Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-25 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: заборонити відповідачу [PERSON] чинити перешкоди їй у користуванні квартирою [ADDRESS] вселити її у квартиру [ADDRESS]; зобов'язати відповідача надати їй ключі від вхідних дверей квартири [ADDRESS]. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона, відповідач [PERSON], їхні неповнолітні діти, [PERSON] та [PERSON], та третя особа зареєстровані у [ADDRESS], яка належить на праві власності третій особі та відповідачу [PERSON] в рівних долях. На даний час в квартирі фактично проживає третя особа та відповідач [PERSON] При цьому, їй та [PERSON], [PERSON] чинять перешкоди в користуванні житловим приміщенням - поміняти замки на вхідних дверях квартири та не дають ключі від квартири їй, не впускають її до приміщенням в якому вона зареєстрована, створили їй такі умови неможливості проживання, за яких остання вимушена звернутися з цим позовом до суду. Діями відповідачів порушено її право використовувати помешкання - в частині користування та розпорядження житловою площею. Незважаючи на її неодноразові звернення до відповідачів, останні категорично налаштовані позбавити її права користування житлом в якому та зареєстрована та продовж тривалого часу перешкоджають їй користуватися житловим приміщенням, не впускають її до квартири. У зв'язку з цим вона змушена тимчасово проживати в орендованих квартирах, що негативно відображається на її психологічному стані. Позивач в судове засідання не з'явилася. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд позов задовольнити. Додатково пояснив, що саме відповідачем чиняться позивачу та їх дітям перешкоди у користуванні спірною квартирою. До січня 2015 року, позивач з дітьми жила у спірній квартирі, однак після цього відповідач змінив замок та не пускає позивача разом з дітьми до квартири. В подальшому представник позивача в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач та третя особа в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, відповідно до вимог ст. ст. 74, 75, 76 ЦПК України, про причини неявки в судове засідання суд не повідомив. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чи\-ном повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність позивача, відповідачів та за згодою представника позивача ухвалити заочне рішення. Вислухавши пояснення представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази у всій сукупності, суд приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 23 березня 2010 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого продавець [PERSON] продав, а покупці [PERSON], [PERSON] купили квартиру [ADDRESS], що складається з двох жилих кімнат, загальною площею 45,30 кв.м., жилою площею 27,30 кв.м., в наступних частинах: ? частина квартири - [PERSON], ? частина квартири - [PERSON] Відповідно до реєстраційного посвідчення № [NUMBER], виданого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. Статтею 358 Цивільного кодексу України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно із ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 156 Житлового кодексу УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Згідно ст. 160 Житлового кодексу УРСР, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. Частиною 2 ст. 64 Житлового кодексу УРСР передбачено, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Як вбачається із свідоцтв про народження, [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.4, 5). Відповідно до довідки форми 3 № 1010 від 01 квітня 2015 року, виданої Житлово-будівельним кооперативом «Арсеналець-13», у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [INFO] - з 03 вересня 2013 року, [PERSON]; [INFO] - з 29 грудня 2011 року; [PERSON], [INFO], з - 20 грудня 2012 року; [PERSON], [INFO], з - 27 травня 2010 року; [PERSON], [INFO], з - 27 травня 2010 року (а.с.44). Таким чином, позивач [PERSON] будучи зареєстрованою у [ADDRESS] та проживаючи однією сім'ю з співвласником спірної квартири має право користуватися спірною квартирою на рівні з власниками квартири. Як вбачаться з матеріалів справи, позивач [PERSON] зверталася до Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві із відповідною заявою щодо чинення перешкод користування квартирою [ADDRESS] громадянами [PERSON] та [PERSON] Відповідно до довідки Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 23 квітня 2015 року, перевіркою за заявою [PERSON] встановлено, що факти викладені в заяві знайшли своє підтвердження та є цивільно-правовими. Будучи допитаною в судовому засіванні свідок [PERSON] пояснила суду, що позивач являється її онукою. Спірна квартира належить відповідачу [PERSON] та [PERSON], які проживають у квартирі. Також, у квартирі зареєстровані відповідач [PERSON], який являється сином [PERSON] та [PERSON], яка є дружиною [PERSON], проте останні у квартирі не проживають. З січня 2015 року відповідач [PERSON] змінив замки у квартирі та не впускає онуку до квартири. Вона говорила з [PERSON], який сказав, що не впустить [PERSON] до квартири та ключі не надасть. [PERSON] добре ставиться до позивача та дітей. Позивач неодноразово зверталася в міліцію з приводу чинення перешкод у користуванні квартирою. На сьогодні, позивач з дітьми проживає в орендованій квартирі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила суду, що є подругою позивача [PERSON] В січні 2015 року у позивача забрали ключі від спірної квартири та не впускають її до квартири. В той час між позивачем та [PERSON] виник конфлікт щодо коштів, які відповідач забрав у позивача. Зазначила, що вона з бабусею приходила провідати [PERSON], проте їй також до квартири не впустили. З огляду на викладене вбачається, що з боку відповідача існує порушення права позивача користуватися спірною квартирою, що проявляється в недопущенні позивача до квартири та ненадання останній ключів від вхідних дверей, у зв'язку з чим позивач [PERSON] зверталася до Дніпровського РУ ГУ МВС України із відповідними заявами щодо чинення останній перешкод у користуванні спірною квартирою. Аналізуючи вищевикладене, враховуючи чинення відповідачем перешкод у користуванні позивачем спірною квартирою, відсутність будь-яких заперечень по суті позовних вимог з боку відповідача, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача про усунення перешкод у здійсненні права користування квартирою шляхом вселення позивачів до спірної квартири, зобов'язання відповідача припинити чинити перешкоди у користуванні позивачем спірною квартирою шляхом передачі ключів від спірної квартири. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку що позовні вимоги [PERSON], що діє від свого імені та в інтересах малолітніх [PERSON], [PERSON] до [PERSON], третя особа: [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Враховуючи наведене та

Outcome: approved