Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-23 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON] про визнання втратившим право на користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивує тим, що вона являється власницею будинку № 79 по вул.Шелестівська в смт.Кольчино Мукачівського району, який належить їй на праві особистої власності на підставі рішення виконкому Кольчинської селищної Ради народних депутатів № 98 від 19 листопада 1981 року. У даному будинку крім неї, також зареєстрована її донька [PERSON], [INFO], але у 2012 році вона виїхала з вищевказаного будинку і з того часу не проживає в ньому. Так, у неї з донькою склалися непрості стосунки, вони не спілкуються, донька в будинку не з'являється, адреса її проживання не відома. 14 січня 2016 року помер її ([PERSON]) чоловік, батько відповідача [PERSON], але остання не була присутня навіть на похованні. Також зазначає, що після смерті чоловіка вона залишилась одна, і має намір звернутись в управління соціального захисту населення для отримання субсидії, а реєстрація відповідача в цьому перешкоджає. Крім того реєстрація відповідача в будинку, спричиняє перешкоди в оформленні різних юридичних документів. Тому вона ([PERSON]) звертається до суду та просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням в будинку №79, по вул.Шелестівська в смт.Кольчино, Мукачівського району. Позивач - [PERSON] в судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задоволити. Відповідач - [PERSON] у судове засідання не з'явилася, повідомлялася належним чином про час і місце розгляду справи, судовою повісткою в порядку статті 74 Цивільно - процесуального кодексу України, причину неявки суд не повідомила. Тому, суд знаходить за можливим розглянути справу у відсутності відповідача, згідно до вимог частини 4 статті 169 Цивільно - процесуального кодексу України, на підставі наявних у справі доказів з постановленням заочного рішення, що відповідає положенням статті 224 цього Кодексу. Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно копії Свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, виданого 19 листопада 1981 року виконавчим комітетом Кольчинської селищної ради народних депутатів, на підставі рішення виконкому Кольчинської селищної ради народних депутатів за № 98, [PERSON] є власником домоволодіння за № 71а, яке розташовано по вул. Миру, в с.Кольчино Мукачівського району, та записано в реєстрову книгу за № 384 від 01 липня 1982 року (а.с.10). З копії Довідки за № 3340 виданої виконавчим комітетом Кольчинської селищної ради вбачається, що у зв'язку з перейменуванням вулиць та перенумерацією будинків, адреса [PERSON] мешканки [INFO] змінена з вул. Мира 71 а на вул. Шелестівська, 79 (а.с.11). Відповідно до копії свідоцтва про народження Серії 1-ФМ №114208 виданого повторно 18 вересня 2008 року виконкомом Кольчинської селищної ради Мукачівського району Закарпатської області, [PERSON] народилась 05 серпня 1977 року, де в графі батьки вказано : батько - [PERSON], мати - [PERSON] (а.с.6). -2- [PERSON], помер 14 січня 2016 року у віці 65 років, що стверджується копією свідоцтва про смерть [PERSON] І-ФМ № 201533 виданого виконкомом Кольчинської селищної ради Мукачівського району Закарпатської області (а.с.12). З будинкової книги, яка видана для прописки громадян, що проживають в [INFO] вбачається, що [PERSON], паспорт серії ВО 007642 виданий 05 червня 1995 року Мукачівським РВ УМВС України в Закарпатській області, зареєстрована за адресою: [INFO] (а.с.7-8), що також підтверджується довідкою за № 986 від 23 лютого 2016 року, виданої виконкомом Кольчинської селищної ради Мукачівського району (а.с.9). Згідно заяв написаних [PERSON], [INFO], мешканки [INFO] та [PERSON], [INFO], мешканки [INFO], які посвідчені 24 лютого 2016 року секретарем виконкому Кольчинської селищної ради [PERSON], [PERSON], яка народилась [INFO], яка зареєстрована за адресою: [INFO], не проживає за даною адресою з 2012 року (а.с.13, 14). Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в частині 3 статті 13 Конституції України, власність зобовязує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Так, статтями 317, 319 Цивільного кодексу України встановлено, що власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно частини 1 статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Права власника житлового будинку, квартири визначені статті 383 Цивільного кодексу України та статті 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. В пункті 1 статті 8 Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод,гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Так, Пленум Верховного Суду України у постанові Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України від 12 квітня 1985 року № 2підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на домоволодіння, виданого 19 листопада 1981 року, є власником будинку № 79, який розташований по вул.Шелестівська в смт.Кольчино, Мукачівського району. Крім неї, в даному будинку також зареєстрована донька [PERSON], але за вищевказаною адресою не проживає з 2012 року, що позивачем доведено, а відповідачем не спростовано. З урахуванням наведеного, всебічного, об'єктивного та безпосереднього дослідження доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - необхідно задоволити. Згідно статті 88 Цивільно - процесуального кодексу Українистороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. -3-

Outcome: approved