Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про визначення порядку користування жилим приміщенням з тих підстав, що вона з народження зареєстрована та проживала в [ADDRESS] , але відповідачі чинять їй перешкоди в користуванні житловим приміщенням, у зв'язку з чим просить виділити їй у користування з малолітніми доньками [PERSON],[INFO]. [PERSON],[INFO] житлову кімнату площею 14,8 кв.м., а нежилі та підсобні приміщення і прибудинкову територію залишити у загальному користуванні. В користуванні відповідачів залишити дві кімнати площею 9,3 кв.м., 8,2 кв.м. та передпокій площею 10,4 кв.м. Ухвалою суду від 06.04.2018 р. позовну заяву залишено без руху. 26.06.2018 р. позивачем надано уточнену позовну заяву із додатками, що є копіями документів, і які завірені підписом позивача, що є належним виконанням ухвали суду. Ухвалою суду від 24.07.2018 р. відкрито провадження у справі, та у зв'язку з її малозначністю постановлено проводити розгляд цивільної справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 09.10.2018 року відповідачами [PERSON]. [PERSON] подані відзиви на позовну заяву від 26.06.2018 року в яких зазначено про невідповідність позовної заяви вимогам ЦПК України, безпідставність позовних вимог та прохання в задоволенні позову відмовити. 23.10.2018 року позивачем [PERSON] подано відповідь на відзив. 05.11.2018 року відповідачами [PERSON], [PERSON] подано заперечення на відповідь на відзив 09.11.2018 р. [PERSON] через канцелярію суду, подано клопотання про відвід головуючому судді посилаючись на упередженість судді та не об'єктивності, яка виявляється у наданні позивачу привілеїв, що виявилися у наданні суддею можливості невідомій особі від імені позивача посвідчувати докази, що додані до позовної заяви. 19.11.2018 року суддею провадження у справі зупинено до вирішення питання щодо відводу головуючого судді у дані справі. 20.11.2018 року суддею Святошинського районного суду м.Києва Коваль О.А. заяву [PERSON] про відвід головуючого залишено без задоволення. 21.11.2018 року позивачка [PERSON] подала заяву про уточнення позовних вимог , в якій просить визначити порядок користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] , виділити їй у користування з малолітніми доньками [PERSON],[INFO]. [PERSON],[INFO] та сином [PERSON], [INFO] року народження житлову кімнату площею 8,2 кв.м., передпокій площею 10,4 кв.м. а нежилі та підсобні приміщення і прибудинкову територію залишити у загальному користуванні. В користуванні відповідачів залишити житлові кімнати площею 14,8 кв.м. , 9,3 кв.м.,кухню площею 14,0, санвузол площею 3,0 кв.м. та коридор площею 1.6 кв.м. Третя особа не скористалась своїм правом на надання заперечень по суті позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є донькою відповідача [PERSON] і проживає та є зареєстрованою з народження в будинку [ADDRESS]. Позивачка [PERSON] має трьох малолітніх дітей, [PERSON],[INFO], [PERSON],[INFO] та [PERSON],[INFO], які зареєстровані в [ADDRESS] (а.с.91,140). Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд відхиляє доводи відповідачів, викладені у відзивах, запереченнях на відповідь на відзив, щодо відсутності доказів реєстрації позивача та її дітей в житловому будинку та невідповідності вимогам ЦПК України позовної заяви, як такі, що спростовуються матеріалами справи. У відповідності до ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 24 липня 2018 року у справі №759/9647/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи: [PERSON],[PERSON], Служба у справах дітей Святошинського району м. Києва про визнання особи, такою, що втратила право користування житловим приміщенням було відмовлено в задоволенні позову. Постановою Київського апеляційного суду м.Києва від 06.11.2018 року рішення Святошинського районного суду м.Києва від 24 липня 2018 року у справі №759/9647/16-ц залишено без змін. Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 24 липня 2018 року у справі №759//9647/16-ц було встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.03.2016 р. [PERSON] є власницею 1/2 частини житлового будинку з відповідними надвірними будівлями та спорудами в [ADDRESS]. Відповідно до Довідки Форми № 3 від 21.06.2016р., сформованої Центром комунального сервісу № 70, в спірному житловому приміщенню зареєстровано чотири особи - позивачка [PERSON], відповідачка [PERSON], її малолітня дочка [PERSON] та третя особа: [PERSON] Через вкрай неприязні відносини між сторонами, конфліктні ситуації, відповідачка не має можливості проживати в спірному житловому приміщенню, що підтверджується рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 06.10.2016 р. у справі № 759/5229/16, залишеного в силі ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07.12.2016 р. та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 06.04.2017 р., яким відповідачку [PERSON] та її малолітню доньку [PERSON], 2015 р. вселено в будинок [ADDRESS]. Встановлено, що відповідно до постанови Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва ГТУЮ у м. Києві від 24.11.2017 р. виконавчий лист № 759/5229/16, виданий 18.01.2017 р. Святошинським районним судом м. Києва щодо вселення [PERSON] та її малолітньої доньки [PERSON] в житловий будинок [ADDRESS] виконано, у зв'язку з виконанням фактично та в повному обсязі рішення суду.Проте, як зазначила в судовому засіданні представник третьої особи Служби у справах дітей, яка була при виконанні вищезазначеного судового рішення щодо примусового вселення відповідачки та її малолітньої доньки [PERSON], вказане вище судове рішення фактично не було виконано через неправомірні дії з боку позивачки. Дані обставини були встановлені та враховані судом при постановленні рішення у справі №759/9647/16-ц про визнання особи, такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а отже рішення суду в цій справі є преюдиційним для даного спору. Отже, позивачка [PERSON] та її малолітня донька [PERSON], 2015 р. була вселена в будинок [ADDRESS] за рішенням суду, що набрало законної сили, є такою, що має право користування житловим будинком [ADDRESS] з власними дітьми нарівні із власником житлового будинку. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За змістом ст. 156 ЖК УРСР, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших члені» сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 16 цього Кодексу. Згідно із ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом і ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Питання про те, хто належить до членів сім'ї власника (наймача) жилого приміщення, регулюється частиною другою статті 64 ЖК УРСР. До категорії членів сім'ї власника (наймача) належать дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника (наймача) може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником (наймачем) і ведуть з ним спільне господарство. Таким чином, визначаючи коло членів сім'ї власника (наймача), вказана норма житлового законодавства України поділяє їх на дві групи: одні з них «належать» до членів сім'ї власника (наймача) , інші - «можуть бути визнані» такими. Права позивача були захищені в судовому порядку і позивача було вселено до житлового будинку, яким вона має право користуватись у повному обсязі на рівні із власником будинку та іншими членами сім'ї власника житлового будинку . Тобто, позивач є членом сім'ї власника житлового будинку, а тому конкретне житлове приміщення, яке вона має право займати, визначається власником житлового будинку , і таке право визначення конкретних приміщень для користування членами сім'ї власника житлового будинку не може бути перейняте та/або замінене судом. Згідно ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, а ч. 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, суд прийшов до висновку, що поз10овні вимоги не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed