Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Заводського районного суду міста Миколаєва із вищезазначеним позовом до [PERSON] про стягнення додаткових витрат на утримання дитини. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка зазначила, що вона та відповідач є батьками неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO]. Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 05 лютого 2007 року з відповідача було стягнуто аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менш 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 08 листопада 2006 року, і до досягнення дитиною повноліття. Позивачка вказує, що на теперішній час її матеріальний стан значно погіршився, оскільки вона, не маючи власного житла, вимушена орендувати житло. Крім того, спільний син сторін, який є інвалідом 3 групи, постійно хворіє та потребує щоденного коштовного лікування. Позивачка [PERSON] не має змоги працювати у звязку із необхідністю догляду за дитиною-інвалідом. Не зважаючи на стягнення аліментів за рішенням суду, відповідач від участі в утриманні дитини ухиляється, що призвело до виникнення заборгованості. З огляду на викладене, позивачка просила стягнути з відповідача додаткові витрати на утримання дитини у сумі 1200,00 гривень щомісяця. Позивачка позовні вимоги підтримала у повному обсязі та наполягала на їх задоволенні, надавши суду заяву про розгляд справи за її відсутністю. Відповідач у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду предявленого до нього позову був повідомлений належним чином, заяви про розгляд справи за його відсутністю не надходило, таким чином, в силу ч. 2 ст. 77 ЦПК України суд вважає, що відповідач не зявився до суду без поважних причин. З урахуванням заяви представника позивачка про відсутність заперечень щодо заочного розгляду справи відповідно до вимог ст. 164 ч. 4, ст. 224 ЦПК України, суд вважає можливим прийняти заочне рішення на підставі доказів, що є у справі. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В статті 51 Конституції України закріплений обовязок батьків утримувати дітей до їх повноліття Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти та готувати її до самостійного життя. Відповідно ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобовязані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006р. №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», додаткові витрати на утримання дитини мають бути фактично зазнані або передбачувані, у звязку з чим їх розмір підлягає визначенню у твердій грошовій сумі. Законом України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина-інвалід це дитина зі стійким розладом функцій організму, спричиненим захворюванням, травмою або вродженими вадами розумового чи фізичного розвитку, що зумовлюють обмеження її нормальної життєдіяльності та необхідність додаткової соціальної допомоги і захисту. Тобто, необхідність додаткової допомоги дитині-інваліду закріплена законодавчо. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного,духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобовязані виховувати дитину, піклуватися про її здоровя, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоровя, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обовязків відповідно до закону. Згідно ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно постанови № 789-XII від 27 лютого 1991 року, в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (далі Конвенції про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 18 Конвенції про права дитини передбачено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Судом встановлено, що батьками неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON] (свідоцтво серії І-ФП №012802, видане 01.09.2005 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції). Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 05 лютого 2007 року з відповідача було стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO],у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менш 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 08 листопада 2006 року, і до досягнення дитиною повноліття. З довідки, виданої Заводським відділом державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції №9564.01.02.47/20 від 28.04.2015 року вбачається, що відповідач рішення суду про стягнення аліментів своєчасно та в повному обсязі не виконує, що призвело до виникнення заборгованості. Відповідно до медичного висновку на дитину-інваліда з дитинства в віці до 16 років №18 від 23 жовтня 2012 року, неповнолітня дитина [PERSON] має вроджене хронічне захворювання (вроджена висока дегенеративна міонія обох очей). Крім того, згідно наданої медичної документації, у [PERSON] було діагностовано ряд інших тяжких захворювань. У звязку з наявністю стійкого хронічного захворювання, дитина потребує постійної медичної допомоги, неодноразово проходила лікування в обласній дитячій лікарні, обласній офтальмологічні лікарні, та інших медичних закладах, в тому числі і хірургічне, що підтверджено відповідними виписними епікризами. Крім того, у звязку з великою втратою зору, зумовленою наявним захворюванням, дитина потребує постійного підтримуючого медикаментозного лікування та носіння окулярів, які, з урахуванням росту дитини та зімни стану її здоровя, потребують регулярної заміни. Таким чином, суд вважає доведеною наявність обставин, викликаних станом здоровя дитини, які свідчать про обовязок відповідача брати участь у додаткових витратах на утримання дитини, які є передбачуваними та обєктивно вбачаються із медичної документації щодо стану здоровя неповнолітнього [PERSON] З огляду на викладене, проаналізувавши наявні у справі докази у їх сукупності, виходячи із принципу справедливості, добросовісності та розумності (ч. 9 ст. 7 СК України), суд вважає, що заявлені позивачкою вимоги про щомісячне стягнення з відповідача, як батька, додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини-інваліда у розмірі 1200,00 гривень є обґрунтованими та підлягають задоволенню. У звязку із встановленням лікарською комісією дати переогляду медичного стану неповнолітньої дитини-інваліда 01 листопада 2017 року, строк стягнення додаткових витрат на утримання дитини підлягає обмеженню саме вказаною датою, що не є перешкодою у подальшому зверненні позивачки до суду з вимогою про продовження стягнення додаткових витрат після закінчення зазначеного терміну у разі наявності відповідних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, у звязку із задоволенням позовних вимог з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати з оплати судового збору у сумі 243 гривень 60 копійок. На підставі викладеного та

Outcome: approved