Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позов обґрунтовує тим, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Кухлевською М.В., вона придбала у власність квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідачі [PERSON] , [PERSON] є колишніми власниками вищевказаної квартири, які після її продажу не знялися з реєстрації місця проживання. Згідно з довідкою від 28 жовтня 2020 року, виданої відділом департаменту ЦНАП за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] та [PERSON] . Під час укладення договору купівлі-продажу квартири їй було відомо про те, що продавці квартири в ній зареєстровані, але вони мали знятись з реєстрації в добровільному порядку. Наразі відповідачі знятися з реєстрації відмовляються, що зумовлює необхідність звернення до суду з цим позовом. На підставі вищенаведеного позивач просить визнати [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою. що розташована за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді від 09 листопада 2020 року прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Станом на день розгляду справи до суду від відповідача відзив на позовну заяву не надходив. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, попередньо подала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, просить їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, зокрема через розміщення судового оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Як визначено у частині першій статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, однак не з`явилися в судове засідання, відзиву на позов не подали та враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з таких підстав. Судом встановлено, що 26 жовтня 2020 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, на підставі якого [PERSON] придбала у власність квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Договір посвідчено 26 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Кухлевською М.В., зареєстровано в реєстрі за №2494 (а.с. 6-7). Право власності [PERSON] на квартиру що розташована за адресою: [ADDRESS] , підтверджується також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.8). Згідно довідки від 28 жовтня 2020 року №73449, виданої Відділом департаменту ЦНАП, до складу зареєстрованих осіб за адресою: [ADDRESS] , входять [PERSON] та [PERSON] (а.с. 5). За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 383 ЦК України та статті 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання інших членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; і з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Зазначена висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14. Судом встановлено, що відповідачі не є членами сім`ї позивача та залишаються зареєстрованими в житловому приміщенні, як колишні власники цього помешкання. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] та [PERSON] є для [PERSON] сторонніми особами, які перешкоджають їй належним чином користуватися і володіти вказаним житловим приміщенням, чим порушують її права, як власника. З врахуванням вищенаведених норм закону та, аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом за зареєстрованим місцем проживання підлягає до задоволення. Рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житлом є підставою для зняття такої особи з реєстрації місця проживання.

Outcome: approved