Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача про поділ майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. В обґрунтування позову зазначає, що вона перебуває з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. За час перебування в шлюбі ними було придбано у спільну сумісну власність житловий будинок [ADDRESS]. Також за час перебування в шлюбі відповідач отримав в спадщину житловий будинок [ADDRESS]. На даний час шлюб між ними існує фіктивно, сторони не ведуть спільне господарство. Позивач неодноразово зверталась до відповідача з проханням укласти договір про поділ нерухомого майна, але він ухилявся від її прохань та не дав можливості зробити це позивачу в досудовому порядку. Поскільки все це майно набуте ними за час шлюбу, і тому належить на праві спільної сумісної власності та вони мають рівні права на володіння, користування і розпорядження даним майном, тому позивач [PERSON] просить суд визнати за нею право власності на 1 / 2 частину майна, що складається з житлового будинку [ADDRESS] та житлового будинку [ADDRESS] В ході судового розгляду судом у відповідності до статей 35, 36 ЦПК України до участі у справі у якості третіх осіб на стороні відповідача залучено відділ ДВС Талалаївського районного управління юстиції, [PERSON], [PERSON]. В судовому засіданні позивач [PERSON] свій позов підтримала і просила задовольнити, поскільки відповідач без її згоди взяв в позику гроші, тепер в порядку виконання рішень суду на будинки накладено арешти, куди пішли гроші, вона не знає, тому просить виділити належну їй частку в спільному майні подружжя. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав і не заперечував проти визнання за позивачем 1 / 2 частину у їхньому спільному майні. Представник третьої особи - відділу ДВС Талалаївського районного управління юстиції Ромахова Г.М. - в судовому засіданні позов [PERSON] не визнала, поскільки на будинки, на які позивач просить суд визнати за нею 1 / 2 частину, накладено арешти і заборону вчиняти будь-які дії в порядку виконання рішень Талалаївського районного суду від 15 серпня 2013 року та від 18 серпня 2014 року. Виділення позивачу частки утруднить виконання рішень суду в частині майнових стягнень з відповідача [PERSON] Треті особи на стороні відповідача - [PERSON] та [PERSON] - в судове засідання не з'явились, хоча були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, їм роз'яснено їх право вступити у справу, тому розгляд справи було проведено без їх участі. Суд, заслухавши сторони, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що 22.02.1986 року було укладено шлюб між сторонами згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 22.02.1986 року (а.с. 8). Згідно договору купівлі - продажу від 11.10.2008 року [PERSON] отримав у власність житловий будинок за номером [ADDRESS] (а.с.9). Даний договір зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 09.12.2008 року (а.с.9 зв.). Згідно копії Свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.09.2010 року [PERSON] отримав у спадщину нерухоме майно, а саме - житловий будинок за номером [ADDRESS] (а.с.10). Даний договір зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 22.11.2010 року (а.с.10 зв.). Згідно витягу про державну реєстрацію прав, виданого КП «Прилуцьке МБТІ» 22.11.2010 року, за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину зареєстровано право власності на житловий будинок [ADDRESS] (а.с.21). Згідно витягу про державну реєстрацію прав, виданого КП «Прилуцьке МБТІ» 09.12.2008 року, за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу зареєстровано право власності на житловий будинок [ADDRESS] (а.с.23). Рішенням Талалаївського районного суду від 15.08.2013 року із [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто борг за договором позики в сумі 120 000 грн. (а.с.43). Рішенням Талалаївського районного суду від 18.08.2014 року із [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто борг за договором позики на загальну суму 32 846 грн. (а.с.44-45). Постановою начальника відділу ДВС Талалаївського районного управління юстиції Ромахової Г.М. від 23.05.2014 року відкрито виконавче провадження № 43416212 по виконанню рішення суду від 15.08.2013 року (а.с.57). Постановою начальника відділу ДВС Талалаївського районного управління юстиції від 05.09.2014 року відкрито виконавче провадження № 44603813 по виконанню рішення суду від 18.08.2014 року (а.с.57). 15.09.2014 року дані виконавчі провадження об'єднані у зведене виконавче провадження № 44772619 постановою начальника відділу ДВС (а.с.58). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень від 22.07.2014 року на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 22.07.2014 року, накладено обтяження у вигляді арешту нерухомого майна та оголошення заборони на його відчуження, а саме - на житловий будинок [ADDRESS], власником якого є [PERSON] (а.с.59). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень від 22.07.2014 року на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 22.07.2014 року, накладено обтяження у вигляді арешту нерухомого майна та оголошення заборони на його відчуження, а саме - на житловий будинок [ADDRESS], власником якого є [PERSON] (а.с.60). З встановленого в судовому засіданні випливають наступні правовідносини. За положенням ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно вимог ч.2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Дані положення цивільного законодавства конкретизовані у Сімейному кодексі України, зокрема згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з низ не мав поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно ст. 70 СК України, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При розгляді даної справи судом також береться до уваги роз'яснення, що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у якій зазначено, що вирішуючи спори між майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна береться до уваги його вартість на момент розгляду справи судом, а не на момент його придбання. Пунктом 24 даної Постанови передбачено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу, набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Таким чином, суд приходить до висновку, що належний відповідачу [PERSON] на праві власності згідно свідоцтва про право на спадщину за законом житловий будинок [ADDRESS] не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, так як отриманий ним у спадщину, тому не підлягає поділу між сторонами, таким чином позов [PERSON] в цій частині задоволенню не підлягає за безпідставністю. Розглядаючи позовну вимогу про поділ спільного майна, а саме - будинку [ADDRESS], суд виходить з наступного. Як встановлено в судовому засіданні в межах зведеного виконавчого провадження № 44772619 для забезпечення реального виконання рішень Талалаївського районного суду від 15.08.2013 року та 18.08.2014 року накладено арешт на майно боржника [PERSON], зокрема і на житловий будинок [ADDRESS], та оголошено заборону на його відчуження. За вказаних обставин, оскільки на майно, яке є предметом поділу між подружжям, накладено арешт в межах процедури примусового виконання рішення суду, то при поділі майна не можуть враховуватися положення ч.1 ст. 70 СК України щодо домовленості подружжя у розмірі часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Такими чином, будь-які дії, в тому числі і поділ даного майна, заборонені, поскільки в подальшому можуть утруднити виконання рішень суду та порушити права та інтереси третіх осіб - а саме - кредиторів боржника [PERSON] У даному випадку позивачу необхідно було звертатися з позовом про виключення майна з акту опису, а не про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, тому суд приходить до висновку, що позивачем обраний не вірний спосіб захисту свого порушеного права на частину у спільному майні. Даний висновок суду узгоджується з роз'ясненнями, що містяться у п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» із змінами та доповненнями, та п.16 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судом скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», якими передбачено, що вимоги осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил підвідомчості позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. А поскільки суд наділений правом розглядати справи тільки в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, що беруть участь у справі у відповідності до ст. 11 ЦПК України, тому позовні вимоги [PERSON] про поділ майна, а саме житлового будинку [ADDRESS], що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, задоволенню не підлягають за безпідставністю. Розглядаючи визнання позову відповідачем - [PERSON] - суд виходить з наступного. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання позову відповідачем суперечить закону, або порушує права свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Визнання позову [PERSON] порушує права інших осіб, а саме стягувачів за виконавчими провадженнями - [PERSON] та [PERSON], поскільки в подальшому можливо утруднить виконання рішення суду про стягнення боргу із [PERSON], та суперечить закону, поскільки один із об'єктів - будинок [ADDRESS] - як встановлено в судовому засіданні - не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя та не підлягає поділу. Таким чином, законні підстави для визнання позову відповідачем відсутні, тому суд не приймає визнання відповідачем позову. За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Виходячи з встановлених в судовому засіданні фактів, наданих сторонами доказів та вимог закону, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, не доведено, як саме відповідач порушує її права, обрано не вірний засіб порушеного, на її думку, права, а тому пред'явлені позовні вимоги є безпідставними і задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed