-учасниці визнають право дитини на відпочинок і дозвілля, право брати участь в іграх і розважальних заходах, що відповідають її віку, та вільно брати участь у культурному житті та займатися мистецтвом , поважають і заохочують право дитини на всебічну участь у культурному і творчому житті та сприяють наданню їй відповідних і рівних можливостей для культурної і творчої діяльності, дозвілля і відпочинку. Відповідно до абз. 3 ч. 3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Необхідно зазначити, що у відповідності до Конвенції про права дитини (ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.91 р.), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. У відповідності до вимог ст.ст. 7, 155 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Оскільки у позивача є складнощі в отриманні згоди відповідача на виготовлення нею проїзного документу та виїхати з дитиною за кордон держави Україна, а також, беручи до уваги той факт, що судом не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог та надання дозволу на виготовлення документів та дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька.

Outcome: approved