Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], Покровської міської ради, треті особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що на підставі договору дарування житлового будинку від 03.02.2017 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], їй було передано безоплатно у власність житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS], та земельну ділянку, що розташована за вищевказаною адресою. На час укладення договору дарування житлового будинку [ADDRESS] проживали та були зареєстровані члени сім'ї: [PERSON]- її син; [PERSON]- дружина сина; та [PERSON], [PERSON]- діти відповідачки та [PERSON] Відповідач як член сім'ї був прописаний в будинку [ADDRESS], проживає в будинку на теперішній час. Згідно рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 27.08.2018 року шлюб між [PERSON] та відповідачкою розірвано. Після розірвання шлюбу відповідачу було запропоновано придбати інше житлове приміщення для її подальшого проживання, але вона відмовилась. Ніякої домовленості або ж договору стосовно того, що відповідач після розірвання шлюбу буде проживати в будинку [ADDRESS] між позивачем та відповідачем не має, реєстрація останнього за вищезазначеною адресою тягне за собою додаткові витрати на оплату комунальних платежів, посилаючись на норми ст. ст. 319,405 ЦК України, позивач просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зобов'язати Покровську міську раду зняти її з реєстраційного облікую В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні. Пояснила, що внаслідок неприязних стосунків, які склались між нею та відповідачкою,вимушена була проживати в с. Сергіївка Покровського району, проте змінила своє місце проживання в кінці 2015 року добровільно. Відповідачка надала суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що після укладення шлюбу з [PERSON], у 2005 році була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] разом з чоловіком [PERSON] та дітьми [PERSON] та [PERSON] На підставі догорів дарування від 03.02.2017 року укладеного між [PERSON] та [PERSON], позивачу було передано безоплатно у власність житловий будинок і земельну ділянку, що розташовані за адресою: [ADDRESS]. Вказаний житловий будинок було придбано нею та її колишнім чоловіком [PERSON] у 2006 році за сумісні кошти, і вони як співвласники вказаного житла були зареєстровані за цією адресою. У лютому 2017 року, шляхом обману , нею була підписана заява про відсутність заперечень щодо дарування вказаного будинку на користь позивачки. Вона постійно проживає як член сім'ї з 09.09.2006 року у вказаному будинку, має там свої речі та кімнату. До лютого 2017 року вони разом з чоловіком [PERSON] робили ремонт в будинку, сплачували комунальні платежі. Вважає, що на теперішній час позивачка по справі [PERSON] повинна розділити та визначити її частку у комунальних платежах. Просила відмовити в задоволенні позовних вимогах. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] просила відмовити в задоволенні позовних вимогах, підтримала наданий суду відзив на позовну заяву. Представником відповідача Покровської міської ради надано відзив на позовну заяву, в якому зазначили про те, що [PERSON] зверталась до сектору реєстрації місця проживання фізичних осіб з питання про зняття [PERSON] з реєстрації, проте їй було відмовлено по причині відсутності останньої з паспортом в момент зняття з реєстрації. ( а.с.169-171). Представник відповідача Покровської міської ради в судове засідання не з'явився, просив справу слухати у їх відсутність ( а. с. 145). Третя особа [PERSON] надав суду пояснення щодо позову, в яких зазначив, що на підставі договорів дарування житлового будинку від 03.02.2017 року позивачу було передано безоплатно у власність житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: [ADDRESS]. Відповідачка надала свою згоду на укладення даного договору дарування. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду від 27.08.2018 року шлюб між [PERSON] та відповідачем [PERSON] розірвано. Після розірвання шлюбу відповідачу було запропоновано добровільно знятися з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS]. Вважає, що відповідач не є членом сім'ї позивача та не має права власності на житловий будинок [ADDRESS] та на теперішній час без законних підстав проживає в будинку позивача. Фактично відповідач [PERSON] почала проживати в будинку лише з червня 2015 року. У зв'язку з неможливістю сумісного проживання позивач вимушена була переїхати проживати в будинок своєї доньки в [ADDRESS]. Позивач як власник житла повністю позбавлений свого права користуватися своєю власністю та проживати в своєму будинку. Відповідачка не приймає участі в ремонті на утримання житлового будинку, ніякої участі до житла не виявляє, комунальні послуги не сплачує. Оскільки відповідачка не є членом сім'ї позивача, не має права власності на житловий будинок, іншої домовленості щодо користування житлом між позивачем та відповідачем не встановлено, а позивачці з боку відповідачки чиняться перешкоди у користуванні житловий будинком, просить задовольнити позов. В судовому засіданні третя особа [PERSON] підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що вселились у житловий будинок, що розташований по [ADDRESS], разом зі своєю родиною у 2015 році. Одну кімнату займали він, його сестра, батька, мати, іншу - бабуся, позивачка по справі. В кінці 2015 року позивачка добровільно виїхала проживати в с. Сергіївка Покровського району до своєї сестри. Перешкоди в проживанні в спірному житловому будинку їй не чинились. На теперішній час в будинку проживають він, мати та батько, оскільки у них з матір'ю немає іншого житла. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона разом з матір'ю, відповідачкою по справі, батьком та братом в кінці 2015 року вселились в житловий будинок по [ADDRESS], в якому проживала їх бабуся. В кінці 2015 року бабуся виїхала проживати в будинок до своєї доньки в с. Сергіївка Покровського району, де проживає до теперішнього часу. На теперішній час вона тимчасово в будинку не проживає, оскільки навчається в іншому місці. Суд, вислухавши пояснення позивачки, відповідачки, третіх осіб, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 18.02.1995 року. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду від 27.08.2018 року шлюб розірвано ( а. с. 18). Від сумісного проживання мають двох повнолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON]. Згідно договору дарування від 03.02.2017 року [PERSON] передав житловий будинок, що розташований за адресою. : [ADDRESS], безоплатно у власність обдарованої [PERSON] , позивачки по справі.( а. с. 19). Житловий будинок, що відчужується, надбаний дарувальником [PERSON] у період шлюбу та є спільною сумісною власністю дарувальника - [PERSON] та його дружини [PERSON] Згода на дарування [PERSON] вказаного будинку надана його дружиною [PERSON]( а. с. 19, 91). Згідно договору дарування земельної ділянки від 03.02.2017 року [PERSON] передав земельну ділянку, що розташована за адресою. : [ADDRESS], безоплатно у власність обдарованої [PERSON] , позивачки по справі.( а. с. 22). Земельна ділянка, що відчужується, надбана дарителем [PERSON] у період шлюбу та є спільною сумісною власністю дарувальника - [PERSON] та його дружини [PERSON] Згода на дарування [PERSON] вказаної земельної ділянки надана його дружиною [PERSON]( а. с. 22). Згідно довідки Комунальної Установи Покровського координаційного комітету самоорганізації населення від 25.10.2018 року за № 20425 [PERSON] фактично спільно мешкає разом з [PERSON] ( мати), [PERSON] ( жінка), [PERSON] ( донькою), [PERSON] ( сином) ( а. с. 25). Як встановлено в судовому засіданні відповідачка [PERSON], її колишній чоловік [PERSON], їх діти [PERSON], [PERSON] проживають в житловому будинку, що розташований по [ADDRESS] з травня 2015 року по теперішній час. До кінця 2015 року в житловому будинку проживала позивачка по справі [PERSON], яка в осені 2015 року виїхала проживати в с. Сергіївка Покровського району . Судом встановлено, що між сторонами дійсно виникли неприязні стосунки, проте позивачкою не надано жодного доказу, підтверджуючого наявність перешкод, які чинились відповідачкою щодо користування житловим будинком. Зміна позивачкою у 2015 році свого місця проживання була добровільною. До матеріалів справи надані квитанції , підтверджуючі факт оплати [PERSON] комунальних послуг за період з січня 2017 року по жовтень 2018 рік ( а. с. 98-119). Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка посилається на той факт, що відповідачка не є наймачем житлового приміщення, тому вона не має права проживати в будинку та підлягає визнанню такию, що втратила право користування ним на підставі норм ЦК України, зокрема ст.ст. 317,319,391 ЦК України. Зазначає, що між нею та [PERSON] виникли правовідносини між власником та попереднім власником житла, тому на підставі ст. 346 ЦК України, вправі визнавати попереднього власника таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Проте, з такими доводами, суд не погоджується за наступними підставами. Відповідно до ст. 150 ЖК України, ст. 383 ЦК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. При цьому держава не втручається у здійсненні власником права власності. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права володіння або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім»ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку ( квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім»ї власника будинку ( квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку ( квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до п. постанови №5 Пленуму ВССУ від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Згідно з житловим законодавством членами сім'ї власника (наймача) житла визнаються дружина (чоловік) власника/наймача житла, їхні діти, батьки, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом із власником (наймачем) житла і ведуть з ним спільне господарство (ч. 2 ст. 64 ЖК України). Слід зазначити, що особа визнається членом сім'ї за одночасної наявності двох умов - ведення спільного господарства і постійного проживання члена сім'ї з власником житла у цьому помешканні. Лише ці дві умови у сукупності дають право користування житлом членам сімї його власника, і тому відсутність однієї з цих умов виключає визнання особи як члена сім'ї власника житлового приміщення. Якщо ці особи перестали бути членами сім'ї наймача ( власника), але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі самі права і обов'язки, як власник і члени його сім'ї. Як встановлено в судовому засіданні, що 03.02.2017 року [PERSON] зі згоди відповідачки [PERSON], подарував належний їм на праві спільної сумісної власності житловий будинок [ADDRESS] позивачці по справі [PERSON], і з цього часу припинилось їх право власності, у тому числі право власності відповідачки на житловий будинок, тобто відповідачка [PERSON] втратила статус власника житла, проте не втратила статус колишнього члена сім'ї власника, оскільки з травня 2015 року по теперішній час продовжує проживати з [PERSON], [PERSON], [PERSON] за вищевказаною адресою, що підтверджено поясненнями сторін в судовому засіданні. З кінця 2015 року по теперішній час позивачка по справі [PERSON] проживає окремо від [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] за адресою : [ADDRESS] Згідно з роз'ясненнями п. 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві( частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, а в певних випадках за таких обставин може бути відмовлено в позові. У разі виникнення спору між власником і членами його сім'ї суд повинен врахувати, що право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог стст.405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, або через відсутність без поважних причин члена сім'ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо іншого не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до положень норм стст.16, 391, 386 ЦК власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Припинення шлюбних відносин з [PERSON]. не припиняє житлового сервітуту, не позбавляє права відповідачки [PERSON] на користування спірним житловим будинком. Але за відсутності згоди про безоплатне користування помешканням колишній член сім'ї повинен вносити плату за користування помешканням за комунальні послуги. Цей висновок відповідає частині четвертій ст. 156 та 162 ЖК. Водночас за правилом ч. 2 ст. 406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. До таких обставин можна було б віднести: систематичне руйнування чи псування колишніми членами сім'ї власника належного останньому житлового приміщення або використання житла не за призначенням; систематичне порушення колишніми членами сім'ї власника житлового приміщення правил співжиття та етичних норм, що робить неможливим для власника проживання з ними у одній квартирі чи в одному будинку; невиконання колишніми членами сім'ї власника угоди про оплату за користування жилим приміщенням в будинку ( квартирі); необхідність для власника у використанні належного йому жилого приміщення в будинку ( квартирі) для проживання членів його сім'ї за умови неможливості спільного проживання з колишніми членами сім'ї. Враховуючи наведене, якщо колишній член сім'ї власника житлового приміщення зареєстрований та проживає у цьому житловому приміщенні і внаслідок певних обставин створює власнику перешкоди у здійсненні права власності, права власника можуть бути поновлені шляхом задоволення його позовних вимог про припинення права на користування квартирою ( припинення сервітуту) на підставі ст. 406 ЦК України ( за наявності обставин, які мають істотне значення). Тому, звертаючись до суду з позовною заявою про захист права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, суд вважає неправильним посилання позивачки на таку правову підставу позову як ст. 346 ЦК України. Окрім того, позивачкою не доведено в судовому засіданні, в чому саме її права як власника були порушені з боку відповідачки [PERSON], оскільки позивачка з кінця 2015 року по теперішній час року не проживає в спірному житловому будинку, комунальні послуги сплачує третя особа [PERSON], який разом з дітьми та відповідачкою проживає у спірному житлі, позивачкою не надано жодного доказу, підтверджуючого наявність обставин, які мають істотне значення для припинення сервітутних відносин. Суд також звертає увагу на той факт, що у відповідачки та її дітей [PERSON], [PERSON] іншого житла не має, на теперішній час сторони між собою намагаються вирішити вказане питання в позасудовому порядку. Враховуючи вищезазначені норми права, обставини справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням . Позовні вимоги про зняття з реєстрації є похідною від вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, тому задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed