Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошової компенсації за користування частиною квартири, встановлення сервітуту, стягнення грошових коштів, посилаючись на те, що 20 березня 2014 року [PERSON] та [PERSON] набули право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS]. Оскільки з грудня 2013 року [PERSON] фактично припинила шлюбні відносини з [PERSON], то з цього часу він не проживав за адресою: [INFO]. 11 березня 2014 року було зареєстровано право власності на спірну квартиру. З цього часу [PERSON], як співвласниця, не може користуватися своєю частиною власності у спірній квартирі. [PERSON] відмовляється пускати [PERSON] до спірної квартири та не надає ключів від квартири. В січні 2015 року [PERSON] намагалася попасти до спірної квартири та отримати ключі, в результаті чого вона та її батько отримали тілесні ушкодження, які були нанесені [PERSON] та його друзями. На даний час до спірної квартири позивачка попасти не може. Оскільки вона є співвласником спірної квартири, то має право та зобовязання контролювати стан спірної квартири. Таким чином, [PERSON] фактично здійснює [PERSON] перешкоди у користуванні її власністю. Спірна квартира є однокімнатною, можливість розділити спірне майно в натурі або виділити частку із спільного майна, або встановити порядок користування відсутні. Плата за користування квартир в с. Чайки по вул. Лобановського складає 6000 грн. в місяць. [PERSON] проживає в спірній квартирі та одноособово користується спірною квартирою. [PERSON] вважає, що відповідно до законодавства України вона має право на компенсацію за користування [PERSON] її частиною спірної квартири. Розмір компенсації повинен відповідати розміру її частки у власності спірної квартири. Розмір щомісячної компенсації за користування її частиною квартири складає 3000 грн. Таким чином, [PERSON] повинен сплачувати [PERSON] щомісячно за користування ? частиною спірної квартири 3000 грн. [PERSON] користується ? частиною спірної квартири з 20 березня 2014 року, станом на 20 червня 2015 року строк користування складає 15 місяців. [PERSON] продовжуватиме користуватися власністю1/2 частини квартири [PERSON]. [PERSON] стверджувала, що фактично між нею та [PERSON] був встановлений сервітут без визначення строку. Зазначений сервітут полягав в користуванні її частки у спільному майні для проживання без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном. Позивачка вважає, що розмір такої плати повинен відповідати розміру плати за користування таким нерухомим майном, тобто 3000 гривень в місяць, тобто [PERSON] повинен сплачувати [PERSON] за користування сервітутом 3000 грн. щомісячно. Враховуючи викладене, позивач [PERSON] просила зобовязати [PERSON] не чинити перешкод в користуванні квартирою № 118 в будинку № 29 по вулиці Лобановського в с. Чайки, Києво-Святошинського району, Київської області, зобовязати [PERSON] передати їй ключі від квартири [ADDRESS], стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію за користування її часткою в квартирі [ADDRESS] в розмірі 45000 гривень, встановити сервітут для [PERSON] у вигляді права на користування ? частиною квартири [ADDRESS], встановити плату за користування сервітутом в розмірі 3000 гривень в місяць та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] щомісячно 3000 гривень з дня набрання законної сили рішення і до припинення сервітуту. [PERSON] неодноразово подавала заяву про зміну предмету позову, остаточну редакцію якої, поданої 20 червня 2017 року, мотивувала тим, що відповідно до законодавства України [PERSON] має право на компенсацію (збитків) за час, коли [PERSON] користувався частиною квартири, яка перебуває у власності [PERSON] Відповідно до цивільного законодавства України користування чужим майном є платним. Оскільки на даний час будь-яких правочинів щодо врегулювання оплати за користування [PERSON] чужим майном майном, яке належить [PERSON], не було укладено, то таким чином [PERSON] зобовязаний компенсувати такі збитки. Розмір цієї компенсації повинен відповідати вартості оренди (права користування) даної квартири. Незалежним оцінювачем була визначена вартість оренди 1 кв.м. за місяць в 2014 році в розмірі 105 грн. 61. коп.; в 2015 році 112 грн. 89 коп.; в 2016 році 130 грн. 34 коп.; в 2017 році 153 грн. 85 коп. [PERSON] посилалась на те, що відповідно до цивільного законодавства України дана компенсація є збитками для [PERSON] Збитки повинні бути відшкодовані в повному обсязі. Розмір збитків, що підлягає компенсації, визначається вартістю втраченого майна на день розгляду справи. Майном є речові права. Право користування є речовим правом. Оскільки компенсація визначається в грошовому еквіваленті, то реальна вартість права користування на день розгляду повинна бути скоригована на індекс інфляції. [PERSON] користується ? частиною квартири з 11 березня 2014 року. Таким чином, станом на 19 червня 2017 року строк протиправного користування складає 1197 календарних днів. Розмір компенсації, яку повинен сплатити [PERSON] на користь [PERSON], складає 142 486 грн. 07 коп.. [PERSON] продовжує користуватися частиною квартири, яка є власністю [PERSON]. Позивач [PERSON] вважала, що фактично між нею та відповідачем склалися відносини, що випливають з користування чужим майном (сервітут) без визначення строку. Зазначений сервітут полягає в користуванні частиною квартири, що відповідає частці, яка належить [PERSON], в розмірі ?, для проживання без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном. Позивач [PERSON] вважала, що розмір такої плати повинен відповідати розміру плати за користування таким нерухомим майном, тобто вартість права користування частиною квартири, яка є власністю [PERSON], складає 3500 грн. 09 коп. в місяць. Таким чином, [PERSON] повинен сплачувати [PERSON] за користування сервітутом 3500 грн. 09 коп. в місяць. [PERSON] відмовляється укладати з [PERSON] договір сервітуту. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] просила стягнути з [PERSON] на її користь компенсацію за користування її частиною квартири [ADDRESS] в розмірі 142 486 грн. 07 коп., встановити сервітут для [PERSON] у вигляді права користування (проживання) ? частиною квартири [ADDRESS] без визначення строку та платою в розмірі 3500 грн. 09 коп. в місяць, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] щомісячно по 3500 грн. 09 коп. на майбутній період з дня набрання законної сили рішенням до припинення сервітуту. 25 вересня 2017 року представником позивача [PERSON] в судовому засіданні була подана заява про збільшення розміру позовних вимог, в якій він зазначав, що розрахунок компенсації за користування [PERSON] частиною квартири [PERSON] був проведений станом на 19 червня 2017 року. Пройшов значний проміжок часу, тому позивач збільшує розмір позовних вимог на суму компенсації за період з 20 червня по 25 вересня 2017 року. [PERSON] користується ? частиною квартири з 11 березня 2014 року по 25 вересня 2017 року. Загальний строк користування складає 1295 календарних днів. Розмір компенсації, яку повинен сплатити [PERSON] за користування частиною квартири, яка належить [PERSON], складає суму вартості користування ? частини квартири з індексом інфляції. Сума компенсації складає 157 892 грн. 10 коп.. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] просила стягнути з [PERSON] на її користь компенсацію за користування [PERSON] її частиною квартири [ADDRESS] в розмірі 157 892 грн. 10 коп.. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав і просив його задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] заперечував проти позову і просив відмовити у його задоволенні. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участи у справі, зясувавши дійсні обставини та давши оцінку зібраним в справі доказам, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20 березня 2014 року, індексний номер 19291348 квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON], що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20 березня 2014 року. Згідно з копією технічного паспорту на квартиру № 118 у житловому будинку № 29 по вулиці Лобановського, с. Чайки, Києво-Святошинського району, Київської області від 25 березня 2013 року, дана квартира розташована на 11 поверсі 12 поверхового будинку та складається з однієї кімнати, житловою площею 16,7 кв.м., загальною площею 45,5 кв.м. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 січня 2015 року в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна і визнання майна об»єктом права особистої власності одного з подружжя, за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна і визнання права власності на квартиру та стягнення грошової компенсації відмовлено у задоволенні позову [PERSON] і зустрічного позову [PERSON]. Рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області від 19 березня 2015 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 січня 2015 року в частині відмови в задоволенні зустрічного позову скасовано і ухвалено нове рішення. Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна і визнання права власності на квартиру та стягнення грошової компенсації задоволено частково. Визнано за [PERSON] і [PERSON] право спільної часткової власності на квартиру № 118, що знаходиться за адресою: Києво-Святошинський район, с. Чайки, вул. Лобановського, 29, визнавши, що частка кожного із них у праві спільної часткової власності становить ? частини. В іншій частині рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 січня 2015 року залишено без змін. Відповідно до висновку № 8807 судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи по цивільній справі № 369/7508/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою, стягнення грошової компенсації, встановлення сервітуту, встановлення плати за користування сервітутом, складеного 19 травня 2017 року судовим експертом Незалежного інституту судових експертиз, експерту необхідно було визначити чи є технічна можливість відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва виділити частку з обєкту нерухомого майна-квартири № 118 в будинку № 29 по вул. Валерія Лобановського в с. Чайки, Києво-Святошинського району, Київської області, відповідно до частки [PERSON] в розмірі ?. Згідно копії технічного паспорту, досліджувана квартира розташована на 11-му поверсі 12-ти поверхового житлового будинку. До складу квартири входять наступні приміщення: передпокій площею 3.2 кв.м; житлова кімната площею 16,7 кв.м.; коридор площею 7,3 кв.м.; коридор площею 2,3 кв.м; кухня площею 9,2 кв.м; санвузол площею 4,5 кв.м; лоджія площею 4,5 (2,3) кв.м. Загальна площа квартири становить 45,5 кв.м. Отже, таке розташування і обємно-планувальне рішення квартири робить неможливим її розподіл в натурі. Таким чином, технічна можливість розподілити досліджувану квартиру в натурі відсутня. У Висновку будівельно технічної експертизи вказано, що технічна можливість виділити частку з квартири [ADDRESS] відсутня. Також експерту необхідно було визначити, чи є технічна можливість відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва встановити порядок користування спільним нерухомим майном-квартири № 118 в будинку № 29 по вул. Валерія Лобановського в с. Чайки, Києво-Святошинського району, Київської області, відповідно до частки [PERSON] в розмірі ?. Порядок користування, на відміну від виділу в натурі, являє собою виділення кожному із співвласників ізольованої частини приміщень будинку (квартири), при цьому інші приміщення залишаються у спільному користуванні. В даному випадку, квартира є однокімнатною, тобто наявне лише одне ізольоване житлове приміщення. Таким чином, виділити кожному із двох співвласників ізольоване житлове приміщення неможливо. У Висновку будівельно-технічної експертизи експертом вказано, що технічна можливість встановити порядок користування квартирою № 118 в будинку № 29 по вул. Валерія Лобановського в с. Чайки, Києво-Святошинського району, Київської області відсутня. Отже, встановити порядок користування квартирою, в даному випадку, неможливо. Щодо оціночно-будівельної експертизи, експерту необхідно визначити ринкову вартість права користування 1 кв.м. нерухомого майна квартири в с. Чайки, Києво-Святошинського району, Київської області в день і в Києво-Святошинському районі Київської області в день. Питання про визначення ринкової вартості права користування не відносяться до питань, що вирішуються оціночно-будівельною експертизою, а отже виходять за межі компетенції експерта. У висновку експерт зазначив, що технічна можливість виділити частку з квартири [ADDRESS] відсутня; технічна можливість встановити порядок користування квартирою № 118 в будинку № 29 по вул. Валерія Лобановського в с. Чайки, Києво-Святошинського району, Київської області відсутня; питання про визначення ринкової вартості права користування не відносяться до питань, що вирішуються оціночно-будівельною експертизою і виходять за межі компетенції експерта. 06 вересня 2016 року [PERSON] звернулась з листом до [PERSON] про купівлю його ? частини квартири [ADDRESS]. 12 липня 2016 року [PERSON] своєю відповіддю на пропозицію [PERSON] відмовився від її пропозиції продажу та відмовився від укладення сервітуту. Як вбачається з матеріалів справи, 19 червня 2017 року було складено звіт про оцінку майна. Обєктом оцінки була однокімнатна квартира, загальною площею 45,50 кв.м., житловою площею 16,70 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. За результатами досліджень встановлено: вартість оренди 1 кв.м. за місяць у 2014 році в розмірі 105 грн. 61. коп..; в 2015 році 112 грн. 89 коп.; в 2016 році 130 грн. 34 коп.; в 2017 році 153 грн. 85 коп. Вартість оренди за місяць: у 2014 році в розмірі 4805 грн., в 2015 році 5137 грн., в 2016 році 5930, в 2017 році 7000. Строк дії даного звіту про оцінку до 19 грудня 2017 року. Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов»язків власник зобов»язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно вимог ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За правилами ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до вимог ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно вимог ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до вимог ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно вимог ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб»єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової і моральної шкоди. Відповідно до вимог ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Згідно вимог ч. ч. 1, 3 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. Відповідно до вимог ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг щодо прав користування чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов»язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не підлягає відчуженню. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно вимог ст. 404 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладення та експлуатації ліній електропередачі, зв»язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). З огляду на вищевикладене, слід зазначити, що особливістю сервітуту є те, що він чітко визначає межі використання чужого майна і мету використання. Ні межі використання чужого майна, ні мета використання не можуть бути змінені в односторонньому порядку. Обсяг користування чужим майном визначається тим юридичним актом, яким встановлюється сервітут-договором, заповітом, судовим рішенням, законом. Сервітут-це право обмеженого користування чужим майном. У зв»язку з цим слід вказати, що потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом, зокрема, користуватися житлом. Отже, підставою встановлення сервітуту є відсутність у будь-якої особи, у тому числі і у власника майна, можливості задовольнити свої потреби іншим способом як встановленням права користування чужим майном-сервітуту. Одним із способів задоволення потреби у користуванні чужим майном і є встановлення права користування чужим майном-сервітуту на користь особи, у якої ця потреба виникла. У разі недосягнення домовленості із власником нерухомого майна, особа, яка потребує встановлення сервітуту, має право вимагати його встановлення через суд. У суді вирішуються й інші спірні питання, що можуть виникати при укладенні договору про встановлення сервітуту. Якщо договором, законом, судовим рішенням встановлено оплатний сервітут, то цим самим актом визначається і розмір оплати за використання чужого майна. Особа, на користь якої встановлений оплатний сервітут, зобов»язана вносити встановлені платежі за використання чужого майна. Враховуючи викладене, слід зазначити, що вимоги позивача [PERSON] про встановлення сервітуту для [PERSON] у вигляді права користування (проживання) ? частиною квартири [ADDRESS] без визначення строку та платою в розмірі 3500 грн. 09 коп. в місяць, не можуть бути задоволені судом, оскільки сервітут встановлюється на користь особи, у якої ця потреба виникла. Суд вважає, що вимоги позивача [PERSON] про встановлення сервітуту на користь іншої особи, а саме для [PERSON] є безпідставними. Крім того, слід зауважити, що особливістю сервітуту є те, що він чітко визначає межі використання чужого майна і мету використання. В матеріалах справи відсутні докази, що був проведений в натурі поділ спірної квартири між співвласниками майна, а саме між [PERSON] і [PERSON]. В матеріалах справи лише наявна копія рішення апеляційного суду Київської області від 19 березня 2015 року, яким визнано за [PERSON] і [PERSON] право спільної часткової власності на квартиру № 118, що знаходиться за адресою: Києво-Святошинський район, с. Чайки, вул. Лобановського, 29, визнавши, що частка кожного із них у праві спільної часткової власності становить ? частини. У зв»язку з цим необгрунтованими є також і вимоги позивача [PERSON] про стягнення з [PERSON] на її користь компенсацію за користування її частиною квартири [ADDRESS] в розмірі 157892 грн. 10 коп. та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] щомісячно по 3500 грн. 09 коп. на майбутній період з дня набрання законної сили рішенням до припинення сервітуту, оскільки доводи позивача, що дана компенсація є збитками для [PERSON], і збитки повинні бути відшкодовані в повному обсязі, розмір яких підлягає компенсації, що визначається вартістю втраченого майна на день розгляду справи, не підтверджені належними і допустимими доказами у справі. В обгрунтування заявлених позовних вимог позивач [PERSON] вказувала, що з вона, як співвласниця, не може користуватися своєю частиною власності у спірній квартирі. [PERSON] відмовляється пускати її до квартири та не надає ключів від квартири. В січні 2015 року вона намагалася попасти до спірної квартири та отримати ключі, в результаті чого вона та її батько отримали тілесні ушкодження, які були нанесені [PERSON] та його друзями. На даний час до спірної квартири позивачка попасти не може. Як вказувала позивач [PERSON], [PERSON] фактично здійснює їй перешкоди у користуванні її власністю. Однак, в судовому засіданні представник відповідача [PERSON] пояснила, що відповідач [PERSON] не заперечує, щоб [PERSON] проживала у квартирі, ? частина якої належить їй на праві власності, і що у позивача [PERSON] є ключі від дверей квартири. З наданих позивачем [PERSON] висновку спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи № 193/Ж від 05 лютого 2015 року, висновку спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи № 194/ж від 05 лютого 2015 року, рішення Голосіївським районного суду м. Києва від 27 серпня 2014 року, висновку від 20 січня 2015 року дільничного інспектора Кижєво-Святошинського РВ неможливо суду дійти висновку, що [PERSON] відмовляється пускати її до квартири, не надає ключів від квартири і фактично здійснює їй перешкоди у користуванні її власністю. Вказані доводи позивача спростовуються встановленими обставинами відповідно до наданого ж позивачкою [PERSON] висновку від 20 січня 2015 року дільничного інспектора Києво-Святошинського РВ, в якому зазначено, що, як вказала в поясненнях [PERSON], дійсно 17 січня 2015 року разом з батьком вона приїхала до місця свого попереднього проживання та на грунті неприязних відносин виник конфлікт з колишнім чоловіком, після його вона забрала ключі від квартири та поїхала в м. Київ. Відповідно до вимог ст. ст. 57-59 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позивач [PERSON] в позовній заяві і представник позивача в судовому засіданні не надали суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували заявлені позовні вимоги. За таких обставин суд відмовляє у задоволенні позову.

Outcome: dismissed