Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідачів [PERSON], приватного нотаріуса КМНО Тверської І.В., в якому посилаючись на порушення своїх цивільних прав, пов'язаних із зверненням стягнення на предмети іпотеки - належне їй нерухоме майно, недотримання вимог законодавства при укладенні правочину, просила з урахуванням доповнень і уточнень позовних вимог наступне: визнати недійсним договір іпотеки, укладений 29 жовтня 2013 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. та зареєстрований за реєстровим № 873, предметом якого визначено належні їй на праві власності житловий будинок [NUMBER], що розташований в обслуговуючому кооперативі садового товариства «Дрімленд» на території Нещерівської сільської ради Обухівського району Київської області, та земельна ділянка площею 0,3744 га, з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована на території Нещерівської сільської ради Обухівського району Київської області; визнати недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений 29 жовтня 2013 року між тими ж сторонами, посвідчений тим самим нотаріусом та зареєстрований за реєстровим № 875; скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тверської І.В. індексний номер 7362943 від 29.10.2013 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (інше речове право іпотека) нерухомого майна за реєстраційним номером 183457832231; скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тверської І.В. індексний номер 21198205 від 08.05.2015 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (перехід права власності) до [PERSON] на нерухоме майно за реєстраційним номером 183457832231; скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тверської І.В. індексний номер 21199573 від 08.05.2015 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (перехід права власності) до [PERSON] на нерухоме майно за реєстраційним номером 633011832231; зобов'язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тверську І.В. повернути [PERSON] оригінали правовстановлюючих документів на нерухоме майно. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов з урахуванням уточнень і доповнень підтримав в повному обсязі, посилаючись на те, що договори укладено із порушенням чинного законодавства, позивачем виконувались умови договору по мірі можливості, сплачено 33 тис. євро, далі через фінансову неспроможність позивач звернулась до відповідача із проханням зняти арешт з майна і поділити предмети іпотеки ля продажу з метою погашення заборгованості, але відповідач не погодився, тому восени 2014 року між ними виник спір, скориставшись умовами договору без згоди позивача відповідач перереєстрував право власності на будинок і прилеглу земельну ділянку на своє ім'я, спору щодо розміру заборгованості між сторонами немає, договір позики не оспорювався. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову з урахуванням уточнень і доповнень заперечив повністю, посилаючись на його необґрунтованість і недоведеність, ухилення позивача від виконання своїх цивільно-правових обов'язків, неповернення позики, фактичне користування позивачем спірним нерухомим майном, фактичне проживання відповідача у м.Києві, пояснив, що позивач відмовлялась домовлятись про відстрочення або розстрочення боргу, тому відповідач скористався передбаченим договором правом задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Між сторонами виникли цивільні правовідносини щодо укладення та виконання правочинів щодо іпотеки нерухомого майна, переходу права власності. Судом встановлено, що 29 жовтня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений договір позики, за яким позивач отримала позику і зобов'язувалась до 29.10.2014 року повернути відповідачеві суму в гривнях, еквівалентну 149 600 євро, що підтверджується договором. 29 жовтня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір іпотеки, яким забезпечено боргові зобов'язання [PERSON] за вказаним вище договором позики, предметом іпотеки визначено належні [PERSON] на праві власності житловий будинок [NUMBER], що розташований в обслуговуючому кооперативі садового товариства «Дрімленд» на території Нещерівської сільської ради Обухівського району Київської області, та земельна ділянка площею 0,3744 га, з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована на території Нещерівської сільської ради Обухівського району Київської області, вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверської І.В. і зареєстровано за реєстр. № 873, що підтверджується договором, витягом з Державного земельного кадастру, державним актом на право власності на земельну ділянку, свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, висновком про наявні обмеження на використання земельної ділянки, матеріалами нотаріального посвідчення договору. 29 жовтня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким встановлено порядок задоволення вимог [PERSON] у випадку невиконання [PERSON] боргових зобов'язань за вказаним вище договором позики, зокрема передбачено, що іпотекодавець передає, а іпотекодержатель набуває право власності на житловий будинок [NUMBER], що розташований в обслуговуючому кооперативі садового товариства «Дрімленд» на території Нещерівської сільської ради Обухівського району Київської області, та земельна ділянка площею 0,3744 га, з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована на території Нещерівської сільської ради Обухівського району Київської області, сторонами встановлено строк вступу договору в законну силу не раніше 01.11.2014 року, вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверської І.В. і зареєстровано за реєстр. № 875, що підтверджується договором, витягом з Державного земельного кадастру, державним актом на право власності на земельну ділянку, свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, матеріалами нотаріального посвідчення договору. 29.10.2013 року в порядку реалізації укладеного між сторонами договору було прийнято рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тверської І.В. індексний номер 7362943 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (інше речове право іпотека) нерухомого майна за реєстраційним номером 183457832231, що підтверджується інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, рішенням. Правовстановлюючі документи на нерухоме майно на ім'я позивача передані приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Тверській І.В. при нотаріальному посвідченні договорів, що підтверджується договорами. В порядку виконання умов укладених між сторонами договорів позивач частково сплатив заборгованість за позикою, зокрема 04.12.2013 року в сумі, еквівалентній 4 550 доларів США, 11.01.2014 року - 3 300 євро, 09.02.2014 року - 3 300 євро, 17.04.2014 року - 3 300 євро, 19.05.2014 року - 3 300 євро, 16.06.2014 року - 3 300 євро, 17.08.2014 року - 6 600 євро, 06.09.2014 року - 6 600 євро, що підтверджується наданими представником позивача в судовому засіданні розписками і визнається сторонами. 08.05.2015 року в порядку реалізації укладеного між сторонами договору були прийняті рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тверської І.В. індексні номери 21198205, 21199573 від 08.05.2015 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (перехід права власності) до [PERSON] на нерухоме майно за реєстраційним номером 183457832231; 633011832231, згідно яких відповідач [PERSON] став власником житлового будинку [NUMBER], що розташований в обслуговуючому кооперативі садового товариства «Дрімленд» на території Нещерівської сільської ради Обухівського району Київської області, та земельної ділянки площею 0,3744 га, з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована на території Нещерівської сільської ради Обухівського району Київської області, що підтверджується інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, рішеннями. Позивач фактично користується спірним майном, що визнається сторонами. При наданні правової оцінки позовним вимогам по їх суті суд враховує наступне. Обгрунтовуючи позов позивач посилаєтся на порушення його цивільних прав як іпотекодавця оспорюваним правочином. Відповідно до ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. В ст. 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. В силу ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлено законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, або одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно ч. 1 ст. 627 Цивільного Кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного Кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 Цивільного Кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. При підписанні спірних договорів позивач, будучи дієздатною особою, погодилася на усі умови договорів, які чітко визначені у них і своїм підписом посвідчила свою згоду на їх виконання. Надалі позивач прийняла до виконання вже укладені договори і протягом тривалого часу частково виконувала їх умови, сплачувала кошти за позикою, таким чином вчиняючи дії, які вказують на те, що умови договору не порушували її права до певного часу, коли вона вирішила, на думку суду, ухилитись від подальшого виконання своїх цивільно-правових зобов'язань. Оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності суд вважає, що спірні договори укладені у відповідності до вимог чинного законодавства України та посвідчені нотаріально, тому підстави для визнання спірних договорів недійсними, передбачені ст. 203 ЦК України, - відсутні. Оцінюючи доводи позову щодо порушення територіальності нотаріального посвідчення договорів з огляду на місце проживання відповідача, суд приймає до уваги наступне. Згідно зі змістом ст. 55 Закону України «Про нотаріат» посвідчення правочинів щодо відчуження, іпотеки житлового будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна, а також правочинів щодо відчуження, застави транспортних засобів, що підлягають державній реєстрації, провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженцям (місцем реєстрації) однієї із сторін відповідного правочину. Пунктом 3 чинного нотаріально посвідченого і підписаного сторонами договору позики від 29.10.2013 року встановлено: «Повернення боргу має здійснюватись в місті Києві за місцем проживання позикодавця». Вказаний договір у спірних правовідносинах є основним, умови якого забезпечуються саме оспорюваними договорами, тому його положення можуть застосовуватись при надання правової оцінки позову. Поданою 29.10.2013 року під час укладення оспорюваних правочинів письмовою заявою до нотаріуса [PERSON] засвідчив наявність у нього місця проживання в м.Києві, ця заява була залучена до матеріалів нотаріального посвідчення договорів. Згідно відмітки у паспорті дружина відповідача [PERSON] [PERSON] має зареєстроване місце проживання в м.Києві. У наявних у справі заявах [PERSON] його адреса також зазначається в м.Києві. Під час укладення договорів, під час виконання умов договорів, зокрема при передачі коштів за розписками (всього вісім разів), позивач своїми діями підтверджувала наявність у відповідача місця проживання в м.Києві. Сукупністю наявних у справі доказів підтверджується наявність у [PERSON] одного із місць проживання в м.Києві, тобто в місці укладення і виконання всіх договорів між сторонами, що узгоджується із положеннями ст.33 Конституції України, ст.ст. 29, 647 ЦК України, ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Робоче місце приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тверської І.В. також розташоване в м.Києві. За таких обставин, суд вважає, що при укладенні оспорюваних договорів не вбачається порушень ст.ст. 7, 13-1, 55 Закону України «Про нотаріат», які б слугувати підставою для визнання недійсним добровільно укладеного сторонами правочину. Оцінюючи доводи позову про порушення вимог законодавства при укладенні договору з огляду на правовий статус земельної ділянки, яка була предметом іпотеки суд приймає до уваги наступне. Пунктом «г» частини 1 статті 14 Закону України «Про фермерське господарство» передбачено можливість споруджувати житлові будинки, господарські будівлі та споруди на землях фермерського господарства, що узгоджується із наявним у справі листом Держкомзему від 16.05.2008 року. Ч. ч. 1, 4 ст. 133 ЗК України установлено, що у заставу можуть передаватися земельні ділянки державної, комунальної та приватної власності, якщо інше не встановлено законом, а також права на них право оренди земельної ділянки, право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), якщо інше не передбачено законом. Заставодержателем земельних ділянок сільськогосподарського призначення та прав на них (оренди, емфітевзису) можуть бути лише банки. Сторонами визнається і матеріалами справи підтверджується, що на земельній ділянці із цільовим призначенням згідно державного акту «для ведення фермерського господарства» фактично розташовано житловий будинок із прибудинковими спорудами, державна реєстрація якого здійснена державним реєстратором в установленому порядку, тому правовий статус спірного будинку саме як житлового будинку не оспорюється і є дійсним. Статтею 6 Закону України «Про іпотеку» встановлено: «Якщо будівля (споруда), що передається в іпотеку, розташована на земельній ділянці, яка належить іпотекодавцю на праві власності, така будівля (споруда) підлягає передачі в іпотеку разом із земельною ділянкою, на якій вона розташована.». «Якщо в іпотеку передається земельна ділянка, на якій розташовані будівлі (споруди), які належать іпотекодавцю на праві власності, така земельна ділянка підлягає передачі в іпотеку разом з будівлями (спорудами), на якій вони розташовані.» Аналогічні положення містяться в п.5.17 глави 2 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року. Виходячи і приписів вказаних вище норм законодавства предметом іпотеки могли бути лише спільно будинок та прилегла до нього земельна ділянка, тобто у спірних правовіносинах це майно може вважатись неподільним. Предметом іпотеки оспорюваних договорів іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя від 29.10.2013 року визначено саме такий об'єкт нерухомого майна, який внесений до державного реєстру єдиним розділом, відкритим реєстраційною службою Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області за реєстраційним № 183457832231, а саме - належні [PERSON] на праві власності житловий будинок [NUMBER], що розташований в обслуговуючому кооперативі садового товариства «Дрімленд» на території Нещерівської сільської ради Обухівського району Київської області, та земельна ділянка площею 0,3744 га, з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована на території Нещерівської сільської ради Обухівського району Київської області. Дії державного реєстратора щодо державної реєстрації будинку та земельної ділянки єдиним об'єктом права власності ніким, в тому числі позивачем, не оспорювались, а прийняте ним відповідне рішення є чинним. Таким чином, суд вважає, що предметом іпотеки в оспорюваних договорах сторонами добровільно було визначено єдиний об'єкт нерухомого майна, який складався із земельної ділянки та розташованого на ній житлового будинку. За таких обставин, суд вважає, що при укладенні оспорюваних договорів не вбачається порушень ст. 133 ЗК України, які б слугувати підставою для визнання недійсним добровільно укладеного сторонами правочину. Згідно ст.7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Укладений між сторонами договір про задововлення вимог іпотекодержателя не суперечить закону і виражає дійсну волю сторін при укладенні правочину. Реалізація умов цього договору, внасілдок чого до відповідача [PERSON] 08.05.2015 року перейшло право власності на предмет іпотеки, є обгрунтованим, оскільки позивачем припинено виконання умов договору позики, починаючи з наступного дня після останнього платежу 06.09.2014 року та допущено виникнення значної заборгованості, яка співмірна із вартістю предмету іпотеки (на інше позивач не посилався). Оцінка майна сторонами визначена і зазначена у оспорюваних договорах, підтверджується висновком оцінювача про вартість майна, висновком про експертну грошову оцінку земельної ділянки, що спростовує відповідні доводи представника позивача. Інші із подружжя сторін надавали письмову згоду на укладення ними оспорюваних договорів. Враховуючи викладене, достатніх підстав для задоволення позовних вимог про визнання договорів недійсними суд не вбачає. Інші позовні вимоги є похідними від основних вимог про визнання недійсними правочинів, тому також не підлягають задоволенню. Переконливих доказів, які підтверджували порушення оспорюваними правочинами законних прав чи інтересів позивача суду не подано. Згідно ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Станом на час вирішення спору судом відповідач є належним власником нерухомого майна, його права власника зареєстровані державою в установленому законом порядку, достатніх підстав для позбавлення його права власності з наявних у справі доказів суд не вбачає, а відповідні доводи позову є непереконливими. Згідно ч.2 ст.3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Згідно ч.2 ст.3 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Згідно ч.2 ст.14 Конституції України право власності на землю гарантується. Згідно ч.ч.1,4 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч.1 ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.1 ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Стаття 153 ЗК України визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Задоволення позову призведе до порушення законних прав та інтересів відповідача, який позбавляється набутого у встановленому законом порядку і зареєстрованого державою права власності на нерухоме майно та можливості повернути значну суму коштів, які передані позивачеві в якості позики на підставі чинного і неоспореного договору, що суперечить приписам ст. 4 ЦПК України. Таким чином, правових і фактичних підстав для задоволення позову судом не встановлено. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, відносно визначених позивачем відповідачів, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, при цьому заперечення відповідачів ґрунтуються на законі на письмових доказах, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. Враховуючи завершення судового розгляду справи вжиті судом заходи забезпечення позову відповідно до ст.154 ЦПК України підлягають скасуванню.

Outcome: dismissed