Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме, квартирою [ADDRESS] В обґрунтування позову посилається на те, що є власником квартири [ADDRESS]. В даній квартирі зареєстровані: син - [PERSON], син - [PERSON], онука - [PERSON] та колишня невістка - [PERSON] Зазначає, що відповідач з 2011 року в її квартирі не проживає, особистих речей там не має, комунальні послуги не сплачує, кореспонденцію не отримує. Позивач просить усунути перешкоди у користуванні і розпорядженні квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування жилим приміщеннями за вказаною адресою. Позивач в судове засідання не з'явилася, надала заяву відповідно до якої позовні вимоги підтримує та просить справу розглядати за її відсутності, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про день, місце та час слухання справи повідомлена належним чином відповідно до положень ст.ст. 130,131 ЦПК України. Відповідно до ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тому, ураховуючи вказане, суд вважає за можливе на підставі ст.280 ЦПК України розглянути вказану справу у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши письмові докази, об'єктивно оцінивши докази, дійшов до висновку, що позов слід задовольнити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.11.20018 року (а.с.44). З довідки виданої виконавчим комітетом Апостолівської міської ради встановлено, що у вищезазначеному будинку зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с.14). З акту депутатського обстеження від 06.06.2018 року вбачається, що [PERSON], [INFO], зареєстрована в [ADDRESS] однак фактично за вказаною адресою відповідач не проживає (а.с.13). Таким чином, судом встановлено, що відповідач на даний момент дійсно зареєстрована в [ADDRESS], але фактично з 2011 року в зазначеному будинку не проживає. Згідно рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 13.06.2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.45). На даний час позивач [PERSON] не може вільно розпоряджатись та користуватись своїм майном на власний розсуд через реєстрацію відповідача [PERSON] у її домоволодінні. Оскільки об'єктом власності особи може бути, зокрема, житловий будинок, садиба, квартира, а права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд, отже обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», ст.321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Враховуючи викладене суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача [PERSON] та необхідність ухвалення рішення про задоволення позовних вимог щодо визнання відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача витрати по оплаті судового збору у розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved