Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-16 00:00:00

Позивач [PERSON], звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Посилається на те, що вона є власником будинку [ADDRESS]. У вказаному будинку крім неї зареєстрований також відповідач по справі [PERSON], котрий протягом тривалого часу в ньому не проживає. Вона, як власник будинку, не має можливості безперешкодно користуватись, розпоряджатись своїм майном через реєстрацію відповідача в будинку, саме тому, просить усунути їй перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження власністю, шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS]. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі, проти їх задоволення заперечувала, суду пояснила, що її довіритель відповідач по справі [PERSON], який є рідним братом позивача [PERSON] претендує на ? частину спадкового майна - спірного житлового будинку та бажає її оформити. На підтвердження вказаного, надав копію заповіту від 13.09.2007 року. Вказав також, що по [ADDRESS] зареєстрований, проте з 1996 року не проживає. Суд, дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, заслухавши доводи представника відповідача, вважає, що позовна заява обґрунтована та підлягає задоволенню. Згідно вимог ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно статтей 1216, 1223,1254,1268 спадкуванням є перехід прав та обов' 1язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно вказаних норм закону, судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON], якій належав житловий будинок, розташований по [ADDRESS] Заставнівського району Чернівецької області та інше майно. 13.09.2007 року [PERSON] вчинила заповіт яким все своє майно, в тому числі і спірний житловий будинок заповіла своєму синові - відповідачу по справі [PERSON] Однак, 02.09.2013 року, [PERSON] вчинила новий заповіт, яким все своє майно заповіла позивачу [PERSON] Вказаний заповіт на момент відкриття спадщини не був змінений та скасований і на його підставі позивач [PERSON] набула у власність згаданий житловий будинок. Таким чином, позивачу [PERSON], на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями, розташований по [ADDRESS] Заставнівського району Чернівецької області, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №23801517 від 04.07.2014 року (а.с. 26), технічним поспортом (а.с. 25) та рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 27.05.2014 року, що набрало законної сили (а.с. 14). У вказаному будинку крім позивача [PERSON] зареєстрований також відповідач [PERSON], що видно з штампу в паспорті (а.с. 7), довідки Веренчанської сільської ради №2392 від 06.08.2014 року (а.с. 18) та копії облікової картки об'єкта по господарського обліку (а.с. 21 зворот). Згідно ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до вимог Закону «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», ст.ст. 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Зокрема, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. На сьогоднішній день позивач [PERSON] не може вільно розпоряджатись та користуватись своїм майном на власний розсуд через реєстрацію відповідача у її домоволодінні. Добровільно відповідач [PERSON] з реєстраційного обліку домоволодіння позивача знятись не хоче. Веренчанська сільська рада Заставнівського району Чернівецької області, куди позивач зверталась із заявою про зняття відповідача з реєстраційного обліку у її будинку, згідно закону такими повноваженнями не наділена, що видно з довідки (а.с. 20). Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що у [PERSON], як колишнього власника будинку [ADDRESS] було троє дітей - позивач [PERSON], [PERSON] та відповідач [PERSON] [PERSON] жила одна, вона вичинила заповіт на позивача, відповідач у тому будинку не проживає з 1996 року. З акту підтвердження відсутності [PERSON] від 06.08.2014 року (а.с. 16) видно, що останній зареєстрований [ADDRESS], однак фактично з 1996 року проживає по [ADDRESS]. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Відповідач [PERSON] був сином померлої [PERSON], а отже вони вважаються сім'єю. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Частина 4 ст.156 ЖК України передбачає збереження права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що припинення права власності особи на будинок унеможливлює для членів її сім'ї користуватись цим житлом. З настанням смерті [PERSON] припинено її право власності на згаданий житловий будинок, крім того таке право власності набуте позивачем. Таким чином суд вважає, що відповідач [PERSON] втратив право користування згаданим житловим будинком, права позивача порушені, а тому з метою їх захисту позовні вимоги слід задовольнити. На підставі викладеного та

Outcome: approved