Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначено, що відповідно до договору купівлі-продажу, який укладено 26.10.2018 року та посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, позивач придбала житловий будинок [ADDRESS] . Право власності на вказаний будинок зареєстровано за позивачем 26.10.2018 року, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Відповідно до п.13 укладеного договору купівлі-продажу, продавець зобов`язувався у строк до 26 січня 2019 року зняти з реєстраційного обліку осіб, які у ньому зареєстровані, але до теперішнього часу своїх зобов`язань не виконав, оскільки за відомостями Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради у вище вказаному житловому будинку значиться зареєстрованим відповідач [PERSON] , який у житловому будинку фактично не проживає, проте, добровільно з реєстрації місця проживання за цією адресою не знімається, чим створює позивачу перешкоди у здійснені права власності, які зокрема, полягають у тому, що позивач не має можливості оформити субсидію. Відпо\-відно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджується майном на власний розсуд. При цьому згідно із ч.1 ст. 321 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, з моменту укладення договору купівлі-продажу та проведення державної реєстрації позивач є власником житлового будинку, розташованого за вищевказаною адресою, але не має змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном, оскільки у даному будинку значиться зареєстрованим відповідач, який фактично в спірному будинку не проживає. Враховуючи, що чинними законодавством України у випадку зміни власника не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які вселилися до нього зі згоди колишнього власника, позивач просить суд усунути перешкоди у здійсненні права власності, шляхом визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судове засідання не з*явилась. Про дату, час і місце судового засідання була повідомлена своєчасно та належним чином, в установленому законом порядку через свого представника. Представник позивача адвокат Кравченко О.В., яка діє на підставі ордеру на надання правової допомоги серія ЗП № 120503, в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Пояснення суду в обґрунтування позовних вимог надала аналогічні тим, що викладені у позовній заяві та зазначила, що відповідач є сторонньою особою для позивача і в будинку не проживає. Відповідач [PERSON] повторно в судове засідання не з`явився і від нього не надійшло повідомлення про причини неявки, відзив на позовну заяву він не подав. Про дату, час і місце судового засідання відповідач був повідомлений своєчасно та належним чином, в установленому законом порядку, шляхом надіслання судової повістки за адресою його зареєстрованого місця проживання у відповідності до вимог п.2 ч.7\~ст. 128 ЦПК України. Положеннями п.4 ч.8\~ст. 128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відповідно до наданої суду інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача [PERSON] , останній значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] , на яку й було надіслано судову повістку з повідомленням про дату, час і місце судового засідання, оскільки відповідач не повідомив суду іншої адреси. Конверт було повернуто на адресу суду з проставленням у поштовому повідомленні відмітки про невручення за закінченням строку зберігання. Разом з\~тим,\~відповідач повідомлявся\~своєчасно та\~належним чином,\~в установленому\~законом порядку\~про дату,\~час і\~місце судового\~засідання у\~відповідно до\~ч.11\~ст.128\~ЦПК України,\~якою передбачено,\~що відповідач,\~зареєстроване місце\~проживання(перебування),\~місцезнаходження чи\~місце роботи\~якого невідоме,\~викликаються до\~суду через\~оголошення на\~офіційному веб-сайті\~судової влади\~України,\~яке повинно\~бути розміщене\~не пізніше\~ніж за\~десять днів\~до дати\~відповідного судового\~засідання.\~З опублікуванням\~оголошення про\~виклик особа\~вважається повідомленою\~про дату,\~час і\~місце розгляду\~справи.\~Оголошення про\~виклик до\~суду відповідача\~було опубліковано\~на офіційному\~веб-сайті\~судової влади\~26\~квітня 2019\~року про\~явку в\~судове засідання,\~призначене на\~17.05.2019\~року. Але, незважаючи на всі передбачені законом заходи щодо повідомлення відповідача про дату, час і місце судового засідання, відповідач до суду повторно не з`явився по невідомим причинам, відзиву на позовну заяву не подав, будь-яких заяв та клопотань від нього не надходило. З урахуванням викладеного, суд, відповідно до положень ст.280 ЦПК України, дійшов до висновку про можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого представник позивача не заперечувала. Суд, заслухавши пояснення представника позивача адвоката Кравченко О.В., дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України). Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від інших осіб. Відповідно до вимог ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку) квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 26.10.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Пянтковською О.Г., [PERSON] (продавець) продав та передав у власність, а [PERSON] (покупець) придбала та прийняла у власність належний продавцю житловий будинок [ADDRESS] і сплатила за неї визначену за домовленістю сторін грошову суму. Відповідно до пункту 13 вказаного договору, продавець зобов`язується в строк до 26 січня 2019 року зняти з реєстраційного обліку в зазначеному вище будинку, що відчужується осіб, які в ньому зареєстровані та мешкають(а.с.5-6). Право власності на вище вказаний житловий будинок зареєстровано за позивачем [PERSON] в установленому законом порядку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності(а.с.7). Таким чином, на підставі наданих позивачем належних та допустимих доказів судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Положеннями п.1 ч.1 ст. 346 ЦК України передбачено, що право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Таким чином, право власності [PERSON] на вищевказаний житловий будинок припинилося внаслідок його відчуження. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач [PERSON] після укладання договору купівлі-продажу не є ані власником, ані співвласником спірного житлового будинку, договір найму житла з ним не укладався і він не є членом сім`ї нового власника будинку позивача [PERSON] .. З відповіді Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради вбачається, що відповідач [PERSON] з 04.09.1990 року до теперішнього часу значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] (а.с.14). Отже, судом встановлено, що колишній власник спірного житлового будинку [PERSON] розпорядився належним йому на праві власності житловим будинком [ADDRESS] , шляхом його продажу позивачці [PERSON] і остання на час виникнення спору є власником цього спірної житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу, який є чинним, так як до теперішнього періоду часу не був визнаний недійсним. Відповідно до ч.2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є членом сім`ї колишнього власника спірного будинку [PERSON] , право власності якого на спірний будинок припинилось у зв`язку із відчуження власником свого майна. У той самий час відповідач [PERSON] не є ані власником, ані співвласником спірного житлового будинку, договір найму житла з ним не укладався і він не є членом сім`ї нового власника житлового будинку позивача [PERSON] .. Згідно ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК УРСР з урахуванням положень ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права власності на це майно. Отже, право члена сім`ї власника житлового будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Так як житлові права членів сім`ї є похідними від прав самого власника цього житла, то припинення права власності особи на житловий будинок припиняє право членів її сім`ї на користування цим будинком. Враховуючи, що колишній власник спірного житлового будинку [PERSON] на власний розсуд розпорядився своєю власністю, шляхом укладання договору купівлі-продажу, його право власності на належний йому раніше спірний житловий будинок припинилось, а разом з ним припинилося і право на володіння та користування житловим приміщенням у спірному житловому будинку як ним самим, так і членів його сім`ї, у тому числі і відповідача [PERSON] .. Передбачаючи право власника житлового будинку на відчуження об`єкту власності у виді нерухомого майна, закон не передбачив при цьому можливості збереження права користування цим житлом колишнім власником або членами його сім`ї. За таких обставин, суд приходить до переконання про можливість задоволення позову в частині усунення перешкод у здійснені позивачем [PERSON] права власності на спірний житловий будинок, шляхом визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, оскільки як зазначалося вище, виникнення права членів сім`ї власника житлового будинку на користування ним та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника права власності на цей будинок, а отже, припинення права власності колишнього власника [PERSON] на спірний житловий будинок, припинило право відповідача [PERSON] , як колишнього члена сім`ї колишнього власника будинку, на користування цим житлом, оскільки передбачаючи право власника житлового будинку на відчуження цього об`єкту, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім`ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку. За таких обставин, суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та законними, а тому їх слід задовольнити та усунути перешкоди у здійсненні позивачем [PERSON] права власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , шляхом визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням в зазначеному будинку. Разом з тим, при вирішенні спору по суті суд враховує вимоги ст.ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.\~\~Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач жодного разу в судове засідання не з`явився, не скористався своїми процесуальними правами учасника справи, не надав відзиву на позов та не надав суду жодних доказів, якщо у нього такі малися, що спростовують доводи позивача і надані нею докази в обґрунтування позовних вимог.

Outcome: approved