Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що їй на підставі договору купівлі-продажу від 22 травня 2007 року належить квартира [ADDRESS] . У вказаній квартирі 13 січня 2014 року був тимчасово зареєстрований відповідач - [PERSON] для отримання військового посвідчення. Відповідач за місцем своєї реєстрації жодного дня не жив. Оскільки утримувати квартиру їй стало важко та вона має намір її продати, однак їй необхідно для початку владнати питання з випискою відповідача. Відповідач не проживає у зазначеній квартирі з 2014 року, місце його фактичного проживання невідоме. На підставі викладеного позивач звертаються до суду з цим позовом, в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2020 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2021 року за вказаною справою закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач надала до суду заяви, у якій просила розгляд справи проводити за її відсутності, позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, на підставі ч. 11 ст. 128 ЦПК України повідомлявся належним чином про день, час та місце розгляду справи, про що свідчать конверти, що повернулися до суду з відміткою - «за закінченням терміну зберігання», «адресат відсутній за вказаною адресою» (а. с. 31, 41), заперечень проти позову суду не представив. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, направив до суду заяву, в якій просив провести розгляд вищевказаної справи без його участі та прийняти рішення суду згідно матеріалів справи та відповідно до чинного законодавства України. 17 лютого 2021 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було вирішено питання про заочний розгляд справи. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності сторін, за наявних у справі матеріалів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні підлягають задоволенню в повному обсязі з таких підстав. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що спірним житловим приміщенням є квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Власником вказаної квартири є [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 22 травня 2007 року, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Котляр Н.Л. та зареєстрований у реєстрі за № 330 (а. с. 5-6). Факт реєстрації відповідача [PERSON] у квартирі підтверджується довідкою № 8113 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 11 вересня 2020 року, виданою відділом Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (а. с. 7). Відповідач не проживає у спірному житловому приміщенні з 2014 року, тобто понад встановлені строки, визначені діючим законодавством України, що підтверджується актом домової комісії обстеження по факту від 05 жовтня 2020 року, складеним свідками: [PERSON] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , який мешкає за адресою: [ADDRESS] (а. с. 9). Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться у судовому порядку. Частинами 1, 2 статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Суд вважає можливим захистити право позивача шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки обраний позивачем спосіб захисту ґрунтується на законі. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими. Оскільки позивачем не заявлено вимоги про стягнення судового збору з відповідача на її користь, питання про стягнення судового збору судом не вирішується.

Outcome: approved