Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до [PERSON] з позовною заявою, в якій просила стягнути з нього на підставі ст. 625 ЦК України за порушення грошового зобовязання, яке виникло на підставі рішення апеляційного суду Херсонської області від 26.02.2014 р., яким змінено рішення Суворовського районного суду м.Херсона від 25.03.2013 року, та фактично стягнуто в загальній сумі з відповідача на користь позивача 21589,91 грн. на рахунок відшкодування матеріальної і моральної шкоди, заподіяних внаслідок ДТП та судових витрат. З урахуванням зменшених позовних вимог просила стягнути на її користь 3% річних за прострочення виплати 1242,12 грн. (700 днів прострочення з 27.02.2014р. /набрання рішення законної сили/ до 28.01.2016р. /фактичне перерахування грошей на її рахунок/) та інфляційні втрати за цей період 17121,85 грн., а також суму сплаченого судового збору. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала в повному обсязі, дала пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, подала письмові заперечення, які підтримала в повному обсязі та відповідно до яких відсутня вина відповідача в тому, що позивач своєчасно не отримала стягнуті судовим рішенням суми, оскільки позивач звернулася до ВДВС не своєчасно, а відповідач отримав документ про відкриття виконавчого провадження одразу перерахував кошти на вказаний державним виконавцем рахунок, а позивач заволікала з вказівкою рахунку на якій їй ВДВС перерахувало би гроші. Крім того, розрахунок позивача має помилки. Просила в задоволенні позову відмовити. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до таких висновків. Як встановлено судом, рішенням апеляційного суду Херсонської області від 26 лютого 2014 року змінено рішення Суворовського районного суду м.Херсона від 22 травня 2013 року, яким позов [PERSON] до [PERSON] задоволений частково: стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 239207,72 грн., моральну шкоду 5000,00 грн., судові витрати 1957,00 грн. Судом апеляційної інстанції розмір матеріальної шкоди, що підлягає відшкодуванню зменшена до 16359,00 грн, а судові витрати до 229,4 грн. Дане рішення набрало законної сили 26.02.2014 року. 22.07.2015 року Суворовським районним судом м.Херсона на підставі заяви позивача та її представника видано виконавчий лист. Постановою від 19.10.2015 року ВДВС Суворовського РУЮ у м. Херсоні було відкрито виконавче провадження за № 49042626. 16.11.2015 року [PERSON] на депозитний рахунок Суворовського РУЮ у м.Херсоні перерахована сума, що підлягала стягненню з нього на користь [PERSON] 21589,31 грн. [PERSON] 10.12.2015 р. та 12.01.2016 р. повідомлялася про надходження вказаних вище коштів, пропонувалось повідомити повні реквізити для перерахування вказаної суми коштів. 28.01.2016 року на рахунок позивача надійшли кошти, що не заперечувалось сторонами. Доводи позивача, що відповідач зобовязаний сплатити інфляційні збитки у розмірі 17121,85 грн. та суму 3% річних у розмірі 1242,12 грн. в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження, у зв'язку з наступним. Статтею 11 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією продовжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема , є договори та інші правочини. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. За правилами ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а правилами ч.1 ст. 22 цього Кодексу встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Стаття 625 ЦК України, якою позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження». Таким чином, оскільки спірні правовідносини між сторонами у справі виникли у зв'язку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України). Така правова позиція закріплена в постанові Верховного Суду України від 20.01.2016 р. (справа № 6-2759цс15). Крім того, стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобовязання, її дія поширюється на всі види грошових зобовязань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобовязань. Цією статтею регулюються зобовязальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобовязання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому частина пята статті 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобовязальних правовідносин. З рішення суду зобовязальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02.03.2016 р. (справа № 6-2491цс15), яка за вимогами ч.1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, та для всіх судів України. На основі з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не засновані на законі, а відтак в задоволенні позову необхідно відмовити. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, понесені позивачем судові витрати за приписами ст. 88 ЦПК України відшкодуванню не підлягають. Відповідачем доказів щодо понесення судових витрат суду не надано. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed