Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась з позовом до Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області, [PERSON] , фізичної особи-підприємця [PERSON] про визнання договору недійсним, визнання незаконним та скасування паспорту прив`язки, мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, позивач є власником земельної ділянки, розміром 0,01689 га, за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3222457401:02:004:5047, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), на якій розташований житловий будинок позивача. 24 червня 2014 року, рішенням виконавчого комітету Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області за №168, позивачу було надано дозвіл на облаштування заїзду до свого будинку з боку [ADDRESS] . 08 грудня 2017 року рішенням 62 позачергової сесії VII скликання Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області №1182, вирішено затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] , загальною площею 0,03 га, розташованої в [ADDRESS], кадастровий номер 3222457401:02:004:5800, для ведення особистого селянського господарства, передано йому у власність та віднесено дану земельну ділянку до категорії земель-сільськогосподарського призначення 10.04.2018 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено Договір № 1004/18 оренди земельної ділянки загальною площею 0,03 га, розташованої в [ADDRESS], кадастровий номер 3222457401:02:004:5800. На підставі вказаного договору відділом містобудування та архітектури Чабанівської селищної ради було видано ФОП [PERSON] паспорт прив`язки групи тимчасових споруд [ADDRESS] , терміном до 22.06.2020 року. Вважаючи, що договір № 1004/18 оренди земельної ділянки від 10.04.2018 року був укладений з порушенням вимог чинного законодавства України, а також незаконність видачі паспорту прив`язки, звернулась до суду із вказаним позовом. Відповідачем Чабанівською селищною радою подано до суду відзив, згідно якого повністю заперечили проти задоволення позову, зазначили про незаконність вимог позивача, право власника земельної ділянки на власний розсуд здійснювати право власності, паспорт прив`язки було видано з дотримання відповідної процедури та підстав для відмови у видачі паспорта прив`язки не було, у позивача відсутнє порушене право, яке слід захищати. У судове засідання позивач та представник позивача не з`явились, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, позов підтримали та просили задовольнити. У судове засідання представник відповідача Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, заперечували проти задоволення позову та просили відмовити. У судове засідання відповідач [PERSON] та представник відповідача не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, заперечували проти задоволення позову та просили відмовити. У судове засідання відповідач ФОП [PERSON] та представник відповідача не з`явилися, належним чином повідомлялись про розгляд справи, причин неявки суду не повідомили. У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, з`ясувавши дійсні обставини та дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач є власником жилого будинку за адресою [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 27.04.1979 року. На підставі Державного акту на право приватної власності на землю, позивач є власником земельної ділянки, розміром 0,01689 га, за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3222457401:02:004:5047, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), на якій розташований житловий будинок позивача, що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 134915607 від 20.08.2018 року. 24 червня 2014 року рішенням виконавчого комітету Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області за №168 позивачу було надано дозвіл на облаштування заїзду до свого будинку з боку вул. Васильківської. Рішенням Чабанівської селищної ради № 2272 від 14.11.2019 року було скасовано рішення виконавчого комітету Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області за № 168 від 24.06.2014 року. 08 грудня 2017 року рішенням 62 позачергової сесії VII скликання Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області №1182, вирішено затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] , загальною площею 0,03 га, розташованої в [ADDRESS], кадастровий номер 3222457401:02:004:5800, для ведення особистого селянського господарства, передано йому у власність та віднесено дану земельну ділянку до категорії земель-сільськогосподарського призначення, що також підтверджується Інформаційною довідкою № 141054587 від 11.10.2018 року 10.04.2018 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено Договір № 1004/18 оренди земельної ділянки загальною площею 0,03 га, розташованої в [ADDRESS], кадастровий номер 3222457401:02:004:5800. На підставі вказаного договору відділом містобудування та архітектури Чабанівської селищної ради було видано ФОП [PERSON] паспорт прив`язки групи тимчасових споруд [ADDRESS] , терміном до 22.06.2020 року, що вказується в рішенні Чабанівської селищної ради № 242 від 25.10.2018 року. Суд також зазначає, що відповідно до рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16.05.2019 року у справі № 369/14322/18, яке залишене в силі Постановою Верховного Суду від 05.02.2020 року у справі № 369/14322/18, вирішено відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області, [PERSON] , третя особа: Державний реєстратор Святопетрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області Тютюн Дмитро Сергійович про визнання недійсними та зобов`язання вчинити дії: Відмовлено у визнанні недійсним рішення Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області від 19 травня 2016 року за № 227 про відмову виділення [PERSON] , земельної ділянки орієнтовною площею 0,04 га по [ADDRESS] ; Відмовлено у визнанні недійсним рішення Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області №1182 від 8 грудня 2017 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] та надання йому у власність земельної ділянки, загальною площею 0,03 га, розташованої в [ADDRESS] , кадастровий номер 3222457401:02:004:5800, для ведення особистого селянського господарства; Відмовлено в скасуванні рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 38712399 від 13.12.2017 року 19:22:22, Тютюн Д.С., Святопетрівська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області щодо реєстрації земельної ділянки, кадастровий номер 3222457401:02:004:5800, площею 0,03 га, розташованої в [ADDRESS] за [PERSON] ; Відмовлено в зобов`язанні Чабанівську селищну раду Києво-Святошинського району Київської області на найближчій сесії розглянути заяву позивача, зареєстровану за вх.№10 від 06.01.2016 року про надання у власність земельної ділянки, площею 0,04 га по [ADDRESS] . У відповідності до п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За ст. 15 Цивільного кодексу України Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). За ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Згідно ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Згідно ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано: П. 2 Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК ( 435-15 ) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України ( 254к/96-ВР ) та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України ( 254к/96-ВР ) (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. П. 4 Судам відповідно до статті 215 ЦК ( 435-15 ) необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. П. 5 Відповідно до статей 215 та 216 ЦК ( 435-15 ) суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК ( 435-15 ) вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. П. 8 Відповідно до частини першої статті 215 ЦК ( 435-15 ) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК ( 435-15 ) тощо). В даній справі суд зазначає, що позивачем перед судом не доведено належними та допустимими доказами факту порушення прав та інтересів позивача саме у зв`язку із укладанням договору оренди, та не доведено обставин, які є підставою, як зазначає позивач, для визнання вказаного договору недійними. Також судом не встановлено підстав для визнання незаконним та скасування паспорту прив`язки. Фактично позивач вказує на можливе порушення її прав та інтересів у зв`язку із будівництва крамниці біля будинку [ADDRESS] , так як це як вважає позивач призведе до розпиття алкогольних напоїв, засмічення прилеглої території, знищення дерев та квітів на прибудинковій території, нерентабельністю будівництва та екологічною небезпекою. Відповідно до ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно вимог ст. 80 Цивільного процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до вимог ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України вказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин суд відмовляє у задоволенні позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Outcome: dismissed