Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Зміївського районного суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Зміївська міська рада Харківської області, в якій просила суд визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. В обгрунтування позову зазначила, що вона є власницею житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , який належить їй на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу від 27.03.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Гаврильєвим В.І. за реєстровим № 751. У вказаному житловому будинку постійно проживають і зареєстровані: - [PERSON] , [INFO] ; - [PERSON] , [INFO] ; - [PERSON] , [INFO] ; - [PERSON] , [INFO] ; - [PERSON] , [INFO] . Крім вище вказаних членів сім`ї позивачки, у вище вказаному будинку, зареєстровані відповідачі: - [PERSON] , [INFO] ; - [PERSON] , [INFO] ; - [PERSON] , [INFO] ; - [PERSON] , [INFO] , які, як зазначено в позовній заяві, не є членами сім`ї позивачки, а були лише її знайомими, яким вона дозволила деякий час проживати в своєму будинку, оскільки в них не було іншого місця для проживання. З липня 2020 року, тобто більше ніж 6 (шість) місяців, відповідачі у будинку не проживають, свої особисті речі не зберігають, добровільно зніматися з реєстрації в будинку не бажають, а факт їх реєстрації в будинку не надає можливості позивачці оформити субсидію на будинок, зменшити витрати на комунальні послуги, в зв`язку з чим, посилаючись на ст.ст.71,72, 136 Житлового кодексу УРСР, ст.. 321, 391 ЦК України, просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] (а.с.1-2) Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 09.02.2021 року відкрито провадження в цивільній справі та призначено судовий розгляд в порядку спрощеного позовного провадження. (а.с.20) В судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час і місце судового розгляду повідомлялись належним чином. Позивач [PERSON] надала до суду письмову заяву, в якій просила розглянути справу по суті без її участі та наполягала на задоволенні позову,не заперечувала проти ухвалення заочного рішення по справі (а.с.45, 53). Представник ІІІ особи - Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області подав до суду письмову заяву, в якій просить розглянути справу по суті за відсутності представника за наявними матеріалами справи (а.с. 22-23, 46) Відповідачі - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про дату, час та місце судового розгляду неодноразово повідомлялися судом належним чином, в тому числі шляхом оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України, повторно в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи чи відзиву на позов не подавали (а.с.26-39, 42-44, 47-52). Узв`язку з неподанням відповідачами відзиву на позовну заяву, суд вирішує спір згідно положень ч.8 статті 178 ЦПК України за матеріалами, наявними в цивільній справі. При цьому, судом враховується, що в силу вимог ч.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Зважаючи на те, що всі учасники справи в судове засідання не з`явилися, відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Частинами 1, 3 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Під час судового розгляду встановлено, що позивачці, на підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку від 27.03.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Гаврильєвим В.І. за реєстровим № 751, на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS] (а.с.7) Згідно Довідки про зареєстрованих в житловому будинку осіб № 46 від 05.01.2021 року, виданої Зміївською міською радою Чугуївського району Харківської області, у будинку [ADDRESS] , зареєстровано 9 осіб: - [PERSON] , [INFO] ; - [PERSON] , [INFO] ; - [PERSON] , [INFO] ; - [PERSON] , [INFO] ; - [PERSON] , [INFO] а також сторонні особи - [PERSON] , [INFO] ; - [PERSON] , [INFO] ; - [PERSON] , [INFO] ; - [PERSON] , [INFO] , (а.с.8, 16-19) Відповідно до Акту обстеження матеріально-побутових умов проживання, складеного депутатом Зміївської міської ради С.Пархоменко 06 січня 2021 року, у будинку [ADDRESS] , власником якого є позивач, зареєстровані 9 осіб, але фактично проживають тільки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Як засвідчено власником будинку та свідками [PERSON] , [PERSON] , сторонні особи - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з липня 2020 року фактично в даному будинку не проживають та їх особистих речей в будинку виявлено не було (а.с.9) Дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов наступного: Статтею 317 ЦК України визначено зміст права власності, а саме, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 статті 383 ЦК України та статті 150 Житлового кодексу УРСР, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів його сім`ї, інших осіб і не має право використовувати його для промислового виробництва Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Одночасно з цим, статтею 47 Конституції України захищено право особи на житло, згідно якої ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону і за рішенням суду. Вказаний конституційний принцип закріплений в ч.4, ч.5 статті 9 Житлового кодексу Української РСР, в яких зазначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Як вбачається зі змісту позовної заяви, відповідачі вселилися до будинку за згодою позивачки, та не проживають в будинку з липня 2020 року, тобто менше року до дня подання позовної заяви до суду. З`ясувати час їх вселення, причини непроживання, в тому числі й поважність, суду не видалося за можливе в зв`язку з неявкою в судове засідання як відповідачів, так і самої позивачки. Судом встановлено, що відповідачі вселилися до спірного будинку на законних підставах за згодою власниці (позивачки), а отже в установленому законодавством порядку набули право на користування житлом. При цьому, як зазначено в позові, відповідачі вселилися до спірного будинку в зв`язку з тим, що не мають іншого житла. Доказів про те, що на час судового розгляду відповідачі придбали чи винаймають інше житло, до матеріалів справи не надано. Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), практику якого згідно ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує як джерело права, пунктом 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillowv. theU.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkosv. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, пункт 50). Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 61-33530св18) сформулювала правові висновки про те, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячиз правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. Оцінюючи спірні правовідносини, суд зазначає, що право відповідачів на житло також підлягає захисту і позбавлення їх цього права повинно бути виправданим та пропорційним втручанням в права і свободи Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 13.10.2020 року по цивільній справі № 447/455/17, у всякому разі, неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право на користування житловим приміщенням,не євиправданим, необхідним та пропорційним втручанням в права і свободи, а отже задоволенню не підлягає. Відповідно до ч.1, ч.2 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на позивача. Напідставі викладеного,

Outcome: dismissed