Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просила суд: визнати протиправними дії відповідача щодо її безпідставного звільнення за ч. 1 ст. 40 КЗпП України; зобов'язати відповідача поновити її на попередньому місці; стягнути з відповідача на її користь не виплачену заробітну плату за час вимушеного прогулу; стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в сумі середньомісячного заробітку, а також покласти судові витрати та витрати на правову допомогу на відповідача. Позов мотивований тим, що Наказом № 177-к від 20.08.2014 року її звільнено з займаної посади інспектора відділу адресно-довідкової роботи управління паспортної роботи, громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУ ДМС України в Харківській області з 20 серпня 2014 року, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, зміна в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Позивач наголосила, що відповідач, аргументуючи підстави її звільнення, не зазначив доказів щодо необхідності проведення скорочення штату в установі взагалі. У відповіді на колективне звернення від 13.08.2014 року за № 11/14886 не зазначено підстав, не вказано наказу, розпоряджень, тощо від ДМС України щодо скорочення штату (тобто взагалі не йшлося про жодні зміни в організації виробництва і праці); відповідач не запропонував жодної роботи позивачу у ГУ Харківського ДМС, навіть нижчої за рангом посади, що за твердженням позивача, є грубим порушенням процедури звільнення за скороченням штатів, передбаченої трудовим законодавством. Також позивач вказала, що при звільнені з роботи на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП, якою керувався відповідач, повинні братися до уваги також приписи ст. 42 КЗпП, яка передбачає переважне право на залишення на роботі при скороченні чисельності або штату працівників. У випадку звільнення позивача цього зроблено не було. Крім того, позивач вказала, що вона працює на одному місці й виконує свою роботу з 1996 року і має безперервний стаж роботи 18,5 років, в той час як на підприємстві працюють співробітники, стаж роботи яких менше двох років. Таким чином, позивач вважає, що відповідач проігнорував ст. 42 КЗпПУ, що призвело до порушення трудового законодавства. Крім того, позивач наголосила, що три співробітники взагалі відсутні на робочому місці більше 2-х років, а саме: [PERSON], [PERSON], [PERSON], що підтверджується і відповідачем у наведеній вище відповіді від 13.08.2014 року. Згідно відповіді, в установі нараховувалось 22 працівника, 3 з яких (зазначені вище) не були присутні на робочому місці більше 2 років. Згідно з відповіддю, вказані особи відкомандировані до інших підрозділів, де виконують ніби-то функціональні обов'язки. Також, позивач вказала, що днем звільнення у трудовій книжці позивача вказано 20 серпня 2014 року, а виплати вона отримала тільки 27 серпня 2014 року, що порушує норму ст. 116 КЗпП. Позивач вважає, що такі дії керівництва ГУ ДМС України у Харківській області спричинили їй моральні страждання через порушення її трудових прав, у зв'язку з чим, на підставі ст. 237-1 КЗпП України вона має право вимагати відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконним звільненням та порушенням її трудових прав. Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення її прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у вказаний у позові спосіб. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON], який діє на підставі довіреності, у судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили суд задовольнити їх у повному обсязі. Представники відповідача - ГУ ДМС України в Харківській області Кезля М.Д., Вишневський О.В., які діють на підставі довіреності, у судовому засіданні проти позову заперечували, посилаючись на те, що чисельність працівників ГУ ДМС України затверджує Голова ДМС в межах граничної чисельності працівників, визначеної для ГУ ДМС на території відповідної адміністративно - територіальної одиниці. Відповідно до наказу ДМС України від 30.05.2014 року № 121 було затверджено штатні розписи ГУ ДМС, УДМС України в областях та місті Києві, та начальники ГУ ДМС, УДМС України в областях та місті Києві, на виконання цього наказу, були зобов'язані відповідно до Кодексу законів про працю України, здійснити відповідні заходи щодо призначення, переведення та звільнення працівників структурних підрозділів згідно з затвердженими штатними розписами. На виконання наказу ДМС України від 30.05.2014 року № 121, ГУ ДМС України в Харківській області був виданий наказ від 20.06.2014 року № 88-к, відповідно до якого були введені зміни до штатного розпису ГУ ДМС України в Харківській області. Відповідно до нового штатного розпису під скорочення попала і посада позивача. Представники відповідача наголосили, що 20.06.2014 року позивач була попереджена про вивільнення в індивідуальному порядку під розпис та ознайомлена з підставами такого вивільнення, про що свідчить розпис позивача на попередженні. Крім того зазначили, що ГУ ДМС України в Харківській області не мало можливості запропонувати позивачу роботу за тією ж професією в зв'язку з відсутністю такої, а також були відсутні рівнозначні посади. Також, представники відповідача спростували твердження позивача про наявність у неї вищої кваліфікації ніж у інших, наголосивши, що на підтвердження більш високої кваліфікації позивачем не надано жодних доказів. З урахуванням наведеного, представники відповідача стверджували, що дії відповідача відносно позивача правомірні, відповідають вимогам чинного законодавства, у зв'язку з чим просили у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Суд вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Судовим розглядом встановлено, що Наказом № 177-к від 20.08.2014 року [PERSON] звільнено з посади інспектора відділу адресно-довідкової роботи управління паспортної роботи, громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУ ДМС України в Харківській області з 20 серпня 2014 року, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України зміна в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (а.с. 46). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у разі змін в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, реорганізації або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Згідно з абз. 1 п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Відповідно до Положення про Головне управління ДМС України в Харківській області, штатний розпис та кошторис Головного управління ДМС України в Харківській області затверджує Голова ДМС. Чисельність працівників ГУ ДМС України затверджує Голова ДМС в межах граничної чисельності працівників, визначеної для ГУ ДМС на території відповідної адміністративно - територіальної одиниці. Відповідно до наказу ДМС України від 30.05.2014 року № 121 «Про затвердження штатних розписів територіальних органів ДМС України та внесення змін до наказу ДМС України від 13.05.2014 року № 104», затверджено штатні розписи ГУ ДМС, УДМС України в областях та місті Києві (а.с. 32). Згідно з вищевказаним наказом, начальники ГУ ДМС, УДМС України в областях та місті Києві, були зобов'язані відповідно до Кодексу законів про працю України, здійснити відповідні заходи щодо призначення, переведення та звільнення працівників структурних підрозділів згідно з затвердженими штатними розписами. З матеріалів справи вбачається, що на виконання наказу ДМС України від 30.05.2014 року № 121, ГУ ДМС України в Харківській області був виданий наказ від 20.06.2014 року № 88-к, відповідно до якого були введені зміни до штатного розпису ГУ ДМС України в Харківській області (а.с. 33-42). Відповідно до нового штатного розпису під скорочення попала і посада, яку займала позивач. Судом встановлено, що 20.06.2014 року позивач була попереджена про вивільнення в індивідуальному порядку під розпис та ознайомлена з підставами такого вивільнення, про що свідчить розпис позивача на попередженні (а.с. 44-45). Стосовно зазначеного позивачем обов'язку роботодавця одночасно з попередженням про звільнення запропонувати вивільнюваному працівнику іншу роботу, а при відсутності роботи за такою ж професією запропонувати іншу на тому ж підприємстві, то в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що ГУ ДМС України в Харківській області не мало можливості запропонувати позивачу роботу за тією ж професією в зв'язку з відсутністю такої, а також були відсутні рівнозначні посади. Дані обставини підтверджуються штатним розкладом ГУ ДМС України в Харківській області станом на 30.05.2014 року та на 20.06.2014 року. Разом з тим, суд критично оцінює посилання позивача на те, що вона мала переважне право на залишення на роботі, оскільки остання має більш високу кваліфікацію і продуктивність праці, у зв'язку з тим, що вона працює на одному місці й виконує свою роботу з 1996 року та має безперервний стаж роботи 18,5 років, в той час як на підприємстві працюють співробітники, стаж роботи яких менше двох років. Згідно зі ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Отже, при вивільненні працівників, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у ч. 2 ст. 42 КЗпП України. За змістом ст. 42 КЗпП України коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду. Втім, слід зазначити, що на підставі вищевказаного наказу ГУ ДМС України в Харківській області від 20.06.2014 року № 88-к, посада, яку займала позивач, була взагалі виведена зі штатного розпису Головного управління. Позивач, в обґрунтування тієї обставини, що вона має більш високу кваліфікацію, посилалась на те, що після звільнення з роботи, на прохання начальника відділу, вона надавала допомогу працівникові, який не справляється з роботою. Разом з тим, в судовому засіданні було встановлено, що не заперечувалось сторонами у справі, що після скорочення посади, яку займала позивач, роботу, яку виконувала остання (до скорочення посади), на даний час виконує інший працівник, що має вищу освіту та неповнолітню дитину, а не та особа, якій позивачка надавала допомогу після звільнення її з посади. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку що дії відповідача щодо звільнення позивача на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України, правомірні, відповідають вимогам чинного законодавства, а тому позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню. Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст. 88 ЦПК України. У зв'язку із відмовою в задоволенні позовних вимог судові витрати, понесені позивачем, відносяться на рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed