Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя. В обґрунтування заявлених вимог вказує на те, що вона та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 02.06.1994 р. по 10.09.2019 р. Перебуваючи в шлюбі вони придбали квартиру [ADDRESS] . Вказана квартира є їх спільною сумісною власністю, проте [PERSON] є титульним власником зазначеної квартири, оскільки вказаний покупцем договору купівлі-продажу спірної квартири. Після розірвання шлюбу вони з відповідачем не можуть досягнути згоди про порядок користування спільно надбаним майном, тому просить в порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Також просить покласти на відповідача судові витрати. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28.12.2019 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, однак подала суду клопотання про розгляд справи за її відсутності, позов підтримує та просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак 10.03.2020 р. подав суду заяву в якій просить справу слухати за його відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд, у відповідності з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, постановив здійснювати розгляд справи у відсутності сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав: Згідно ч.1 ст.4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як встановлено в судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.06.1994 року який було розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10.09.2019 року. Згідно договору купівлі-продажу від 01.03.2003 року, посвідченого Маркуліною Л.О., приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу, зареєстрованим в реєстрі за №1252, [PERSON] купив у [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] квартиру [ADDRESS] , загальною площею 67,3 кв.м. Ціна продажу вчинена за 31595 грн. Відповідно до п. 12 вказаного договору купівлі-продажу від 01.03.2003 року, якщо майно придбане під час шлюбу, воно являється спільною власністю подружжя і розпорядження ним можливе лише за згоди другого з подружжя. Як вбачається з реєстраційного напису на вказаному договорі купівлі-продажу від 01.03.2003 року, Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації 04.03.2003 року за реєстровим номером 35797 зареєстровано право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Згідно технічного паспорта виготовленого 27.03.2003 року Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації, квартира [ADDRESS] має загальну площу 67,3 кв.м, житлову - 39,1 кв.м,. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч.2 ст. 60 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, окрім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя із інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (статті77,78 ЦПК України), і це є її процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України). Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2011 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно розяснень Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Згідно ст.372 ЦК України, майно що є в спільній сумісній власності, може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є в спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Верховний Суд України 04 квітня 2011 року при розгляді справи № 3-18гс11 ухвалив постанову в якій зробив такий правовий висновок: «Згідно з вимогами статті 392 цього ж Кодексу власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними». Те ж саме розтлумачено і в пункті 37 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. № 5. Тому, якщо титульним власником спільного майна є лише один співвласник (наприклад, лише на ім`я одного із подружжя у шлюбі придбано та зареєстровано земельну ділянку, житловий будинок чи автомобіль), а право власності іншого співвласника майна не підтверджене документально, або навіть не визнається чи заперечується, то на підставі норм ст.392 Цивільного кодексу України та приведеної вище правової позиції Верховного Суду України, зацікавлена особа (співвласник право власності якого не підтверджене документально) може в судовому порядку захистити своє суб`єктивно непідтверджене, невизнане, порушене чи оспорене право власності на частку в спільному майні, оскільки з певних причин (наприклад, відсутності на це згоди титульного власника) договір про визначення часток в нотаріальному порядку не завжди може бути укладений. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Аналізуючи наявні у справі докази, беручи до уваги визнання позову відповідачем, презюмуючи спільність права власності подружжя на спірне нерухоме майно, суд приходить до переконання, що квартира [ADDRESS] була придбана за час перебування сторін спору у шлюбі, а відтак є спільною сумісною власністю сторін. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання права. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, підтверджуються матеріалами справи, а тому підлягають до задоволення шляхом визнання за позивачем [PERSON] права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , в порядку поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. В силу статті 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в користь позивача 768 грн. 00 коп. судових витрат понесених на сплату судового збору. На підставі ст. ст. 60, 63, 65, 68, 69, 70, 71 Сімейного Кодексу України,

Outcome: approved