Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом та просить надати їй дозвіл на разовий виїзд її малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] за межі України, а саме до Федеративної Республіки Німеччина, без дозволу (згоди) і супроводу батька [PERSON] у період з 15.12.2018 року по 15.01.2019 року. Свої вимоги обгрунтовує тим, що вона зареєструвала шлюб з [PERSON] Від шлюбу [INFO] в них народилася донька [PERSON], а [INFO] - син [PERSON]. Однак сімейне життя не склалося і на даний час їх шлюб розірвано, а діти залишені на виховання їй. З відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини заробітку. На даний час вона бажає вивезти дітей на короткий термін за кордон, що необхідно для знайомства дітей з її новим чоловіком, який проживає в Німеччині. До того ж, така поїздка корисна для їх виховання та розширення їхнього світогляду. Для цього необхідний дозвіл відповідача, але він відмовляється надати такий дозвіл без всяких на то причин. У зв'язку з вищевикладеним вона і звернулася до суду. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просять їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засіданні не з'явився, надав заяву, в якій просить справу розглядати без його участі та за участі його представника [PERSON], в задоволенні позовних вимог щодо надання дозволу на виїзд дітей за кордон просить відмовити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечує в повному обсязі та просить врахувати пояснення, викладені у відзиві. Ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 06.12.2018 року позовні вимоги [PERSON] в частині збільшення розміру аліментів, що стягнені з [PERSON] на її користь на утримання малолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], відповідно до наказу Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 18 липня 2018 року залишено без розгляду. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню. В копії свідоцтва про народження [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], позивач вказана матір'ю, а відповідач - батьком ( а.с. 5,6). Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 14.08.2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, залишено на виховання [PERSON] малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] ( а.с. 9). Згідно довідки квартального комітету № 39 Конотопської міської ради від 13.09.2018 року [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS] разом з донькою [PERSON] та сином [PERSON] ( а.с. 8). Відповідно до наказу Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 18 липня 2018 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання малолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO], та доньки [PERSON], [INFO],в розмірі 1/3 заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 09.07.2018 року до досягнення старшою дитиною повноліття ( а.с. 10). З копії витягу із запису про шлюб № Е81/2018 вбачається, що [PERSON] 21.08.2018 року зареєструвала шлюб з громадянином ФРН [PERSON] ( а.с. 4). Відповідач проти позовних вимог заперечує та свої заперечення обгрунтовує тим, що дружина останнім часом перешкоджає його спілкуванню з дітьми, блокує його телефонні дзвінки, забороняє дітям телефонувати йому. До того ж він дізнався, що [PERSON] вийшла заміж за громадянина ФРН, який є інвалідом, і діти їй потрібні для отримання соціальних виплат. Він сумнівається в тому, що позивач планує вивезти дітей на короткий термін та висловлює побоювання, що вона має намір залишитися з дітьми в Німеччині. Крім того, між ним та дітьми існує домовленість, що вони разом проведуть новорічні свята, цього бажають і діти. До того ж в новій країні вони нікого не знають. За правилами ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ч.2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ст.16 Закону України «Про охорону дитинства» - дитина має право на спілкування не тільки з батьками, а й з іншими членами сім'ї та родичами, які проживають у різних державах. Як зазначено у ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Виходячи з роз'яснень п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК , якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Конвенцією ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (чинна для України з 27 вересня 1991 року) передбачено у п. 1 ст. 3, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (п. 1 ст. 18 цієї Конвенції ООН). Як зазначено у п. 1 ст. 9 Конвенції ООН, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому, проживання дитини з матір'ю не позбавляє батька права брати участь у вихованні дитини, її утриманні, а також можливості вільно спілкуватися з нею. За змістом ст. 313 ЦК України особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила). Відповідно до п. 3 вищеназваних Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів, піклувальників) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених батьками. Частиною 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 4 зазначених вище Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. За правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 в редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.2010 року № 724 (п. п. 3-5), виїзд з України громадян, які не досягли 16- річного віку, здійснюється за згодою обох батьків та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду досягли 18-річного віку. Виїзд громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного із батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків з нотаріально посвідченою згодою здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого із батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування в цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого із батьків у разі пред`явлення зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку без згоди та супроводу другого із батьків. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Отже вказаними вище Правилами встановлено, що якщо один із батьків дитини, який надає дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України, має право володіти інформацією про те, до якої держави виїзджає дитина та на який час. Тобто при постановленні рішення щодо надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу батька та посиланні на Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» суду слід зазначати дозвіл на конкретний виїзд (одноразовий), з визначенням його початку й закінчення. Оскільки діюче в Україні законодавство передбачає наявність згоди другого з батьків, якщо він не супроводжує дитину, на конкретний виїзд дитини за межі України, із зазначенням у цій письмовій згоді держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, то і рішення суду при відсутності такої згоди може ухвалюватися лише щодо дозволу на конкретний виїзд дитини за межі України. Позивач з позовні заяві визначає термін та державу, в яку просить надати дозвіл вивезти дітей. Разом з тим у суду є підстави вважати, що діти після одноразового їх виїзду, повернуться на територію України, що є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дітьми та на участь у їх вихованні, суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст.ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав і обов'язків батьків відносно виховання дитини. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Суд вважає, що наданих позивачем доказів, які б підтверджували необхідність виїзду дітей за кордон не достатньо. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги [PERSON] про надання дозволу на виїзд малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] за межі України до Федеративної Республіки Німеччина без дозволу (згоди) і супроводу батька [PERSON] у період з 15.12.2018 року по 15.01.2019 року не підлягають задоволенню. В силу ст. 141 ЦПК України судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed