Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, який був нею зменшений 04.10.2016 (т.1 а.с.194-196), в обґрунтування якого вказала наступне. З відповідачем вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 10.01.1998 по 23.12.2013. У період шлюбу відповідач отримав у дар житловий будинок №8 по пров.Київському в м.Пирятині Полтавської області. Оскільки вказаний будинок є особистою власністю відповідача, тому він поділу не підлягає. Згідно з технічним паспортом інвентаризаційна оцінка будинку складала 53668грн., дарування будинку вчинено за ціною 45000грн. Однак за час перебування шлюбі були здійсненні наступні невідємні істотні поліпшення будинку, а саме: 1) придбано обладнання, матеріали та проведено газифікацію, опалення, водопостачання та каналізацію на суму 20800грн.; 2) придбано та встановлено 8 міжкімнатних дверей на суму 6400грн. та 3 металопластикові вікна на суму 5700грн.; 3) здійснено внутрішні опоряджувальні роботи на суму 8000грн.; 4) проведені будівельні роботи (побудовано сарай на суму 6000грн. та бетонний паркан на суму 5100грн.); 5) виготовлено та встановлено гаражні ворота, драбина на другий поверх, двоє проїзних воріт на загальну суму 4200грн. Загалом вартість здійснення істотних поліпшень склала 56200грн. Таким чином вартість домоволодіння зросла на 56200грн. та склала 109868грн. (53668грн. + 56200грн.). Отже позивачка вважає, що має право спільної сумісної власності на вартість поліпшень, ? яких відповідно складає 28100грн. Частка спільної сумісної власності відповідача складає 53668грн. + 28100грн. = 81768грн. Відтак, частка позивача у домоволодінні складає 25,58%, відповідача 74,42%. У звязку з чим просить суд визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] житловий будинок з надвірними побудовами, що знаходиться за адресою: м.Пирятин, пров.Київський, 8. Визнати за нею в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 25% вказаного житлового будинку з надвірними побудовами; залишити у власності [PERSON] 75% спірного будинку. У судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, суду надала пояснення, аналогічні викладеним у позові. Також зазначила, що будинок був непридатний до проживання. Вона з відповідачем після його придбання не проживали в ньому, а робили там ремонт. Коли вона перебувала з відповідачем у шлюбі, то займалась підприємницькою діяльністю, торгувала на ринку, тобто заробляла гроші, які також вкладала у ремонт будинку. Відповідач та його представники позовних вимог не визнали, просили в їх задоволенні відмовити та застосувати наслідки пропуску позивачем позовної давності, про що вони також виклали у заяві про застосування позовної давності до позовних вимог (т.2 а.с.58). Суд, заслухавши доводи позивача, заперечення відповідача та його представників, розглянувши справу в межах заявлених вимог, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, вважає зменшені позовні вимоги необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають виходячи з наступного. За положеннями статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до обєктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою обєкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду обєктами спільної сумісної власності подружжя. Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як обєкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає зясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості обєкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як обєкта. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Виходячи з положень ст.62 СК України доведенню з боку позивача підлягає той факт, що спірне майно істотно збільшилося у своїй вартості саме внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або власне її особистих затрат. При цьому стаття 71 СК України визначає способи та порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до статті 71 СК України майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Головним критерієм поділу майна як обєкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); у разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» визначено, що майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. З матеріалів справи вбачається, що подружжя перебувало в зареєстрованому шлюбі з 10 січня 1998, який розірвано рішенням Пирятинського районного суду від 12 грудня 2013 року (а.с.5, 6). [PERSON] на праві особистої власності належить домоволодіння, розташоване за адресою: м.Пирятин Полтавської області, пров.Київський, 8, що підтверджено договором дарування від 18.10.2004, витягом про реєстрацію права власності від 08.11.2004 (т.1 а.с.24-26). Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 16.12.2015, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 31.03.2016 та ухвалою ВССУ від 23.06.2016, у задоволенні позову [PERSON] про визнання договору дарування житлового будинку та присадибної ділянки удаваним правочином, таким, що укладений як договір купівлі-продажу, відмовлено (т.1 а.с.133-135, 181-182). За час спільного проживання подружжям були проведені наступні ремонтні роботи вказаного будинку, а саме: 1) проведено газифікацію, водопостачання та каналізацію; 2) встановлено 8 міжкімнатних дверей та 3 металопластикові вікна; 3) проведено оздоблювальні роботи (штукатурка, фарбування); 4) проведені будівельні роботи (побудовано сарай та бетонний паркан); 5) встановлено гаражні ворота, драбина на другий поверх, двоє проїзних воріт. Сторонами вказаний перелік ремонтних робіт не заперечувався. Під час розгляду справи на виконання ухвали суду від 17.11.2016 було проведено будівельно-технічну експертизу, яка призначалась за клопотанням позивача. При цьому позивачем у судовому засіданні 21.02.2018 було зазначено, що при проведенні експертизи не в повному обсязі встановлено вартість спірного будинку, тому вона не згодна з висновком експерта та просила призначити додаткову експертизу. Однак судом відмовлено у задоволенні даного клопотання з підстав, визначених в ухвалі суду від 21.02.2018. З урахуванням викладеного суд оцінює висновок експерта від 08.05.2017 №46/47 як належний та допустимий доказ. Згідно висновку експерта від 08.05.2017 №46/47 (т.2 а.с.2-44) ринкова вартість домоволодіння №8 по пров.Київському в м.Пирятині в цінах на час проведення експертизи, в стані до проведення робіт, складає 511360грн. Вартість проведених ремонтних робіт та добудов до житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: м.Пирятин, пров.Київський, 8, у період з 2005 по 2009 рік складає 101579грн. Ринкова вартість домоволодіння №8 по пров.Київському в м.Пирятині в цінах на час проведення експертизи, в стані після проведення робіт, складає 681970грн. Частка в загальній вартості житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: м.Пирятин, пров.Київський, 8, проведених в ньому будівельних та оздоблювальних робіт складає 25/100. Отже з наведеного висновку слідує, що за час перебування сторін у шлюбі вартість домоволодіння збільшилась. Однак визначаючи критерій істотності, тобто чи є таке збільшення вартості спірного будинку істотним, суд, з урахуванням висновку вищевказаної експертизи, вважає, що збільшення вартості будинку не є істотним. До такого висновку суд дійшов виходячи з того, що ринкова вартість спірного будинку в стані, що існував до поліпшення, становить 511360грн., а його ринкова вартість після поліпшення становить 681970грн. При цьому вартість та обсяг проведених ремонтних робіт у будинку не має значення для встановлення істотності збільшення вартості майна. Отже наведене свідчить про те, що збільшення вартості спірного домоволодіння не є істотним. Крім того позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що збільшення вартості будинку відбулось внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або власне її особистих затрат. Так, докази, надані позивачем про те, що вона з 2002 року по 2015 рік була зареєстрована як фізична особа підприємець (т.2 а.с.72), не доводить тих обставин, що збільшення вартості будинку відбулось внаслідок їх з відповідачем, коли вони перебували у шлюбі, спільних трудових чи грошових затрат або її особистих затрат. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд також враховує, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Позивачем не надано доказів, що в придбання (будівництво, ремонт) спірного будинку нею були вкладені особисті приватні кошти. Також суд зазначає, що істотне збільшення є тією величиною, яка робить недостатнім застосування іншого способу захисту прав відшкодування понесених відповідачем витрат. Збільшення вартості майна має бути настільки відчутним, щоб доцільність трансформації приватної власності попереднього власника на це майно в спільну сумісну власність подружжя була очевидною та відповідала принципам розумності та справедливості. Крім того доводи позивача в тій частині, що вартість домоволодіння зросла на 56200грн. не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються висновком експерта від 08.05.2017 №46/47. При цьому суд зазначає, що згідно вказаного висновку експерта вартість проведених ремонтних робіт у період з 2005 по 2009 рік складає 101579грн., тобто є більшою, ніж зазначено самою позивачкою у позові, а також вартість домоволодіння після проведення ремонтних робіт згідно висновку експерта становить 681970грн., що також є значно більше, ніж вказано позивачкою у позові (109868грн.). Отже, аналізуючи спірні правовідносини в контексті ст..62 СК України суд приходить до висновку, що вимоги позивачки є необґрунтованими та недоведеними, тому суд не вбачає підстав для задоволення позову [PERSON] про визнання спірного будинку спільною сумісною власністю сторін та визнання за нею права власності на 25% спірного житлового будинку з огляду на встановлені вище обставини, у звязку з чим у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до п.8 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Згідно ч.9, 10 ст.158 ЦПК України у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням. Установлено, що ухвалою Пирятинського районного суду Полтавської області від 13.11.2014 накладено арешт на житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по пров. Київському, 8 у м. Пирятин Полтавської області; земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розміром 0,0863 га, що розташована по пров. Київському, 8 у м. Пирятин Полтавської області, кадастровий номер 5323810100-50-011-0077; автомобіль [NUMBER], та інше рухоме майна, що знаходиться по пров. Київському, 8 у м. Пирятин Полтавської області. При цьому ухвалою Пирятинського районного суду від 04.10.2016 скасовано заходи забезпечення позову та знято арешт з автомобіля [NUMBER] (т.1 а.с.200). Оскільки суд прийшов до висновку про повну відмову у задоволенні позову [PERSON], тому існують всі підстави для скасування заходів забезпечення позову, що були застосовані в даній справі ухвалою суду від 13.11.2014.

Outcome: dismissed