Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача [PERSON], яким просить суд розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 19 вересня 2000 року Божиківською сільською радою Бережанського району Тернопільської області, посилаючись на те, що із відповідачем подружнє життя не склалося по причині відсутності взаєморозуміння та поваги один до одного, різних поглядів на сімейні відносини та сімейні обов?язки з ведення спільного господарства. Подружжя спільного господарства не веде, припинено сумісне проживання, а їх шлюб залишається простою формальністю. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, подала суду заяву, в якій зазначила: «У підготовче та судові засідання по цивільній справі за моїм позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу я з?явитися не можу за сімейними обставинами. Прошу такий судовий розгляд моєї справи проводити без моєї участі, позовні вимоги підтримую в повному обсязі, наполягаю на їх задоволенні, теперішнє моє прізвище на дошлюбне не змінювати, судові витрати залишити за мною і з відповідача не стягувати. Я категорично заперечую проти надання нам строку для примирення, оскільки повністю втратила почуття любові та поваги до відповідача, наш шлюб відновленим бути не може. Також прошу суд при прийнятті судових рішень у даній справі, прийняти до уваги мої посилання зазначені у позові і у цій заяві. Додатково повідомляю, що з 2000 року, фактично з часу одруження з відповідачем, він став зловживати спиртними напоями, вчиняв сварки, безпідставно обвинувачує в подружній зраді, каже, що наші спільні діти не його, по господарству не допомагає, повністю ігнорує свої обов?язки як батька та чоловіка, останні три роки між нами взагалі відсутні подружні стосунки і є лише неприязнь; наше спільне життя для мене є нестерпним. Я не бажаю бути у такому шлюбі, а оскільки шлюб є союзом добровільним і ніхто проти його волі не може бути до цього примушений, вважаю, що перебування у шлюбі із відповідачем порушить мої права, свободи та інтереси, зокрема й на можливу реалізацію в майбутньому мого права на створення нової повноцінної сім?ї». Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча був повідомленим належним чином про слухання справи, подав суду заяву, в якій вказав: «У підготовче та судові засідання по розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до мене про розірвання шлюбу я з?явитися не можу за сімейними обставинами. Прошу розгляд зазначеної справи проводити без моєї участі, позовні вимоги визнаю в повному обсязі, на розірвання шлюбу згідний. Також я не бажаю щоб нам було надано строк для примирення оскільки також не бажаю перебувати у шлюбі із позивачкою, тривалий час ми проживаємо окремо, шлюбних відносин не підтримуємо та спільного господарства не ведемо, наша сім?я дійсно розпалася і відновленою бути не може. Вважаю, що перебування у шлюбі порушить як права позивачки, так і мої на добровільність такого союзу. Я визнаю всі обставини, якими позивачка обгрунтовує заявлені вимоги, погоджуюся з ними і не заперечую». Частиною 3 ст. 211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних в суду матеріалів. Відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК України, враховуючи неявку всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Частиною 4 ст.206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийняття визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Розглянувши матеріали справи, заяву позивача та її позицію щодо вирішення справи, взявши до уваги заяву відповідача про визнання позову, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. Згідно зі ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно з ч. З ст. 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. З ст. 109 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Згідно ст. 112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено наступне: Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] уклали шлюб 19 вересня 2000 року, який зареєстрований Божиківською сільською радою Бережанського району Тернопільської області, актовий запис №06, що підтверджується оригіналом свідоцтва про шлюб. Від даного шлюбу у сторін по справі народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Відповідно до ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для цього законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Як вбачається із заяви відповідача, поданої суду, він визнає позовні вимоги повністю та не заперечує щодо їх задоволення. У суду не виникло обґрунтованого сумніву, як щодо достовірності обставин, визнаних стороною відповідача, так і щодо добровільності їх визнання і таке визнання знайшло своє відображення у заяві відповідача по суті справи. Отже, суд вважає, що вказане визнання позову не суперечить вимогам законодавства, не порушує прав та законних інтересів ні сторін по справі, ні інших осіб, а тому з вказаних підстав позовні вимоги підлягають повному задоволенню. З врахуванням обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і які фактично визнані відповідачем, судом встановлено, що сторони протягом останніх трьох років шлюбних стосунків не підтримують, втратили почуття любові і поваги один до одного, спільного господарства не ведуть, їх шлюб повністю і остаточно розпався і відновленим бути не може, перебування у шлюбі носить формальний характер, сторони обопільно не бажають перебувати у шлюбі. Відтак, суд прийшов до висновку, що сім'я сторін по справі розпалася, зберегти її неможливо, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам як позивача, так і відповідача, що має істотне значення, а тому, з огляду на засади добровільності шлюбу, позов підлягає до задоволення. На підставі наведеного,

Outcome: approved