Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-25 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: усунути перешкод [PERSON] в користуванні належній їй на праві особистої приватної власності квартирою [ADDRESS] шляхом позбавлення [PERSON], [INFO], паспорт серії [NUMBER], та [PERSON], [INFO], паспорт серії [NUMBER], права користування даною квартирою та зняття їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою та стягнути з кожного судовий збір в розмірі 352,40 гривень. . Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 15 червня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Дана квартира належала продавцю на особистої приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 01 липня 2015 року (1/2 частка) та договору міни від 12 травня 2016 року (1/2 частки). Договір купівлі-продажу квартири посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скринником С.М. 15 червня 2018 року та зареєстровано в реєстрі за нерухоме майно 15 червня 2018 року за реєстраційним номером 669866280000. Проте, як вбачається з листа Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 13 серпня 2018 року № 003076881, відповідно до реєстру територіальної громади, за адресою: [ADDRESS], зареєстровано дві особи. Відповідачі, в зазначеній квартирі не проживають, добровільно знятись з реєстрації не бажають, що створює незручності у реалізації права власності та користування квартирою. 11 жовтня 2018 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Копію вказаної ухвали позивачем було отримано 26 листопада 2018 року, третьою особою 26 жовтня 2018 року. Відповідачами копія ухвали суду про відкриття провадження у справі з копією позовної заяви та доданими до неї документами, отримано не було, а конверт із вказаними документами повернувся до суду із відміткою поштового відділення «закінчення терміну зберігання». Відповідач не скористався правом подання відзиву на позовну заяву, позивачем додаткових пояснень до суду подано не було, третьою особою також до суду не було подано пояснень щодо заявлених позовних вимог. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно договору купівлі-продажу квартири, укладеного між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] 15 червня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скринником С.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 742, Продавець передала, а Покупець прийняла у власність квартиру [ADDRESS], і вартість квартири у розмірі 600 000 грн. отримана продавцем від покупця до укладення цього договору Як вбачається з відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21 липня 2018 року, квартира за адресою [ADDRESS], з 27.07.2018 належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору купівлі продажу квартири. Згідно листа відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 13 серпня 2018 року, за адресою: [ADDRESS], зареєстровано дві особи Як вбачається з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS], зареєстровано дві особи а саме: [PERSON], [INFO], паспорт серії [NUMBER], та [PERSON], [INFO], паспорт серії [NUMBER]. Відповідно до ст.ст. 317, 319 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Нормами ст. 41 Конституції України, ст. 321 Цивільного кодексу України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні; право приватної власності є непорушним. За статтею 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 Житлового кодексу УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За змістом ч. 2 ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. За змістом ст. 405 Цивільного кодексу України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу УРСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм користування житлом, що знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно зі ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають за адресою: [ADDRESS], не несуть жодних витрати по утриманню житла, не здійснює оплату наданих комунальних послуг. За таких обставин, враховуючи, що права власника порушені, а власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ними права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень його прав власника житлового приміщення, в даному випадку шляхом визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], тобто позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. При визнанні судом відповідачів таким, що втратили право користування житловим приміщенням, судом не вбачається порушення пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки відповідач тривалий час не проживає у зазначеній квартирі, тобто квартира не є житлом відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Щодо заявлених позовних вимог про зняття з реєстраційного обліку відповідачів за адресою: [ADDRESS], то вказані позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа: Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод в користуванні майном шляхом позбавлення права користування та зняття з реєстрації обліку. Відповідно до положень ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, ухвалюючи рішення про задоволення позову є наявність правових підстав для стягнення з кожного а саме з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] судових витрат зі сплати судового збору в розмірі 352 грн 40 коп, які сплачено позивачем при зверненні з цим позовом до суду. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved