Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Шишацького районного суду Полтавської області із позовом до Шишацької селищної ради про визнання права власності на спадкове майно у вигляді двох земельних ділянок після смерті її батька [PERSON] , який помер [INFO] . Позовні вимоги обґрунтувала неможливістю оформити право на спадщину в нотаріальному порядку через те, що право власності спадкодавця на вказані земельні ділянки не зареєстроване у встановленому законом порядку Ухвалою суду від 31 серпня 2021 року відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 28 вересня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Заяв по суті справи від сторін не надходило. Будучи належним чином повідомленими судом про час та місце розгляду справи, сторони в судове засідання з`явились. Позивач та її представник надали письмові заяви про розгляд справи у їх відсутність та підтримання позовних вимог. Заперечень проти заочного розгляду справи не висловлювали. Відповідач, будучи належним чином повідомленим судом про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв по суті справи від нього не надходило. В зв`язку з цим, суд відповідно до норм ст. 280 ЦПК України розглядає справу у заочному порядку та ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі письмових доказів. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні факти та правовідносини, що їх супроводжують. [INFO] в с. Пришиб Шишацького району Полтавської області помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 23.05.2206 (а.с.14). Відповідно до державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ПЛ № 217325 [PERSON] належала земельна ділянка площею 0,40га для ведення особистого селянського господарства в [ADDRESS] , кадастровий номер 5325783801:01:001:0121 (а.с.13). В держаному акті відсутня дата його видана, але є посилання на те, що він виданий Пришибською сільською радою на підставі її ж рішення 14 сесії 21 скликання від 31.03.1994 року (а.с.11). Відповідно до державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ПЛ № 217326 [PERSON] належала земельна ділянка площею 0,23га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель в [ADDRESS] , кадастровий номер 5325783801:01:001:0120 (а.с.14). В держаному акті відсутня дата його видана, але є посилання на те, що він виданий Пришибською сільською радою на підставі її ж рішення 14 сесії 21 скликання від 31.03.1994 року (а.с.11). Позивач [PERSON] є донькою померлого [PERSON] (а.с. 12-13). При вивченні матеріалів спадкової справи № 181/2006 щодо майна померлого [PERSON] судом встановлено, що спадщину після його смерті прийняла лише позивач, як спадкоємець за заповітом. Дані про інших спадкоємців, які прийняли спадщину або мають право претендувати на неї у суду відсутні (а.с.30-42). Постановою від 27 травня 2021 року держаний нотаріус Асанова Р.Ш. відмовила позивачу в видачі свідоцтв про право на спадщину на належні [PERSON] земельні ділянки оскільки його право власності щодо них не зареєстровано в установленому законом порядку, а у відповідних державних актах відсутні дати їх видачі (а.с.9). Згідно статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Згідно ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до норм ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. До 2013 року чинне законодавство не передбачало обов`язкової реєстрації прав власності на земельні ділянки в Державному реєстрі речових прав. Згідно ч.1 ст. 17 ЗК України від 18 грудня 1990 року (чинного на момент прийняття рішень про передачу у приватну власність [PERSON] земельних ділянок) передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Згідно ст. 23 ЗК України 1990 року у вищевказаній редакції право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Згідно з п. «г» ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Абзац. 2 п.1 Розділу Х «Перехідні Положення» ЗК України установлено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», є підставою для реєстрації права власності на земельні ділянки цих громадян або їх спадкоємців відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Державна реєстрація таких земельних ділянок здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). За таких обставин, суд вважає, що право власності спадкодавця [PERSON] на вищевказані земельні ділянки на момент його смерті підтверджується належними документами, а отже прийнявши спадщину, позивач правомірно претендує на них. Разом з тим, відмова нотаріуса видати свідоцтва про право на спадщину на вказані земельні ділянки перешкоджає позивачу в реалізації її майнових прав. Відповідно до приписів ст. 41 Конституції України та ст.ст. 316, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може протиправно бути позбавлений його права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. ст. 55, 124 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюєтся або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими та доведеними, а отже підлягають задоволенню в повному обсязі. Враховуючи те, що позивач на відшкодуванні судових витрат не наполягає, а також зважаючи на те, що діями відповідача жодні права позивача не порушували, а до участі у справі відповідача залучено виключно через відсутність інших спадкоємців, суд не знаходить підстав для покладення судових витрат по відповідача.

Outcome: approved