Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, в обґрунтування якого вказала, що вона є власницею квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 18.09.2004. За вказаною адресою з 28.03.2007 зареєстрований її син [PERSON] . Проте з 2013 року відповідач у її квартирі фактично не проживає у зв`язку з виїздом до Російської Федерації. Реєстрація відповідача\~у квартирі\~позбавляє її\~права на\~отримання субсидії\~на житлово-комунальні\~послуги.\~ Посилаючись на ст..405 ЦК України, позивач просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування вказаним жилим приміщенням. Позивач [PERSON] у судовому засіданні підтримала свої позовні вимоги, обґрунтовуючи обставинами, викладеними у позові, просила їх задовольнити. Відповідач, будучи двічі сповіщеним про час і місце слухання справи, у тому числі через розміщення судового виклику на офіційному веб-сайті судової влади України, у судове засідання не з`явився без повідомлення причин, відзиву на позов не подав. Згідно з вимогами ст.280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання, не повідомив причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно з ухвалою судді від 30.10.2020 у справі відкрито загальне позовне провадження. Згідно з ухвалою суду від 26.11.2020 підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду. Заслухавши позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з таких підстав. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Димитровської державної нотаріальної контори 18.09.2004, реєстровий № 2244 (а.с.9). \~ \~ \~ \~Згідно з довідкою виконавчого комітету Мирноградської міської ради від 27.10.2020 \~ \~ \~ \~ [PERSON] , [INFO] , з 28.03.2007 зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.17). Відповідно до ату Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Вікторія» № 22 від 25.09.2020, виготовленого головою ОСББ за участю мешканців-сусідів, [PERSON] з 2013 року за вказаною адресою не проживає (а.с.10). Свідок [PERSON] суду пояснив, що вона мешкає по-сусідству з [PERSON] , їх квартири розташовані поряд на одному поверсі у будинку [ADDRESS] . Десь з 2014 року позивач стала проживати у своїй квартирі [ADDRESS] , до цього в ній мешкав її син [PERSON] , який приблизно у 2013-2014 роках виїхав до Росії. З того часу вона жодного разу не бачила [PERSON] . Також вона ніколи не чула, щоб [PERSON] чинила будь-які перепони для проживання [PERSON] в її квартирі. За приписами ст.41 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності, гарантує право власності, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно за ст.150 ЖК України громадяни, що мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання та проживання членів їх сімей, та вправі розпоряджатися цією власністю за своїм розсудом. Відповідно до ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 405 ЦК України визначені права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування цим приміщенням. За чинним житловим законодавством членами сім`ї власника житлового приміщення визнаються дружина, чоловік, їх діти, батьки та інші особи, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть спільне з ним господарство (ч.2 ст.64 ЖК України). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою проживання позивача в якості сина та не є співвласником спірної жилої площі. Також судом встановлено, що відповідач [PERSON] не мешкає у жилому приміщенні позивача за вищевказаною адресою з 2013 року по теперішній час. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З`ясовуючи причини відсутності відповідача понад встановлені строки на спірній житловій площі, суд не знайшов, що вони були поважні. Враховуючи вищенаведене, а саме те, що будь-яких договорів щодо користування квартирою позивача між сторонами не встановлено, як і не встановлено прояви відповідача інтересу до вказаного житла протягом зазначеного строку його відсутності (більше 7 років), суд вважає, що вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, підлягають задоволенню. На підставі ст.150 СК України, ст.ст.386, 405 ЦК України,

Outcome: approved