Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача - Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» про визнання недійсними договору про надання кредиту № 374А-60, договору застави № 374А-60-1 від 20.12.2007 року. В обгрунтування своїх позовних вимог позивач вказав, що 20.12.2007 року між ПАТ «Брокбізнесбанк» та нею ( дошлюбне прізвище [PERSON]) було укладено договір про надання кредиту № 374А-60 , відповідно до умов якого банком позивачу було надано кредит в сумі 24634 доларів США, строком до 20.12.2014 року, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,5 % річних для придбання автомобілю «Опель Вектра». У пункті 12 Кредитного договору зазначено, що кредит надається банком у готівковій формі з подальшим здійсненням позичальником валютно обмінної операції та внесенням готівкових коштів на відкритий банком поточний рахунок. В забезпечення виконання позичальником зобов»язань за кредитним договором, 20.12.2007 року між позивачем та відповідачем укладено договір застави № 374А-60-1, згідно якого позивач надає відповідачеві в заставу приналежний йому на праві приватної власності автомобіль марки «Опель Вектра», 2007 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER]. Позивач вважає, що при підписанні вказаного кредитного договору відповідачем було порушено права позивача. Кредитний договір за своїм змістом та текстом не відповідає вимогам законодавства України, інтересам та волі позивача. Банком порушено вимоги ч. 1 ст. 525 ЦК України, яка передбачає, що зобов»язання має бути виражене у грошовій одиниці України. Позивач вважає, що укладений вищенаведений Кредитний договір є договором споживчого кредиту, оскільки був отриманий ним для придбання автомобілю. Відповідно до п. 2 Положення НБУ «Про кредитування», фізичні особа мають право на отримання споживчого кредиту в національній валюті. На час укладання кредитного договору у іноземній валюті, позивач не мав індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій, хоча пунктом 12 Кредитного договору передбачено, що кредит надається банком у готівковій формі з подальшим здійсненням позичальником валютно обмінної операції. На момент укладання кредитного договору курс долара США був значно менше ніж на даний час. Працівники банку запевнили позивача, що кредит в іноземній валюті є для нього найбільш вигідним, що кредит в національній валюті України обтяжений великими відсотками, тому є не вигідним. При цьому відповідач не попередив позивача про ризики, пов»язані з можливим ростом курсу долару, не надав інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Таким чином банк порушив право позивача на інформацію, що потягло укладання кредитного договору, за яким позивач на даний час повинен повернути відповідачеві значно більшу суму, ніж було домовлено сторонами під час укладання кредиту. Позивач вважає, що порушення вимог ЦК України, має своїм наслідком недійсність договору в цілому, тому викладене є підставою для визнання недійсним вищенаведеного договору кредиту. При визнанні недійсним договору споживчого кредиту в іноземній валюті, втрачають своє правове значення й інші правочини, укладені на виконання недійсного договору. Зокрема, таким правочином може бути договір застави. Відповідно до ст. 236 ЦК України, правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Тому позивач просить суд визнати недійсним договір застави укладений в забезпечення виконання позичальником зобов»язань за кредитним договором. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позов з викладених в ньому підстав, просив позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, вважаючи, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні, доводи та міркування позивача, викладені в позовній заяві вважає такими, що не ґрунтуються на законі, а тому дана позовна заява не підлягає задоволенню з підстав, викладених у письмових запереченнях на позовну заяву та доданих доказів. Крім того, представник відповідача вважає, що позивачем пропущений передбачений законом строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, оскільки станом на 20.12.2007 року законодавчі та нормативні акти, на які посилається позивач, були чинні та йому відомі та позивач мав можливість своєчасно звернутись до суду. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що 20.12.2007 року між ПАТ « Брокбізнесбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 374А-60, відповідно до умов якого, банком позивачу було надано кредит в сумі 24634 доларів США, строком до 20.12.2014 року, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,5 % річних (а.с.11-14). У зв»язку з укладеним шлюбом 22.11.2013 року між [PERSON] та [PERSON], позивачкою змінено прізвище на [PERSON] ( а.с.18). Згідно до положень п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Аналогічні вимоги містяться у п. 2.1. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 р. Суд не може погодитись з ствердженням позивача про невиконання відповідачем вимог вище зазначених нормативних актів та наявність порушень у діях відповідача при надані кредитних коштів за кредитним договором з огляду на таке. У відповідності до положень ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до п.8.3 кредитного договору, позичальник підписанням цього договору підтверджує, що до укладання цього договору позичальник був ознайомлений з усіма умовами кредитування, що пропонуються банком, в обсязі і в порядку, що передбачений Законом України «Про захист прав споживачів» та нормативно-правовими актами Національного банку України. Таким чином, текст укладеного кредитного договору вже містить підтвердження того, що позивач до його укладання був ознайомлений з умовами кредитування, запропонованими відповідачем та спростовує твердження представника позивача про те, що йому не надавалася повна та вичерпна інформація про умови кредитування. Суд також не може погодитись з підставами позовних вимог про недійсність кредитного договору через те, що його було укладено не в національній валюті України за відсутності у позивача індивідуальної ліцензії. Згідно Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до ст.. 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. З вищевикладеного випливає, що у випадках, прямо передбачених законом, резиденти мають право здійснювати валютні операції та використовувати іноземну валюту як засіб платежу. Статтею 2 Декрету Кабінету міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» встановлено, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України. Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України. Відповідно п.1 ч.1 ст.1049 ЦК України, а також умов Кредитного договору, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Валютний кредит повинен бути повернений в такій самій валюті або в еквіваленті. Відповідно п.10 постанови Вищого Спеціалізованого Суду України від 30.03.2012 р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті, як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. Відповідно до п. 11 вказаної постанови, у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 рок Згідно з пунктом 1.5 цього Положення, використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). На момент надання кредиту позивачу відповідач мав відповідні документи на здійснення банківських операцій в іноземній валюті, а саме: банківську ліцензію №138, видану Національним банком України 03.12.2001року; дозвіл № 138-3 на право здійснення операцій в іноземній валюті з додатком, виданий Національним банком України 01.09.2003р. У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору, про що також зазначено в постанові ВССУ від 30.03.2012 року № 5. Відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. Договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним. (п.13 постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012р. № 5). Але, оскаржуваний кредитний договір № 374А-60 був укладений до набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», отже, враховуючи наявність банківської ліцензії та дозволу. Таким чином, він не може бути визнаний судом недійсним з наведених підстав. Статтею 203 ЦК України передбачені умови вчинення правочину. Суд вважає, що позивачем не доведено факт невідповідності умов Кредитного договору загальним вимогам чинності правочину, які передбачені ст. 203 ЦК України. Позивач в своїй позовній заяві не довів тих обставин на які він посилається як на законні підстави для визнання кредитного договору недійсним. Беручи до уваги зазначене вище, суд приходить до висновку, що кредитний договір відповідає діючому законодавству та обґрунтованих підстав для визнання його або його окремих частин недійсним немає. Також судом встановлено, що на виконання позичальником зобов»язань за кредитним договором № 374А-60 від 20.12.2007 року, у той же день між ПАТ «Брокбізнесбанк» та позивачем було укладено договір застави. Відповідно до умов вказаного договору застави позивач надає відповідачеві в заставу приналежний йому на праві приватної власності автомобіль марки «Опель Вектра», 2007 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] ( а.с. 16). В позовній заяві [PERSON] посилається на те, що при визнанні недійсним договору споживчого кредиту в іноземній валюті, втрачають своє правове значення й інші правочини, укладені на виконання недійсного договору, що, на думку позивача, є підставою для визнання недійсним договору застави. Як було наведено вище, судом не встановлені підстави для визнання кредитного договору недійсним, таким чином, підстави для визнання недійсним договору застави також відсутні. Поряд з цим, суд вважає не обґрунтованим посилання представника відповідача на пропуск позивачем встановленого законом строку позовної давності. Статтею 256 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.257 цього Кодексу, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до кредитного договору та договору застави, строк дії вказаних договорів з 20.12.2007 року по 20.12.2014 року. Позивач звернулась до суду 29.09.20114 року, у межах строку дії договорів, тому, що вказує на дотриманість нею строків позовної давності. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed