Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-20 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулась з позовом до відповідачів - [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої [PERSON], а також до [PERSON], [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач - [PERSON] та треті особи - [PERSON], [PERSON], [PERSON] є співвласниками в рівних частках квартири [ADDRESS] згідно свідоцтва про право власності на житло від 28.07.1998 року, зареєстрованого у Київському БТІ, запис у реєстровій книзі за № 3247 від 12.08.1998 року. У вказаній квартирі зареєстровані всі власники, а також [PERSON], яка приходиться невісткою позивачу [PERSON], її діти - [PERSON], [PERSON], [PERSON], які є онуками позивача. Відповідачі були зареєстровані у квартирі 25.08.2010 року на прохання сина позивача [PERSON], який одружився із [PERSON] Як пояснив представник позивача в судовому засіданні, з часу реєстрації відповідачів у квартирі, вони фактично там не проживали, оскільки після одруження придбали жилий будинок в смт. Козин Київської області, а після розірвання між ними шлюбу стали проживати окремо за адресами, які не повідомляли. Факт не проживання відповідачів з серпня 2010 року підтверджується актами від 12.05.2016 року, 03.10.2016 року, 10.10.2016 року за підписами сусідів. Оскільки відповідачі не є на даний час членами сім'ї позивача, а реєстрація їх місця проживання, як постійного, у квартирі, створює перешкоди у вільному користуванні квартирою, оскільки квитанції на оплату житлово-комунальних послуг виставляються і на них, позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі на підставі ст. 405 ЦК України. Підтримавши позовні вимоги у судовому засіданні, представник позивача просив їх задовольнити з наведених підстав. Відповідачі в судове засідання не з'явились, про час та місце судових засідань у справі розгляду справи вважаються повідомленими належним чином, - згідно вимог ст. 74- 77 ЦПК України, у тому числі, й шляхом оголошення про їх виклик в пресі - газеті «Урядовий кур'єр» № 192 (5812) від 12.10.2016 р., письмових заперечень по суті позову і доказів на спростування викладених позивачем у позовній заяві обставин, до суду не надходило. Треті особи - [PERSON], [PERSON], в судове засідання не з»явились про дату, місце та час розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, а третя особа - [PERSON], який за його згодою і клопотанням був допитаний як свідок у справі, пояснив, що є рідним сином позивача і рідним братом [PERSON], який на даний час проживає у Німеччині; фактично в квартирі на даний час проживає лише його - [PERSON] сім»я, оскільки він з батьками має усну домовленість про те, що тимчасово батьки проживають у належній йому квартирі у сусідньому будинку, а він у їх квартирі; щодо колишньої дружини свого брата - відповідачки [PERSON] зазначив, що остання часто приїздила в гості, однак, ніколи у квартирі [ADDRESS] не проживала, як і її діти, оскільки мали житловий будинок у Київській області, тому на даний час є підстави для задоволення позову і для визнання її та її дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Дніпровської районної державної адміністрації в м. Києві в судове засідання не з'явився, однак, направив на адресу суду письмову заяву, в якій просив розглядати справу без його участі та прийняти рішення з урахуванням інтересів малолітньої дитини та чинного законодавства України. У судовому засіданні за клопотанням представник позивача була допитана свідок [PERSON], яка показала, що є сусідкою по квартирі, підтвердила факт підписання нею актів про не проживання відповідачів [PERSON] з дітьми, однак, пояснила, що цього літа (2016р.) в гості до бабусі у квартиру приїжджала малолітня [PERSON], яку вона бачила. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, третьої особи [PERSON], допитаного як свідка, допитавши свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши надані суду докази в їх сукупності та взаємозв»язку, встановив наступне. Позивач - [PERSON] та треті особи - [PERSON], [PERSON], [PERSON] є співвласниками в рівних частках квартири [ADDRESS] згідно свідоцтва про право власності на житло від 28.07.1998 року, зареєстрованого у Київському БТІ, запис у реєстровій книзі за № 3247 від 12.08.1998 року. З довідки форми-3 № 95 від 08.08.2016 року, убачається, що у вказаній квартирі зареєстровані всі власники, а також [PERSON], яка приходиться невісткою позивачу [PERSON], її діти - [PERSON], [PERSON], [PERSON], які є онуками позивача. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] зареєстровані в [ADDRESS], з 05.08.2010 року, а відповідач [PERSON] - 25.08.2010 року. Згідно наданих суду актів від 12.05.2016 року, 03.10.2016 року, 10.10.2016 року за підписами сусідів [PERSON] та [PERSON], засвідчених начальником ЖЕД 412, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживають з серпня 2010 року. Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Доказів того, що між співвласниками житла і відповідачами наявні домовленості про порядок користування житлом, матеріали справи не містять. Показаннями свідків підтверджується той факт, що фактично у квартирі відповідачі ніколи не проживали, не дивлячись на реєстрацію їх місця проживання з 2010 року, що підтверджується і письмовими доказами, зокрема, актами про їх не проживання. Як роз'яснено в п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року №5, у зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється , зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. Відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Постановою Верховного Суду України у справі № 6-57цс11 від 16.01.2012 року визначено, що вказаний вище Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, а положення статті 7 цього Закону застосовуються до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод. Належними доказами підтверджений факт не проживання відповідачів понад один рік без поважних причин у квартирі, належній позивачу і третім особам на праві власності, що дає підстави для визнання відповідачів, які є повнолітніми, такими, що втратила право користування житловим приміщенням. Однак, вирішуючи позов в частині позовних вимог до малолітньої дитини [PERSON], слід звернути на увагу на те, що згідно із ч. 1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. 3 Конвенції «Про права дитини», прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Як зазначено у ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумову розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Як зазначено вище, батьком малолітньої [PERSON] є один зі співвласників квартири [PERSON] (третя особа у справі), який позов до неї не пред»являв, власної думки щодо місця проживання своєї доньки не висловив. Позивачем суду не надано належних доказів і того, що дитина на даний час має інше місце проживання, зокрема, з матір»ю. Рішенням суду при вирішенні питання про розірвання шлюбу не встановлено, що подружжя досягло згоди щодо місця проживання малолітньої доньки. Крім того, показання свідка [PERSON], яка бачила [PERSON] влітку 2016 року, яка приїжджала до позивача в гості, не дають підстав встановити факт її не проживання без поважних причин у квартирі, частина якої належить її батьку. Суд критично оцінює доводи представника позивача про наявність правової позиції ВСУ (справа №6-2976цс15 від 27.04.2016 року), яку можна було б застосувати в порядку ст. 360-7 ЦПК України при вирішенні даної справи, оскільки не вирішувалось питання неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, дана постанова стосується зовсім інших правовідносин. За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині вимог до малолітньої [PERSON], [INFO]. Отже, позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до вимог статті 88 ЦПК України, судові витрати, фактично понесені позивачем, слід стягнути з відповідачів в рівних частках на користь позивача.

Outcome: partial