Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соколов О.Є., ЖБК «Автотранспортник-4» про визнання права власності в порядку спадкування. Позивач позовну заяву мотивує тим, що [INFO] помер батько [PERSON] після смерті якого відкрилася спадщина на квартиру [ADDRESS] . [PERSON] набув право власності на вказану квартиру шляхом виплати пайових внесків та була проведена реєстрація права власності на вказану квартиру. Спадкоємцями 1 черги після смерті [PERSON] є дві особи: позивач та відповідач [PERSON] . Відповідач [PERSON] не є спадкоємицею після смерті [PERSON] , оскільки останні розлучилися. Пайовий внесок на спірну квартиру було внесено батьками за спільні кошти подружжя, а відтак позивач визнає, що половина квартири належить [PERSON] , а спадщина відкрилася на половину вказаної квартири. Приватний нотаріус Соколов О.Є. виніс постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] у зв`язку із тим, що не було надано оригіналу документу, що підтверджує право власності на квартиру або державну реєстрацію права власності на таке майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Отримати вказані документи не виявляється можливим у ЖБК «Автотранспортник-4». На підставі викладеного, позивач просить визнати за позивачем [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] на ј частину квартири [ADDRESS] , загальна площа 75,1 кв.м., житлова площа 42,2 кв.м. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 19.10.2020 року відкрито загальне позовне провадження та призначене підготовче судове засідання. Сторона відповідача [PERSON] ознайомившись із первісним позовом, погоджується із викладеними обставинами та вважає, що у судовому захисту підлягають майнові права [PERSON] , у зв`язку із чим подано зустрічний позов. Зустрічну позовну заяву обґрунтовує тим, що позивач за зустрічним позовом є донькою [PERSON] та [PERSON] , які перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.07.1980 р. по 28.03.2006 р. [PERSON] з травня 1986 року був членом ЖБК «Автотранспортник-4» під час шлюбу, за спільні кошти подружжя Малих було придбано квартиру [ADDRESS] . Оскільки [PERSON] був членом кооперативу, то саме на його ім`я було здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру. Мати після розлучення з батьком продовжувала спільно користуватися квартирою, проживали та утримували спільно. [INFO] батько [PERSON] помер, заповіт померлий на складав, відкрилася спадщина на майно померлого. 08.12.2020 року нотаріус Соколов О.Є. виніс постанову, якою відмовив позивачу за зустрічним позовом у задоволенні заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті батька до надання оригіналу правовстановлюючого документа на квартиру, про що виніс постанову. Оригінал правовстановлюючого документу загублено, але є його належним чином посвідчена копія, яка отримана у встановленому законом порядку. На підставі викладеного [PERSON] просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] на ј частину квартири [ADDRESS] . В судовому засіданні 22.02.2021 року було прийнято зустрічну позовну заяву, закінчено підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті, про що постановлена ухвала Деснянського районного суду м. Києва із занесенням до протоколу судового засідання. Позивач [PERSON] та представник позивача в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином. На адресу Деснянського районного суду м. Києва від вказаних осіб надішли заяви про розгляд справи за їх відсутності та задовольнити позовну заяву у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлена належним чином. На адресу Деснянського районного суду м. Києва надійшла заява про розгляд справи у її відсутності. Від представника [PERSON] - адвоката Мішутушкіна О.В. надійшла заява про розгляд справи без його участі. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ЖБК «Автотранспортник-4» в судове засіданні не з`явився, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соколов О.Є. в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином. На адресу суду надійшли завірені належним чином матеріали спадкової справи після померлого [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] народилася [INFO] , батьками якої є [PERSON] та [PERSON] (а.с.50). З копії свідоцтва про одруження від 11.08.2001 року вбачається, що після реєстрації шлюбу [PERSON] набула прізвище [PERSON] (а.с.51). З письмових матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 04.07.1980 р. по 28.03.2006 р. (а.с. 52). З копії свідоцтва про смерть вбачається, що [PERSON] помер у віці 66 років - [INFO] . Згідно до копії спадкової справи № 2/2020 щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , із заявами про прийняття спадщини звернулась позивач [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Соколова О.Є. від 28.08.2020 року відмовлено [PERSON] у задоволенні її заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті її батька до надання оригіналу документу, що підтверджує право власності на таке майно або держану реєстрацію права власності на таке майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Соколова О.Є. від 08.12.2020 року відмовлено [PERSON] у задоволенні її заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті її батька до надання оригіналу документу, що підтверджує право власності на таке майно або держану реєстрацію права власності на таке майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 18.08.2020 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соколов О.Є. виніс постанову про відмову [PERSON] у задоволенні заяви про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті другого з подружжя до надання документу, що підтверджує право власності на таке майно або державну реєстрацію права власності на таке майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відповідно до довідки Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 17.03.2020 року, квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] на підставі довідки ЖБК «Автотранспортник-4» № 109/1 від 20.01.1993 року народження, зареєстрованого в Бюро 22.01.1993 року, за реєстровим № 724. Письмові матеріали справи містять копію довідки виданої ЖБК «Автотранспортник-4» від 20.01.1993 року № 109/1 на підставі якої проведена реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до вказаної довідки [PERSON] у вересні 1993 року повністю вніс пайові внески за квартиру [ADDRESS] . З письмових матеріалів справи вбачається, що Голова правління ЖБК «Автотранспортник-4» К.С. Галацевич повідомила, про неможливість підтвердити чи спростувати будь-які запити щодо інформації власників та мешканців квартир, оскільки колишня голова правління Кооперативу [PERSON] не передала актом передачі новообраному правлінню кооперативу жодної документації, в тому числі ордерів та картотеки мешканців. 03.02.2020 року керівництвом Кооперативу була подана колективна заява до Деснянського Управління поліції ГУНП у м. Києві про вчинення кримінального правопорушення [PERSON] , а саме незаконне, умисне привласнення, приховування, використання та можливе знищення з особистих корисливих чи інших мотивів установчих документів, печатки, штампа, ключів від приміщень, майна, іншої документації ЖБК «Автотранспортник-4». Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Положенням ст.. 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. У п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. У відповідності до ч.7 ст.81 ЦПК України суд позбавлений можливості самостійно збирати докази. Суд визначив, що предметом позову у даній справі є вимога позивача до відповідача про визнання права власності на об`єкт нерухомого майна з підстав втрати останнім правовстановлюючих документів на такий об`єкт, що в тому числі унеможливлює оформлення спадщини. Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес. А у разі втрати правовстановлюючого документа позивач звертається до суду, як правило, у зв`язку з неможливістю реалізації ним свого права власності Стаття 1297 ЦК України встановлює обов`язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. А відповідно до п. 4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право власності на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного суду № 7 від 30.05.2008 про «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що «Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження». Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна. Відповідно до п.9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили. Відповідно ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Стаття 1222 Цивільного кодексу України передбачає, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 549 цього Кодексу спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно ст. 1223 Цивільного кодексу України, право на спадкування мають особи визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 1258 Цивільного кодексу України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до статті 1261 Цивільного кодексу України, до першої черги спадкоємців за законом належать діти спадкодавця, у тому числі народжені після його смерті, другий з подружжя, який пережив спадкодавця, а також батьки спадкодавця. Згідно із статтею 1220 Цивільного кодексу України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам, суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS] набута у період зареєстрованого шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , до складу спадщини входить частка спірної квартири - Ѕ, яка належала померлому [PERSON] , позивач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом у встановлений законом строк звернулися із заявами про прийняття спадщини після померлого батька, але у зв`язку з тим, що право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не зареєстровано, оригінал довідки втрачений, позивачі за первісним та зустрічним позовами не можуть оформити на це майно право власності, що унеможливлює в повній мірі володіти та користуватись ним, а також виходячи з положень ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», за яким рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно є правовстановлюючим документом, що підтверджує право власності на вказане майно. Крім того, позивачі в іншій спосіб, крім як звернутися з позовом до суду про визнання права власності в порядку спадкування, захистити своє порушене право не можуть, враховуючи те, що до суду не надійшло доказів на спростування викладених в первісному та зустрічному позові обставин, суд вважає, що позовні вимоги про визнання за позивачами права власності на спадкове майно ґрунтуються на чинному законодавстві, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. На підстав викладеного,

Outcome: approved