Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) , але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі заяви і до досягнення дитиною повноліття та стягнення аліментів на її утримання у розмірі ј частки всіх видів заробітку (доходу) щомісячно з дня звернення до суду з даним позовом і до досягнення дитиною трьохрічного віку, тобто до [INFO] . Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначила, що вона з 03.01.2018 перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який фактично припинений, вони проживають окремо один від одного. За час перебування у шлюбі у них народилась дитина - дочка [PERSON] , [INFO] ,яка проживає з нею та знаходиться на її утриманні, відповідач не приймає участі у вихованні та утриманні дітей. Наразі вона не працює, зайнята доглядом дитини до 3-х років, живе за рахунок державної соціальної допомоги, тому вона та дитина потребують матеріальної допомоги від відповідача. Відповідач здоровий, працездатний, має постійне місце роботи, тому спроможний надавати матеріальну допомогу. Ухвалою від 07.09.2020 відкрите провадження у справі. 29.10.2020 позивач надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила про їх задоволення. 29.10.2020 відповідач надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги визнав частково, не заперечує проти задоволення позову в частині стягнення аліментів на утримання дитини та просив відмови в частині стягнення аліментів на утримання дружини. 30.10.2020 відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що не заперечує проти задоволення позову в частині стягнення аліментів на утримання дитини та просив відмови в частині стягнення аліментів на утримання дружини. У відзиві посилався на те, що позивачем не надано доказів проживання дитини разом із нею, крім того, зазначив, що добровільно направляє кошти на утримання дитини, шляхом поповнення карткового рахунку позивача. Також вказував, що у зв`язку із скрутним матеріальним становищем немає можливості сплачувати аліменти на утримання дружини, оскільки дійсно працює, але отримує мінімальну заробітну плату, інших доходів немає. Також зазначив, що позивачка отримує доходи від земельної ділянки, яка перебуває у її власності, при цьому, на прохання його батька з липня 2020 року щомісяця перераховує позивачці кошти, яки останній позичав у неї. Тому підстав для стягнення з нього аліментів на утримання дружини немає, оскільки дохід останньої перевищує його дохід. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного: Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до наданих позивачкою документів, [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , в шлюбі у них народилась дочка [PERSON] , [INFO] . З липня 2020 року сторони проживають окремо один від одного. Після фактичного припинення шлюбних відносин, дитина залишились проживати разом з позивачкою і знаходиться на її утриманні. Суд критично відноситься до посилання відповідача відносно того, що позивач не надала доказів, що дитина проживає разом із нею, виходячи з того, що відповідач визнав вимоги про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини на користь позивача та зазначив, що добровільно перераховує кошти позивачу на утримання дитини. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20.11.1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. № 789-XІІ) дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. Обов`язок батьків щодо утримання своєї дитини, передбачений ч.2 ст.51 Конституції України є одним з головних конституційних обов`язків. Такий обов`язок послідовно визначений в сімейному законодавстві. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Проте способи виконання обов`язку утримувати дитину в досудовому порядку сторони не домовилися, нотаріальних договорів не укладали, а позивачка наполягає на стягнення аліментів саме на підставі рішення суду. Суд бере до уваги надання відповідачем в добровільному порядку коштів на утримання дитини, проте це не звільняє його від обов`язку сплачувати аліменти за рішенням суду. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до положень ст. 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Крім того, судом встановлено, що на теперішній час позивачка не працює, знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, отримує державну соціальну домопогу щомісячно у розмірі 860 грн. та потребує матеріальної допомоги. Домовленості між сторонами щодо утримання дружини не досягнуто. Відповідно до ч. 1 ст. 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу)другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. Згідно ст. 84 Сімейного кодексу України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини (матері дитини) на утримання чоловіком (батьком дитини) до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині (матері дитини) незалежно від цієї обставини. У зв`язку з чим суд не приймає до уваги доводи відповідача відносно того, що позивач отримує доходи від земельної ділянки, яка перебуває у її власності та кошти від його батька, які останній позичав у позивачки. Згідно ч.1 ст.79 та ч.1 191 СК України аліменти на утримання дружина та дитини присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Відповідно до ч. 1 ст.182 СК України та п.17 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. При визначенні розміру аліментів з [PERSON] суд враховує, що відповідач є особою працездатного віку, офіційно працює, має об`єктивну можливість виплачувати аліменти, а також матеріальний, сімейний стан відповідача, відсутність інших утриманців, будь-яких доказів, які б це спростовували, відповідачем не надано, тому вважає можливим, стягнути аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позовної заяви і до повноліття дитини. Крім того, суд, виходячи із розміру середньомісячної заробітної плати відповідача, з урахуванням необхідності сплати аліментів на утримання дочки [PERSON] у розмірі ј частки його заробітку (доходу), вимоги позивача про стягнення з відповідача аліментів на її утримання у розмірі ј частки заробітку (доходу) є завищеним. Так, відповідно до ч. 3 ст.70 Закону України «Про виконавче провадження» та п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково та стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на її утримання в розмірі 1/6 частки з усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви і до досягнення дитиною трьох років, тобто до [INFO] . Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України оскільки при подачі позову до суду позивач звільнена від сплати судового збору, з відповідача [PERSON] слід стягнути на користь держави судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1681,60 грн. Згідно ч.1 ст. 430 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню - у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: partial