Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа орган опіки та піклування Старобільської районної державної адміністраціїпро відібрання малолітніх дітей. В обґрунтування свого позову [PERSON] посилається на те, що вона і відповідач [PERSON], до недавнього часу проживали разом за адресою: [ADDRESS]. Через погіршення стосунків вони з відповідачем з 2014 року не проживали як подружжя однією сім'єю, а тільки ділили помешкання. Разом із ними проживали і їхні малолітні діти: донька [PERSON], [INFO] року народження та син [PERSON], [INFO] року народження. 20 квітня 2015 року рішенням Старобільського районного суду Луганської області шлюб між ними було розірвано. На розірвання шлюбу відповідач [PERSON], не з'являвся. Після погіршення стосунків у 2014 році, вони з відповідачем [PERSON] вирішили, що вона разом із дітьми будемо проживати за адресою: [ADDRESS]. Таким чином між ними був укладений договір про визначення місця проживання дітей. А оскільки законодавець не передбачив конкретну форму цього договору, то виходячи із цього слід вважати, що він може бути усним або письмовим і не обов'язково нотаріально посвідченим. Якщо такий договір учиняється вільно, то він повинен виконуватися також вільно, без примусу спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, не може суперечити правам та інтересам малолітніх чи неповнолітніх дітей, тобто не суперечити ст. 203 ЦК України, згідно із якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У їхньому випадку є усі ознаки правочину, який регулює правовідношення по визначенню місця проживання дитини, оскільки діти проживали разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] і відповідач [PERSON], не заявив своїх претензій по визначенню місця проживання дітей за іншою адресою, таким чином давши згоду на те, що діти проживатимуть разом з нею за вказаною адресою. На підставі ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місце знаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. У грудні 2014 року, ще до розірвання шлюбу, відповідач [PERSON], тайно від позивача взяв дітей та більш їй їх не повернув, місце знаходження дітей та відповідача [PERSON], їй невідоме. У позивача існує побоювання, що він може вивезти дітей до Російської Федерації на постійне місце проживання оскільки, як їй відомо, він отримав вид на проживання у цій державі. Це є неможливим, оскільки діти проживаючи з позивачем, одержували найкраще виховання, утримання. Крім цього, діти до визначеного часу більше потребують догляду матері, ніж батька. Крім цього, вона своєї згоди на зміну місця проживання дітей не давала, хоча відповідач повинен був у неї запитати про це. Способи самочинної зміни місця проживання можуть бути різними, це викрадення дитини з навчального закладу, лікарні, школи, місця відпочинку, або одержання дитини для побачень за домовленістю або за рішенням суду та неповернення другому з батьків після відпочинку з дитиною в санаторії, на прогулянці, під час побачення у школі, діда, баби тощо. Позивач [PERSON] неодноразово зверталася до відповідача із проханням повернути дітей, однак він ігнорує її звернення до нього. В органах МВС їй відповіли, що дане питання не відноситься до їхньої компетенції, тому вона була вимушена звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. В судовому засіданні представник позивача [PERSON]. підтримав позовні вимоги позивача [PERSON] в повному обсязі та просив суд відібрати малолітніх дітей: доньку [PERSON], [INFO] року народження та сина [PERSON], [INFO] року народження у відповідача [PERSON], який зареєстрований за адресою: [ADDRESS], та передати їх позивачу [PERSON], допустивши негайне виконання рішення суду у частині відібрання її малолітніх дітей, а також стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача сплачений нею судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON]. позовні вимоги позивача не визнала в повному обсязі, вважала позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. 3 позивачкою [PERSON], відповідач перебував в зареєстрованому шлю6і від якого мають двох малолітніх дітей. Стосунки з позивачкою не склались, оскільки [PERSON] вела аморальний образ життя, зловживала спиртними напоями, зраджувала йому, декілька разів намагалась лікуватись, але все даремно. Тому вони розірвали стосунки i 03 березня 2014 року він проживає i працює в м. Геленджик РФ. Діти спочатку проживали з позивачкою, вони домовились, що він буде допомагати матеріально, але в травні 2014 року [PERSON] зі своїм співмешканцем виїхала в Крим i діти залишились з його бабусею та її батьками. Після того, як позивачка повернулась з Криму вона вела невпорядковане життя, постійно була в нетверезому стані, по декілька днів не з'являлась додому, а коли з'явилась влаштовувала скандали, дітям уваги не приділяла i не займалась їх вихованням. Після того, як я дізнався в яких умовах живуть його діти, він вирішив їх забрати, ствердження позивача про те, що відповідач таємно викрав дітей є безпідставні, оскільки батьківських прав його ніхто не позбавляв i він так само має право на виховання дітей як i позивач. В своєму позові позивач вказала, що місце знаходження його та дітей їй невідоме, при цьому вказує, що неодноразово зверталась до нього з проханням повернути дітей. Позивач добре знала де він з дітьми знаходиться i її це влаштовувало, іноді вона намагалась спілкуватися з дітьми по скапу, але при цьому постійно в нетверезому стані i зі скандалами, після чого він в вимушений змінити скап, щоб не травмувати психічний стан дітей, оскільки вони більше всього бояться, що їх повернуть матері. Ствердження позивача про те, що вони укладали договір про те, де будуть проживати діти є безпідставними, оскільки ніяких договорів вони не укладали, i позивачка за вказаного адресою також не проживає. 03 березня 2014 року він зареєстрований i проживає в Російській Федерації, в [ADDRESS]. На теперішній час він офіційно працевлаштований, має офіційний дохід, має цивільну дружину, з якою наприкінці серпня має намір одружитись i яку діти називають мамою. В судовому засіданні представник третьої особи органу опіки та піклування Старобільської районної державної адміністрації Рєзніченко В.Ю. вважала позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають повному задоволенню. Вважала, що діти повинні проживати з матір'ю. Суд, вислухавши сторони, думку прокурора, який вважав, що немає підстав для задоволення позову, дослідивши докази по справі, вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 квітня 2008 року по 20 квітня 2015 року. Від даного шлюбу сторони мають дітей: доньку [PERSON], [INFO] року народження та сина [PERSON], [INFO] року народження (а.с. 6,7). Згідно рішення Старобільського районного суду Луганської області про розірвання шлюбу від 20 квітня 2015 року, місце проживання дітей та порядок участі батька у вихованні дітей, не встановлювалось (а.с. 8). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Позивач [PERSON] до органів опіки та піклування Старобільської районної державної адміністрації з заявою про встановлення місця проживання малолітніх дітей не зверталась. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. В судовому засіданні встановлено, що малолітні діти з грудня 2014 року проживають з відповідачем [PERSON] за адресою: РФ, [ADDRESS]. У відповідності до абз. 1 ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Позивачем [PERSON] вимог щодо визначення місця проживання дітей, не заявлялось. Згідно ч. 1 ст. 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Таким чином, так як місце проживання дітей до цього часу не встановлено, ані у відповідності до діючого законодавства за згодою батьків, ані набравши чинності рішенням суду, то суд приходить до висновку, що діти знаходяться разом з батьком на законних підставах, а тому в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed