Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась з позовом до відповідача [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], відділ реєстрації речових прав на нерухоме майно Дніпропетровського міського управління юстиції. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 04.05.2006 року між нею та відповідачем по справі було укладено договір дарування квартири [ADDRESS], яка належить позивачу на праві приватної власності. Позивач погодилася укласти договір дарування, тому що відповідач зобов'язався доглядати її до кінця життя, оскільки вона є літньою людиною. До липня-серпня 2013 року стосунки між сторонами були добрими і порядними,а потім без пояснення причин відповідач різко змінив ставлення до позивача, перестав відвідувати, надавати позивачу будь-яку допомогу. Позивач неодноразово зверталась до відповідача, але відповідач припинив спілкування з позивачем в грудні 2013 року. Не дивлячись на укладення оспорюваного договору, позивач продовжує бути зареєстрованою в своїй квартирі, сплачує комунальні і всі інші платежі, утримуючи квартиру. Позивач не мала намір укладати договір дарування, відповідач навмисно ввів її в оману, для того, щоб вона підписала договір дарування. Вчиняючи даний правочин, позивач помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, щодо прав та обов'язків сторін, а тому звернулася до суду з даним позовом та просить визнати договір дарування від 04.05.2006 року недійсним. Представник позивача надав до суду заяву, в якій підтримав викладені в позові вимоги в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові, просив суд визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] укладений 04 травня 2006 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON],зареєстрований в реєстрі за №1561. Скасувати державну реєстрацію квартири [ADDRESS] за [PERSON] і зареєструвати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS]. Також просив розглядати справу за відсутності позивача і представника. Представник третьої особи - відділу реєстрації речових прав на нерухоме майно Дніпропетровського міського управління юстиції в судове засідання не з»явився, повідомлений належним чином. Третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з'явилась, до суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату слухання справи повідомлений належним чином відповідно до вимог ст. 74- 76 ЦПК України, причини неявки суду не відомі, у зв'язку з чим судом ухвалено про заочний розгляд справи в порядку ст. 224 ЦПК України - заочно. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Статтею 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»: цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються Цивільним кодексом України та іншими актами законодавства. При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову застосовують норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішують справи. Згідно зі статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлена презумпція правомірності правочину, за якою договір є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Стаття 203 ЦК України передбачає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актамцивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Судом встановлено, що 04.05.2006 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON],зареєстрований в реєстрі за №1561. Позивач мала намір укласти договір довічного утримання із зятем, щоб він її доглядав, і не мала наміру укладати договір дарування, відповідач навмисно ввів в оману та переконав її, щоб вона підписала договір дарування. Позивач, вчиняючи правочин дарування, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення щодо прав та обов'язків сторін, тому з урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до приписів, що містяться у п. 20 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»: правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що договір дарування квартири [ADDRESS] укладений 04 травня 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON],зареєстрований в реєстрі за №1561, укладений між [PERSON] та [PERSON], слід визнати недійсним. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved