Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька, свої вимоги мотивує тим, що 20.04.2013 р. зареєструвала шлюб з відповідачем, позов щодо розірвання якого в даний час перебуває у провадженні суду. В шлюбі у сторін народилися двоє дітей, син [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] , які проживають з позивачкою. Вказує, що їх старший син [PERSON] має проблеми із здоров`ям, хворіє змалку внаслідок щеплення у зв`язку з чим постійно перебуває під наглядом лікаря. Лікування вимагає багато часу, коштів, умов догляду в тому числі санаторно-курортного. Зазначає, що її мама, троє братів, сестра і племінниці вже тривалий час проживають і працюють в Португалії, де отримують хороший дохід та кличуть її із дітьми до них на відпочинок та оздоровлення. Вказує на те, що отримати дозвіл від відповідача на вивезення дітей за кордон їй не вдається, оскільки відповідач керується не благом дітей, а власними амбіціями. Просить надати дозвіл на виїзд з України [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] , які зареєстровані в [ADDRESS] , без згоди та супроводу їх батька [PERSON] , [INFO] , до Португалії строком на три роки у супроводі їх матері [PERSON] , [INFO] .. У відзиві на позовну заяву представник відповідача [PERSON] - адвокат Матвійчук Г.М. зазначила, що наведені позивачкою мотиви позову суперечать чинному законодавству, у зв`язку із чим позовні вимоги підлягають до відхилення. Вказує на те, що діти сторін є малолітніми та потребують як материнської так і батьківської турботи та опіки, спілкуючись з дітьми та приймаючи участь у їх вихованні та утриманні батько надає їм належну увагу. Місце реєстрації та проживання дітей до виникнення непорозумінь із позивачкою з приводу розлучення, є місце проживання їх батька. При чому ні домовленості між батьками ні згоди батька про визначення місця проживання дітей із матір`ю не досягалося. На утримання дітей відповідач сплачує визначені судом аліменти згідно судового наказу від 15.08.2018р. в розмірі 1/3 частини від всіх видів його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення ними повноліття. Позивачка просить надати дозвіл на виїзд за межі України на тимчасове проживання у три роки в її супроводі без згоди та супроводу батька їх двох малолітніх дітей, хоча таке проживання не можна вважати тимчасовим, поза як вона визначає досить тривалий термін, що охоплює поняття проживання, а не перебування. Надання на майбутнє дозволу на постійний виїзд за межі України дітей, без згоди батька фактично позбавляє його можливості спілкуватися з ними. Вважає позов безпідставним так як позивач не вказує чіткого проміжку часу перебування дітей за кордоном, такий тривалий виїзд дітей спричинить зміну режиму спілкування його з дітьми, відтак просить у задоволенні позову відмовити. У зустрічній позовній заяві [PERSON] просить суд визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом із ним. Вимоги мотивує тим, що їх із відповідачкою діти потребують рівної уваги та турботи від обох батьків. Місцем проживання та реєстрації дітей до непорозуміння щодо розлучення сторін є місце проживання їх батька в [ADDRESS] , в якому вони зареєстровані з народження та проживали до серпня 2018 року. Через тимчасове непорозуміння та побутовий конфлікт з матір`ю відповідача, позивачка самовільно змінила місце проживання дітей. При цьому ні домовленості між сторонами про місце проживання дітей з матір`ю, ні рішення служби у справах дітей, ні рішення суду про визначення місця проживання дітей з матір`ю не було. Відтак, щодо визначення місця проживання дітей між сторонами існує спір. Джерелом доходів сім`ї позивача є заробітна плата та пенсія по інвалідності, а також матеріальна допомога батьків, які працюють за кордоном. В той час, як відповідачка самостійного заробітку немає, а тому самостійно не може забезпечити належного матеріально-побутового рівня життя дітей. На утримання дітей позивач сплачує визначені судом аліменти згідно судового наказу від 15.08.2018р. в розмірі 1/3 частини від всіх видів його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення ними повноліття, що у сукупності становить орієнтовно 2700грн. та заборгованості із сплати аліментів немає. Відповідачка немає самостійного житла, оскільки квартира в якій вона в даний час проживає з дітьми належить її матері, де зареєстровано семеро осіб та ще троє проживають без реєстрації. Натомість діти є зареєстрованими та проживали разом з батьком у приватному благоустроєному будинку, що складається з шести житлових кімнат загальною площею 177,7кв.м. у якому проживають лише батьки позивача. Враховуючи вказані обставини та інтереси дітей, просить задовольнити його позовні вимоги. У наданому письмовому уточненні до позовної заяви, первісний позивач [PERSON] зазначила, що предметом її позову є отримання дозволу на одноразовий виїзд дітей за кордон, а не постійне проживання. Її мама [PERSON] та брат [PERSON] перебувають в Португалії на законній основі і мають регулярний стабільний заробіток. Мама позивачки має право на перебування в Португалії до 05.12.2021р. і своїм запрошенням від 24.08.2018р. бере на себе повну відповідальність за її приїзд з дітьми та їх довготривале перебування в Португалії. Відтак, просить надати дозвіл на виїзд з України [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] , що зареєстровані в [ADDRESS] , без згоди та супроводу їх батька [PERSON] , [INFO] , до Португалії строком на три роки, а саме з січня 2019р. по січень 2021р. у супроводі їх матері [PERSON] , [INFO] .. У відзиві на зустрічну позовну заяву відповідач за зустрічним позовом [PERSON] зазначила, що з серпня 2018р. вона з дітьми проживає окремо від позивача. Проживає вона із дітьми у п`ятикімнатній квартирі, що належить її родині, в тому числі і їй на праві спільної часткової власності. Так яку всі її родичі, за винятком батька, вже тривалий час живуть і працюють за кордоном то у квартирі проживає вона із дітьми та її батько. Зазначає, що діти мають належні умови для комфортного проживання та розвитку. Також зазначила, що в даний час вона не працює, оскільки доглядає за малолітніми дітьми, відповідно самостійного заробітку у неї немає, однак їй допомагають батьки. У наданій суду заяві про зменшення позовних вимог позивач за первинним позовом [PERSON] просила суду надати дозвіл на виїзд з України [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] , що зареєстровані в [ADDRESS] , без згоди та супроводу їх батька [PERSON] , [INFO] , до Португалії строком на три місяці у супроводі їх матері [PERSON] , [INFO] .. Позивач за первинним позовом [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Зазначила, що хоче завести дітей до родини у Португалію , щоб вони побачили іншу країну та зустрілися із родичами. Вказує на те, що відповідач спочатку погоджувався їхати з нею і дітьми за кордон, однак згодом заперечив повністю. Їх старшому сину необхідно змінити клімат так як він хворіє, йому необхідно оздоровитися. Відповідач в свою чергу керується лише своїми амбіціями та не бажає надати своєї згоди на вивіз дітей за кордон. У Португалії всі витрати на перебування її з дітьми на себе бере її мама, яка там офіційно проживає та працює. Зустрічний позов [PERSON] не визнає та у його задоволенні просить відмовити. В обґрунтування заперечень зіслалась на те, що діти проживають із нею в належних умовах та наділені достатньою турботою. Представник позивачки [PERSON] - адвокат Мартинюк О.І. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Зазначила, що поїздка дітей сторін за кордон повністю відповідає їх інтересам, так як старшому сину сторін слід оздоровитися, оскільки він тривалий час хворіє. У зустрічному позові просить суд відмовити так як умови проживання дітей у її помешканні є значно кращими ніж ті де вони проживали у відповідача. Крім цього, позивачка надалі не в змозі терпіти такого відношення до себе із сторони відповідача. Відповідач за первинним позовом [PERSON] в судовому засіданні первинний позов не визнав та повністю заперечив у його задоволенні. Зазначив, що поїздка дітей не є визначеною у конкретному часі, а тому він буде позбавлений права спілкуватися із дітьми. Вважає, що позивачка хоче вивезти дітей за кордон назавжди. Зустрічну позовну заяву підтримує повністю. Вказує на те, що дітям із ним жити краще, в будинку де вони проживали є кращі умови для їх проживання та розвитку. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Матвійчук Г.М. в судовому засіданні первинних позовних вимог не визнала, зазначила, що вимоги позивачки суперечать чинному законодавству, оскільки із свого змісту суперечитимуть правам відповідача щодо належного спілкування та участі у вихованні дітей, так як відсутня конкретна ціль поїздки та визначений проміжок її часу. Жодного доказу щодо необхідності лікування дитини за кордоном позивачкою не надано, як і не надано підтвердження наявності у позивачки, її матері житла за кордоном та доходу, який дозволить забезпечити перебування дітей. В цей час відповідач сплачує аліменти на утримання дітей, працює, має сталий дохід, діти утримують належне матеріальне забезпечення та увагу від батька. Зустрічний позов підтримує та просить задовольнити, так як діти є зареєстровані з народження із батьком у будинку його сім`ї та в будинку створені всі комфортні для дітей умови. Представник третьої особи органу опіки та піклування Сокальської РДА, Левочко М.С. в судовому засіданні вирішення первинного позову щодо надання дозволу позивачці на вивезення дітей за кордон без згоди та супроводу батька поклала на розсуд суду, в свою чергу щодо вирішення зустрічного позову відносно визначення місця проживання малолітніх дітей сторін, підтримала позицію, що викладена у висновку від 22.03.2019р. щодо проживання дітей із матір`ю який носить для суду дорадчий характер. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що є батьком відповідача. В даний час він знаходиться на пенсії, однак продовжує працювати як приватний підприємець. Зазначив, що відносини із невісткою були хорошими, вони проживали всі разом у їх будинку. Всі необхідні послуги ними оплачувалися, діти усім були забезпечені. Сім`я дійсно несла значні затрати на лікування старшого онука, так як він хворіє. Згодом стосунки із невісткою стали погіршуватися, що було зумовлено її бажанням виїхати за кордон. В серпні 2018р. невістка забрала дітей та пішла проживати у квартиру її батьків. При чому онуки хочуть проживати з ними, так як умови в їх будинку є кращими. Мама невістки постійно наголошувала на необхідності виїхати з дітьми за кордон, де кращі заробітки. Вважає, що невістка хоче виїхати з дітьми у Португалію на постійно. Свідок [PERSON] показала, що є матір`ю відповідача. Зазначила, що з часу одруження сина із [PERSON] їх відносини були хорошими, сім`я проживала дружньо. Вона із чоловіком робила все щоб діти жили в достатку. Зазначила, що мама невістки втручається у їх з сином стосунки, а саме щодо переїзду у Португалію . Сім`я невістки у Португалії живе не дуже заможно, невістка хоче поїхати на заробітки щоб купити трьох кімнатну квартиру. Необхідності у оздоровленні дітей за кордоном жодної немає, вважає, що це можливо і в Україні. Вказує на те, що у квартирі батьків невістки немає таких умов як у їх будинку, відтак дітям буде краще проживати з батьком. Якщо діти будуть проживати із ними, вони підуть у садок який є неподалік від будинку та вони із чоловіком будуть надавати всю необхідну допомогу синові щодо їх виховання. Свідок [PERSON] показала, що тривалий час знає сім`ю сторін. Зазначила, що вони є хорошими батьками. Будинок в якому проживає [PERSON] має хороші умови для дітей сторін. В будинку є два поверхи, велике подвір`я, басейн. Вказує на те, що діти сторін люблять їх батька. Також їй відомо, що позивачка хоче виїхати з дітьми у Португалію, яка , на її думку, не є країною для розвитку. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що є матір`ю позивачки. Вказала, що є доцільним завести онуків у Португалію , так як там проживають їх брати та сестри. Також там діти зможуть підлікуватися, так як таку необхідність зокрема має старший онук, який хворіє. Зазначила, що раніше зять приходив та брав дітей коли він хотів. Одного разу він прийшов до них та увірвався в кімнату де був син, став кричати, що буде викликати служби та поліцію, чим налякав дитину. Метою запрошення дітей з дочкою є їх оздоровлення та відпочинок. Раніше зять погоджувався разом приїхати, однак потім відмовився та не надає згоди на поїздку дітям. Зазначає, що забезпечить всім необхідним дочку з дітьми протягом періоду їх перебування у Португалії , де вона офіційно працевлаштована та має квартиру у якій є чотири кімнати де проживає з сімє`ю. Дочці вона постійно допомагає пересилаючи їй щомісяця з Португалії кошти. Заслухавши учасників судового розгляду та дослідивши письмові докази в справі, суд приходить до наступного висновку. Згідно копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , встановлено, що 20.04.2013р. зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про, що здійснено актовий запис за № 58. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу - [PERSON] . Відповідно до копій свідоцтв про народження серії [NUMBER] та [NUMBER] , батьками малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] . Із досліджених копій виписок із історії хвороби та епікриз-витягів, встановлено, що син сторін [PERSON] хворіє із діагнозом: гепатит мінімального ступеня активності, без порушення синтетичної функції печінки. Також встановлено, що мама позивачки [PERSON] документована карткою громадянина Португалії, що дійсна до 05.12.2021р. Дослідженим перекладом заяви про відповідальність [PERSON] від 24.08.2018р., встановлено, що такою вона запрошує свою сім`ю: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] та бере на себе повну відповідальність за їх приїзд та недовготривале перебування в Португалії. Відповідно до копій квитанцій банківських установ, [PERSON] надсилала кошти на ім`я [PERSON] , яка і була одержувачем їх у банках. Згідно приписів ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Згідно п. 3 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27.01.1995 року, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Пунктом 4 Правил визначено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється зокрема: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Натомість надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за межі України без згоди батька суперечить чинному законодавству, яке визначає рівність прав та обов`язків обох батьків відносно виховання дитини, унаслідок чого батько фактично позбавляється можливості брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04.07.2018 року у справі №712/10623/17 наголосила, що дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. У заяві про зменшення позовних вимог [PERSON] просила суд фактично надати дозвіл на майбутнє, на строк у три місяці, на виїзди малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] за межі України, без нотаріально засвідченої згоди та супроводу батька без зазначення конкретного періоду (проміжку часу, дат) виїзду дітей за кордон. Крім цього, суд звертає увагу на те, що ст. 11 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка набрала чинності для України 27.09.1991 року, на держави-учасинці покладено обов`язок вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і неповерненням дітей із-за кордону. За змістом Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, до якої Україна приєдналась згідно з Законом від 11 січня 2006 року №3303-IV, один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема, вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання. Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто, зміна країни проживання дитини вимагає узгодження з іншим із батьків, адже такий переїзд, як правило спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Як встановлено в ході розгляду справи, між батьками малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] встановилися неприязні стосунки, позивачкою не надані суду докази необхідності виїзду дітей за кордон, наявність медичних рекомендацій тощо. Не надано позивачкою також належних та допустимих доказів і на підтвердження того, що виїзд дітей за кордон має тимчасовий характер та здійснюватиметься в інтересах дітей, зокрема, не надано підтвердження забезпечення дітей проїзними квитками для повернення в Україну. За таких обставин, аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, доводи і заперечення сторін, суд, враховуючи інтереси малолітніх дітей, а також те, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, приходить до висновку, що первинні позовні вимоги про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі території України [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] до Португалії, у супроводі матері [PERSON] , без згоди та супроводу батька [PERSON] на строк у три місяці, задоволенню не підлягають. В свою чергу, вирішуючи вимоги зустрічної позовної заяви, суд дійшов наступних висновків. Згідно приписів ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ч.1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч.1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до довідки №18 від 20.11.2018р., встановлено, що [PERSON] працює на посаді провідного інженера з комп`ютерних систем Сокальської районної філії Львівського обласного центру зайнятості. Також судом встановлено, що на утримання дітей [PERSON] сплачує визначені судом аліменти згідно судового наказу від 15.08.2018р. в розмірі 1/3 частини від всіх видів його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення ними повноліття. Згідно довідки про склад сім`ї [PERSON] , встановлено, що він проживає в [ADDRESS] . Його склад сім`ї - [PERSON] та [PERSON] , а також діти [PERSON] та [PERSON] .. Із акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї [PERSON] , за адресою місця проживання в [ADDRESS] , встановлено, що житловий будинок є двохповерховим, складається із шести кімнат, кухні та санвузла і ванної кімнати, загальна площа 177,7кв.м. в якому зроблено якісний ремонт. В будинку створено всі умови для комфортного проживання малолітніх дітей, оскільки для них обладнано окремі кімнати з усіма зручностями. Будинок розташований на доглянутій земельні ділянці, де розміщена альтанка, гойдалка, пісочниця, в літній період басейн, що дає можливість малолітнім дітям проводити дозвілля на свіжому повітрі біля свого будинку під наглядом сім`ї. Згідно відомостей із реєстру прав власності на нерухоме майно, [PERSON] є співвласником (1/6) квартири [ADDRESS] . Також судом встановлено, що [PERSON] в даний час не працює, оскільки перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною. Із довідки про склад сім`ї [PERSON] , встановлено, що вона проживає в [ADDRESS] та її склад сім`ї наступний - батьки [PERSON] та [PERSON] , а також діти [PERSON] та [PERSON] , які проживають без реєстрації. Згідно висновку органу опіки та піклування Сокальської РДА №658/01-11 від 26.03.2019р., встановлено, що таким визнано за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] в [ADDRESS] . Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. В ході розгляду справи встановлено, що малолітні діти сторін в даний час проживають разом із матір`ю та висловлюють свою прихильність до обох батька. Згідно практики Європейського Суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України`від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13). Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. До вказаного рішення Європейського Суду з прав людини в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) відповідно до пункту 2 статті 45 Конвенції та пункту 2 правила 74 Регламенту Суду додана окрема думка судді Карло Ранзоні, яка зводиться до наступного. Презумпція на користь матері в справах про опіку над дитиною не підтримується ані практикою на рівні ООН після прийняття Декларації, ані судового практикою Європейського Суду з прав людини і не відповідає позиції Ради Європи і більшості держав-членів. У 21 столітті методологія з такою презумпцією, яку можна відхилити лише за «виняткових обставин» більше не є раціональною в частині прав, що гарантуються Конвенцією. Основна думка полягає в тому, що ця презумпція, за відсутністю доказів на користь зворотного, розглядає проживання дитини з батьком як таке, що не відповідає найкращим інтересам дитини. Декларація ООН не є юридично обов`язковим документом. Вона стала основою для розробки Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини 1989 року, яка, на відміну від Декларації, є юридично обов`язковим міжнародним договором. Утім, підготовчі матеріали до Конвенції чітко демонструють, що положення про «розлучення дитини з матір`ю лише за виняткових обставин» існувало на дуже початковій стадії процесу розробки. Його потім критикували, оскільки він просував стереотипний погляд матерів, який ґрунтувався на дискримінації, а відтак, його вилучили. Принцип найкращих інтересів дитини, що випливає з самої Декларації, отримав повну підтримку, втім, як першочергове та найважливіше міркування. Як зазначалося в справі «Цаунеґґер проти Німеччини» (цитувалася вище, § 60), спільною відправною точкою для рішень більшості держав-членів, погоджено те, що рішення щодо присудження опіки мають ґрунтуватися на найкращих інтересах дитини. Палата Лордів, наприклад, у своєму рішенні від 04 липня 1996 року вичерпно заперечила презумпцію чи принцип «переваги матері» в питаннях опіки. Більше того, він підкреслив, що перевага маленької дитини бути зі своєю матір`ю стала лише однією з багатьох конкуруючих обставин і що вона не була переважаючою. Рада Європи декілька разів засуджувала нерівне ставлення до батьків і наголошувала на тому, що роль батька щодо дітей необхідно краще визнавати і належно цінувати. Наприклад, у своїй Постанові 2079 (2015) щодо « Рівності і спільної батьківської відповідальності: роль батька» Парламентська Асамблея наголосила на важливості «подолання гендерних стереотипів щодо ролей, які приписуються жінкам і чоловікам у сім`ї» як «відображення соціологічних змін, що відбулися впродовж останніх п`ятдесяти років з огляду на організацію приватної сфери і сім`ї». Враховуючи обставини справи, вік дітей , які не досягли десяти річного віку, суд приходить до висновку, що зустрічний позов [PERSON] слід задовольнити частково, а саме визначення місця проживання малолітнього сина сторін [PERSON] , [INFO] разом із батьком [PERSON] , а малолітнього [PERSON] , [INFO] із матір`ю [PERSON] .. При чому приймаючи таке рішення суд відходить від висновку органу опіки та піклування Сокальської РДА від 26.03.2019р., згідно якого визнано за доцільне визначити місцем проживання обох дітей сторін разом із матір`ю, так як такий висновок носить дорадчий характер. Такого висновку суд дійшов встановивши усі обставини справи, а саме відношення кожного із батьків до дітей, встановивши реальні умови які створені кожним із батьків для належного виховання, навчання та утримання дітей, їх матеріальне становище та стан здоров`я, а також враховуючи рівність прав батьків щодо їх малолітніх дітей. Також слід стягнути з [PERSON] в користь [PERSON] понесені ним судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру заадоволених позовних вимог в сумі 352 грн. 40 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved