Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення та зняття з реєстрації місця проживання, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що позивачу та її матері [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS], згідно рішень постійно діючого Третейського суду при асоціації «Розвитку та правозахисту підприємств» м. Вінниці від 01.07.2008 року та від 11.08.2008 року, а також реєстраційного посвідчення КП «ВООБТІ» від 02.07.2008 року. 14.01.1989 року у міському відділі ЗАГС м. Стрий Львівської області позивач та відповідач зареєстрували шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 14.01.1989 року зроблено запис за №5, який в послідуючому рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10.06.2016 року у цивільній справі №127/7194/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу було розірвано. Від даного шлюбу у сторін є неповнолітні діти: син [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO]. Незважаючи на те, що шлюб між сторонами розірвано, відповідач, який вселився як член сім'ї власника житла та проживає за адресою: [ADDRESS], продовжує проживати за вказаною адресою. Проте, відповідач систематично порушує правила співжиття, застосовуючи погрози, образи, фізичну силу до позивача та їхніх неповнолітніх дітей, що унеможливлює проживання з ним в одному будинку. Позивач постійно перебуває в стані психологічної напруги та дискомфорту. На зауваження та заходи громадського впливу відповідач не реагує. На ремонт та утримання будинку відповідач коштів не надає, оплату комунальних послуг виключно здійснює позивач за свої кошти. А тому, вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, в якому просила усунути перешкоди у користуванні власністю, шляхом виселення відповідача з будинку [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення та скасувати державну реєстрацію місця проживання відповідача за вказаною адресою. В судовому засіданні позивач [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримала та просила суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові, не заперечувала проти винесення заочного рішення суду. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явився із невідомих суду причин, хоча про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Оскільки у справі достатньо доказів для встановлення прав та взаємовідносин сторін та враховуючи те, що позивач не заперечує, відповідно до ст.224 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Заслухавши пояснення сторін, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що позивачу та її матері [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS], згідно рішень постійно діючого Третейського суду при асоціації «Розвитку та правозахисту підприємств» м. Вінниці від 01.07.2008 року та від 11.08.2008 року, а також реєстраційного посвідчення КП «ВООБТІ» від 02.07.2008 року (а.с.18-23). 14.01.1989 року у міському відділі ЗАГС м. Стрий Львівської області позивач та відповідач зареєстрували шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 14.01.1989 року зроблено запис за №5, який в послідуючому рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10.06.2016 року у цивільній справі №127/7194/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу було розірвано (а.с.7, 13). Від даного шлюбу у сторін є неповнолітні діти: син [PERSON], [INFO], згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Вінницької міської ради Вінницької області 02.11.1999 року (а.с.8 зворот), та син [PERSON], [INFO], згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області 27.04.2005 року (а.с.8). Згідно інформації домової книги для прописки (реєстрації) громадян, які проживають у [ADDRESS], вбачається, що у вказаному будинку зареєстрований та проживає відповідач, оскільки останній вселився у вказане житло як член сім'ї власника та має право проживати у вказаному житловому будинку, не зважаючи на розірвання шлюбу з позивачем (а.с.9-11). Так, відповідно до ч.ч.1, 4 ст.156 ЖК УРСР члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), що проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить йому, користуються житлом нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних стосунків з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Разом з тим, стаття 157 ЖК УРСР визначає, що членів сім'ї власника житлового будинку (квартири) можу бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно ч.1 ст.116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Таким чином, за змістом ч.1 ст.116 ЖК УРСР виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення є крайнім заходом і може застосовуватися судом лише за наявності одночасно кількох умов, зокрема, систематичного порушення правил співжиття, і як наслідок цього - неможливість для інших спільного проживання з таким громадянином; вживання до нього заходів запобігання і громадського впливу та їх безрезультатність. Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 12.04.1985, № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» встановлено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 Житлового кодексу України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Як вбачається з матеріалів справи, а саме акту, складеного мешканцями будинку [ADDRESS] [PERSON] та будинку [ADDRESS] [PERSON] (а.с.12), письмових пояснень [PERSON] (а.с.90) відповідач [PERSON] порушує право приватної власності, обмежує позивачу доступ до однієї із кімнат, не дає спокійно проживати у будинку, руйнує та псує жиле приміщення, шляхом пошкодження дверей, плитки в коридорі, лається нецензурними словами, що робить неможливим проживання із ним в одному будинку. З урахуванням наведеного, у суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених вказаними особами. Дані про їхню заінтересованість у результаті розгляду справи відсутні, їх письмові пояснення надані суду об'єктивно підтверджуються іншими доказами по справі, а саме листом Вінницького відділу поліції Головного Управління Національної поліції у Вінницькій області вих.№11734 вих./200/05/2016, з якого вбачається, що позивач зверталась до Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області з приводу непорозуміння з колишнім чоловіком за адресою: [ADDRESS]. 30.11.2016 року. В ході проведення перевірки з відповідачем було проведено профілактичну бесіду про недопустимість вчинення насильства в сім'ї та попереджено до адміністративної відповідальності за ст.173-2 КУпАП, у разі продовження з його боку, протиправних дій (а.с.86). Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст.391 ЦК України). Таким чином, в силу ст.ст.10, 60 ЦПК України, вбачається, що відповідач систематично руйнує та псує жиле приміщення, систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, не приймає участь в утриманні будинку та сплаті комунальних послуг, оскільки останнім не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про протилежне, а тому є всі законні підстави для усунення позивачу перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення відповідача з будинку [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню. Що ж стосується позовних вимог позивача щодо скасування державної реєстрації місця проживання відповідача за адресою: [ADDRESS] то суд вважає, що в задоволенні позову в цій частині слід відмовити у зв'язку з безпідставністю за наступних обставин. Як вбачається зі змісту ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. А відтак, вимоги позивача щодо зняття відповідача з реєстраційного обліку за зазначеною адресою є безпідставними та передчасними, оскільки відповідно до вимог статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній, установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє часткове підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають частковому задоволенню. Судові витрати залишити за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: partial