Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом, в якому просить розірвати шлюб між нею та відповідачем та стягувати з нього щомісячно аліменти на утримання неповнолітнього сина. Позов обґрунтований тим, що 29.09.2016 року сторони уклали шлюб, який зареєстрували у Бершадському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану. 27.06.2013 року у них народився син [PERSON], який на даний час проживає з матір'ю. Подружнє життя у сторін не склалось, так як вони різні за характером та звичками люди. Відповідач почав вчиняти домашнє насильство як психологічного, так і фізичного характеру що стало причиною того, що близько трьох місяців подружжя не проживає однією сім'єю. Відповідач працездатний, і як, відомо позивачці працевлаштований, однак у добровільному порядку сторони не можуть дійти згоди з приводу утримання дитини. Дана позовна заява надійшла до суду 22.10.2018 року та відповідно до автоматизованої системи документообігу була передана для розгляду судді Хмель Р.В. 23.10.2018 року було направлено запит на уточнення місця реєстрації відповідача, відповідь на який надійшла до суду 06.11.2018 року. Ухвалою від 07.11.2018 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 21.11.2018 року. Ухвалою від 21.11.2018 року було закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд на 05.12.2018 року. У зв'язку з неявкою відповідача та необхідністю його виклику через оголошення на офіційному веб -сайті, судовий розгляд було відкладено на 10.01.2019 року. Позивач, [PERSON], надала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, справу просила слухати у її відсутність. Відповідач, [PERSON] в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений завчасно та належним чином. Враховуючи те, що відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному судовому засіданні на підставі доказів наявних у справі. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та усі зібрані по справі докази, давши їм оцінку в сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 29.09.2016 року сторони уклали шлюб, який зареєстрували у Бершадському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис №68, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-АМ №226695. З копії свідоцтва про народження вбачається, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO]. Судом з'ясовано, що спільне життя у сторін не склалося, що призвело до припинення шлюбних відносин та окремого проживання. Спір відносно спільно нажитого майна на день звернення до суду відсутній. Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно з ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється в наслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 109 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. В розумінні ст. 56 СК України, ніхто не може бути примушений до збереження шлюбних відносин. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Ч. 1, 2 ст. 182 цього ж кодексу говорить про те, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Ч.3 ст. 180 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки у позивачки відсутнє бажання проживати однією сім'єю, вона наполягає на розірванні шлюбу, а тому подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін, що має істотне значення. Крім того, зі змісту позову вбачається, що у сторін відсутній спір з приводу поділу спільного майна подружжя. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved