Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Хотинського районного суду Чернівецької області з позовом до [PERSON] про встановлення факту родинних стосунків, про визнання правочину недійсним та поновлення строку для подачі заяви про прийняття спадщини. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що з відповідачем вони проживали в юридичному шлюбі з 06.06.1987 року до його розірвання 11.10.2011 року рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області. У лютому 2012 року, вона звернулась до Хотинського районного суду із позовом до колишнього чоловіка про поділ спільного сумісного майна подружжя. Оскільки протягом низки років спільного проживання у шлюбі з відповідачем вони зусиллями й коштами здійснили капітальний ремонт будинку по вул. Боженка, 11 у м. Хотині, внаслідок чого він був фактично відтворений, та його цінність істотно збільшилась, до моєї позовної заяви ця нерухомість була включена в якості предмета розподілу. В подальшому, в ході судового процесу про поділ майна за її та зустрічним позовами [PERSON] було заявлено, що він є одноосібним власником зазначеного будинку на підставі договору дарування. З наданої відповідачем копії договору від 05.08.1999 року їй стало відомо, що будинок № 11 по вул. Боженка у м. Хотині був нібито подарований його попередньою власницею [PERSON] відповідачу, який тоді був її чоловіком. Зазначає, що [PERSON]П, яка була її рідною тіткою (сестра батька) і померла 28.11.2008 р., а ні її чоловік про це нікому не повідомляли. Вважає, що даною угодою, прихованою до останнього часу, порушено її права та інтереси, що полягає у тому, що нею вкладено значні зусилля і кошти у відновлення даного будинку, через що його вартість не спів розмірно збільшилась. Зазначає, що вона є відповідно до глави 36 ЦК України спадкоємицею за законом після смерті своєї тітки [PERSON], але, оскільки її батько [PERSON] є рідним братом [PERSON], а тому спадкоємцем другої черги, то вона не мала права заявляти про свої права до того, як він реалізує свої. Дізнавшись про наявність договору дарування на будинок його сестри, її батько [PERSON] звернувся до суду із позовом про визнання даного правочину недійсним, але рішенням Хотинського районного суду від 4.11.2013 року, зміненим рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 18.12.2013 року, в задоволенні позову було відмовлено. Наразі, вона не має об'єктивної змоги звернутись до нотаріуса у статусі спадкоємця нерухомості, за яку йдеться, з огляду на положення Закону «Про нотаріат» та, зокрема, п. 212 Інструкції про вчинення матеріальних дій нотаріусами України. Адже на даний час договір дарування перешкоджає тому, щоби будинок тітки вважався спадковим майном. Крім того, через відсутність деяких особистих документів [PERSON] їй треба довести судовим шляхом свої родинні стосунки із нею. Зазначає, що відповідно до ст.49 Закону «Про нотаріат» та згідно з п.24 Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріус відмовляє у вчиненні дії, якщо з проханням про її вчинення звернулася недієздатна особа або представник без відповідних повноважень. З огляду на все вищезазначене і факт підписання договору сторонньою особою, слід вважати відсутніми конкретні докази волевиявлення самої дарувальниці на здійснення саме такого правочину і всіх тих дій, що йому передували. В порушення ст.44 Закону «Про нотаріат» є той факт, що, як зазначено в договорі, [PERSON] була неписьменною, тоді як у змісті договору дарування не зазначено, що договір зачитано вголос і доведено його зміст дарувальнику, як не зазначено й про те, що він прочитаний самим дарувальником. Нотаріусом не встановлювалося належним чином осіб та обсягу цивільної дієздатності сторін правочину, нотаріусом не встановлено права власності дарувальника на обєкт відчуження. Виходячи із вище викладеного просить суд встановити факт родинних відносин, а саме те, що вона є племінницею і спадкоємицею [PERSON], померлої 27.11.2008 року у м. Хотин Чернівецької області. Визнати недійсним договір дарування жилого будинку №11 по вул. Боженка у м. Хотин між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 5 серпня 1999 року за № 880543 приватним нотаріусом Хотинського нотаріального округу [PERSON] та поновити строк для подачі заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити їх в повному обсязі, просила у клопотанні відповідача щодо застосування строків давності відмовити, оскільки вони не пропущені. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовну заяву позивачки та просив задовольнити її в повному обсязі, просив у клопотанні відповідача щодо застосування строків давності відмовити, оскільки вони не пропущені. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову, також зазначив, що якщо судом буде встановлено пропуск позовної давності, то застосувати наслідки пропуску строків позовної давності. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 27 ЦПК України доказами в цивільній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень і такі докази подаються сторонами, однак доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази повинні бути належними та допустимими, як того вимагають ст.ст. 58, 29 ЦПК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що 05 серпня 1999 року [PERSON] подарувала [PERSON] відповідачу по справі житловий будинок з належними до нього надвірними спорудами, що знаходяться за адресою: м. Хотин, вул. Боженка, 11 Чернівецької області. (а.с.7). Судом встановлено, що договір посвідчений приватним нотаріусом Хотинського районного нотаріального округу Чернівецької області [PERSON], який на даний час померлий та зареєстровано в реєстрі за № 1013. Також судом, встановлено, що в зв'язку з хворобою та неписьменністю гр. [PERSON] по її особистому проханню договір підписав гр. [PERSON] (на даний час померлий), на дому в м. Хотин по вул. Боженко, 11 о 17.00 годині. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. 04 листопада 2013 року Хотинським районним судом Чернівецької області прийнято рішення, яким в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування житлового будинку недійсним з моменту його укладення відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 18 грудня 2013 року вказане рішення суду першої інстанції змінено, виключено з його мотивувальної частини посилання на ст.ст. 267, 319, 321, 328, 714-728 ЦК України 2003 року як на правову підставу відмови у позові. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. Апеляційним судом встановлено, що вчинення підпису на оспорюваному договорі [PERSON] на прохання дарителя відповідає нормі ч. 3 ст. 44 ЦК УРСР 1963 року, який був чинним на час укладення договору. За таких обставин, суд вважає, що вказані обставини доказуванню не підлягають, оскільки вони встановленні рішенням у цивільній справі, яке набрало законної сили. Не бере до уваги суд, також посилання позивача про те, що нотаріус належним чином не встановив права власності дарувальника на обєкт відчуження, оскільки дані доводи спростовуються витребуваними копіями документів на підставі яких посвідчувався договір, згідно яких спірний будинок на момент укладення договору належав [PERSON] (а.с.107-110). Судом встановлено, що дані обставини в сукупності підтверджують те, що при вчиненні договору дарування, формування волі [PERSON], було вільним (добровільним), цілеспрямованим, внутрішня воля на вчинення договору дарування відповідала її зовнішньому волевиявленню, без створення зі сторони відповідачів та інших осіб помилкових уявлень про обставини, які мають істотне значення: природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якості речі, які значно занижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Оскільки позивач в судовому засіданні не довела обставин, на які посилається в позовній заяві, водночас досліджені судом докази спростовують її доводи, тому даний правочин не може бути визнаний судом недійсним з цієї підстави. Із заявленим представником відповідача клопотанням про застосування строків позовної давності суд не погоджується з огляду на зміст статей про строки позовної давності, їх положення про правові наслідки спливу строку позовної давності, які можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого субєктивного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж при розгляді справи буде встановлено, що у позивача немає субєктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось, суд повинен відмовити в позові не через пропущення строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги. Обєктивно, в даному конкретному випадку, суд вважає звернення позивача [PERSON] до суду з предявленим позовом про визнання договору дарування недійсним від 05 серпня 1999 року поза межами строку позовної давності, оскільки по суті будь - які ознаки протиправності або незаконності оспорюваного позивачем договору дарування - відсутні, а доводи позивача та її представника, з якими вони повязують порушення прав та законних інтересів позивача на принципах змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства залишились не доведеними в судовому засіданні. Крім того, суд вважає, що докази, які б з достовірністю могли свідчити про наявність достатніх та обґрунтованих підстав для визнання договору дарування недійсним в ході судового розгляду не представлені, а тому в задоволенні позовної вимоги позивача в частині визнання недійсним договору дарування слід відмовити за їх безпідставністю. Що стосується позовної вимоги позивача щодо поновлення строку для подачі заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори, то суд вважає, що дана вимога задоволенню не підлягає, оскільки як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 24 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Як вбачається із позовної заяви позивач [PERSON] звернулася із даною позовною вимогою до відповідача [PERSON], який не є спадкоємцем ні за законом, ні за заповітом після смерті [PERSON], а тому суд вважає, що [PERSON] є неналежним відповідачем за позовною вимогою про встановлення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори. Позивач [PERSON] клопотань про заміну відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідача до суду не подавала. Що стосується позовної вимоги позивача про встановлення факту родинних відносин, то суд вважає, що дана вимога підлягає задоволенню, виходячи із наступного. Так, згідно п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв'язку із втратою годувальника. Як зазначила позивач встановлення факту родинних відносин необхідно для прийняття спадщини після смерті [PERSON] Відповідно до ст. 256 ч.1 п.1 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Судом встановлено, що [PERSON] є племінницею [PERSON], це підтверджується копією свідоцтв про народження [PERSON], копією свідоцтва про народження [PERSON], архівною довідкою № 1031 від 28.12.2015 року, та витягом із Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюбу. Відповідно до ч.3 ст. 6 ЗУ «Про судовий збір», у разі коли в позовній заяві обєднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. А тому, враховуючи, що ухвалою Хотинського районного суду Чернівецької області від 14 грудня 2015 року [PERSON] відстрочено сплату судового збору за подання позовної заяви до ухвалення судового рішення по справі, суд вважає, що із позивача слід стягнути недоплачений розмір судового збору в сумі 487,20 гривень. Крім того, у відповідності до ч.6 ст. 154 ЦПК України, якщо в задоволенні позову було відмовлено, то суд може одночасно з ухваленням судового рішення вирішити питання про скасування заходів забезпечення позову, а тому, суд вважає, що вжиті заходи забезпечення позову слід скасувати. На підставі викладеного,

Outcome: partial