Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення на її користь Ѕ частку вартості автомобіля Mazda 626 державний номер [NUMBER] , в якості компенсації за Ѕ частину у праві власності на даний автомобіль. Обґрунтовуючи свої вимоги зазначила, що з 2003 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, який було розірвано у 2017 році. Під час перебування у шлюбі у 2009 році ними було придбано автомобіль Mazda 626 державний номер [NUMBER] за 13000 доларів США. На теперішній час відповідач не визнає вказаний автомобіль спільним сумісним майном подружжя та одноособово ним користується, чим порушує її права як власника щодо розпорядження спірним автомобілем. Оскільки автомобіль є неподільною річчю, вважала, виходячи із рівності часток співвласників, стягнути на її користь Ѕ частку компенсації вартості автомобіля. Ухвалою від 13.07.2017 року відкрите провадження у справі. Ухвалою від 30.07.2018 року забезпечено позов, шляхом накладення арешту на автомобіль Mazda 626 державний номер [NUMBER] . 25.07.2019 року позивач [PERSON] надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила про їх задоволення. 25.07.2019 року відповідач [PERSON] надав до суду заяву, просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги визнав. У додатку надав звіт про оцінку транспортного засобу №477 від 31.07.2018 року . Дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до наступного: Як встановлено судом, [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 19.07.2003 року, який було розірвання рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 06.04.2017 року. За час спільного проживання однією сім`єю на підставі баржевої угоди від 03.03.2007 року було придбано майно - автомобіль Mazda 626 державний номер [NUMBER] , власником якого є [PERSON] та право керування має [PERSON] , що підтверджується відомостями із свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та довідкою Регіонального центру в Миколаївській області МВС України №31/14-3177 від 19.09.2018 року. Згідно ст. 60 СК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Згідно ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Доказів, що спірний автомобіль є особистою приватною власністю позивача або відповідача суду не надано та судом не встановлено. Отже, спірне рухоме майно - автомобіль Mazda 626 державний номер [NUMBER] , було придбано подружжям [PERSON] під час перебування у зареєстрованому шлюбі, тому є об`єктом спільного сумісного майна подружжя. Відповідно до вимог ч.2 ст. 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Згідно ч. 2, 4 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Згідно звіту №477 про оцінку транспортного засобу від 31.07.2018 року, ринкова вартість автомобіля Mazda 626 державний номер [NUMBER] становить 71087,90 грн. Вказану вартість спірного автомобіля позивачем не оспорювалась. Таким чином, суд приходить до висновку, що для захисту майнового права позивача, згідно змісту ст.ст. 15, 16 ЦК України щодо способу захисту цивільних прав, виходячи із рівності часток у майні подружжя, відповідно до ч.1 ст. 70 СК України, з урахуванням того, що іншого сторонами не визначено за домовленістю або шлюбним договором, а також, що спірний автомобіль є неподільною річчю, на користь позивача слід стягнути грошову компенсацію замість її Ѕ частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль Mazda 626 державний номер [NUMBER] у розмірі 35543,95 грн. (71087,90 грн.:2). Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими способами: письмовими, речовими і електронними засобами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.ст. 77, 78, 79, 80 ЦПК України докази повинні бути належними, допустимими, достовірними та достатніми. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 640 грн.

Outcome: approved