Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до приватного підприємця [PERSON] про стягнення орендної плати, пені та моральної шкоди, який згодом уточнила (а.с. 43). У позові посилається на те, що відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], вона є власницею земельної ділянки площею 5,3805 га, що знаходиться на території Тернівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області. 07 серпня 2004 року між нею та ПП [PERSON] укладено договір оренди земельної ділянки № 83. Відповідно до умов договору, вона передала, а відповідач прийняв в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка є власністю орендодавця. Договір оренди земельної ділянки укладено на десять років - до 07 серпня 2014 року. ПП [PERSON] систематично порушував умови договору, фактично не користувався земельною ділянкою з 2007 року, не сплачував орендну плату. Відповідно до п. 4.3. договору, орендна плата вноситься орендарем орендодавцю один раз на рік до 01 грудня поточного року незалежно від форми орендної плати. Згідно з номенклатурою, яка є додатком до цього договору, відповідач повинен видавати їй в натуральній формі щорічно 2000 кг зерна (ячмінь вартістю 400,00 грн., пшениця вартістю 600,00 грн.), 150 кг соняшника вартістю 800,00 грн., а також безкоштовно надавати 1000 кг соломи, безкоштовно здійснювати оранку землі 0,25 га. Однак за період 2012-2014 років ПП [PERSON] не у повному обсязі розрахувався з нею, заборгованість з орендної плати становить 450 кг насіння соняшника, що згідно з номенклатурою складає 2400,00 грн. Згідно з п. 4.8. договору, у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, справляється пеня у розмірі 0,1 % несплаченої суми за кожен день прострочення (800,00 грн. х 0,1 % = 0,80 грн.). Станом на 17 грудня 2014 року прострочення складає 746 днів, а тому загальна сума пені становить 596,80 грн. Окрім невиплаченої орендної плати, відповідач не здійснював оранку землі та не надавав безоплатно солому, у зв'язку з чим позивач змушена була наймати місцевих жителів для оранки свого городу, за що кожного року сплачувала по 270,00 грн., а також купувала солому по 600,00 грн. за 1000 кг. Таким чином, відповідач має компенсувати їй вказані затрати. У зв'язку з чим, [PERSON] змушена звернутися до суду з вказаним позовом, у якому просить стягнути з приватного підприємця [PERSON] на її користь заборгованість з орендної плати у сумі 2400,00 грн., пеню - 596,80 грн., моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. та компенсацію за ненадані послуги у сумі 2610,00 грн. Не погоджуючись з позовними вимогами, відповідач приватний підприємець [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом про повернення безпідставно набутого майна(а.с. 28). У позові посилається на те, що пунктом 4.1. договору сторони передбачили розмір орендної плати 1070,00 грн., яка підлягає сплаті у грошовій формі. Згідно з номенклатурою, яка є невід'ємною частиною договору, сторони передбачили, що за взаємною згодою орендар у рахунок орендної плати може виділяти орендодавцю іншу сільськогосподарську продукцію і робити інші послуги в межах загальної суми орендної плати. Загальна сума виплат орендної плати, яку отримала [PERSON] за договором оренди № 83 від 07 серпня 2004 року за період 2010-2014 років, становить 8938,00 грн. Виходячи з умов договору, [PERSON] повинна була отримати орендну плату за той самий період у розмірі 5350,00 грн. (1070,00 грн. х 5 років). У зв'язку з викладеним, різниця між вищезазначеними сумами у розмірі 3588,00 грн. отримана [PERSON] поза межами умов договору та, відповідно, є безпідставно набутим майном. Ухвалою суду від 12 березня 2015 року вказані позови об'єднані в одне провадження (а.с. 36-37). У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] первісний позов підтримали, просили суд його задовольнити у повному обсязі на тих підставах, що в ньому зазначені, проти зустрічного позову заперечували у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] первісний позов не визнали, просили суд у його задоволенні відмовити, оскільки його вимоги не ґрунтуються на законі, зустрічний позов просили задовольнити у повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позови [PERSON] та приватного підприємця [PERSON] не підлягають задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про оренду землі» відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. У судовому засіданні встановлено, що 07 серпня 2004 року між позивачем [PERSON] та приватним підприємцем [PERSON] укладено договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення № 83, відповідно до якого відповідачу, як фізичній особі підприємцю, була передана в оренду земельна ділянка загальною площею 5,3805 га (рілля), що знаходиться на території Тернівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області. Договір оренди земельної ділянки укладено на десять років - до 07 серпня 2014 року (а.с. 4-5). Вказаний договір зареєстровано у Запорізькій регіональній філії ДП Центр ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 25 вересня 2004 року за № 56. 03 жовтня 2004 року сторони підписали акт приймання-передачі земельної ділянки (а.с. 6). Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оренду землі», орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди. Згідно з п.п. 4.1., 4.3. договору, орендна плата, яка підлягає сплаті орендарем, складає 1070,00 грн. та підлягає оплаті до 01 грудня поточного року у таких формах: · грошовій у сумі 1070,00 грн.; · натуральній, згідно з номенклатурою, яка включає кількість та вартість продукції, яка поставляється орендарем орендодавцю в рахунок орендної плати, та яка є невід'ємною частиною цього договору; · відробітковій, згідно з номенклатурою, яка включає вартість та види послуг, наданих орендарем орендодавцю, яка є невід'ємною частиною цього договору. Відповідно до номенклатури, яка є невід'ємною частиною договору оренди земельної ділянки № 83 від 07 серпня 2004 року, орендна плата у натуральній формі поставляється у вигляді 1500 кг ячменю, вартістю 400,00 грн. за 1000 кг, 500 кг пшениці, вартістю 600,00 грн. за 1000 кг, та 150 кг соняшника, вартістю 800,00 грн. за 1000 кг; відробіткова форма включає в себе поставку 1000 кг соломи безкоштовно, надання ритуальних послуг (за потребою) та оранка землі 0,25 га безкоштовно. Також номенклатурою сторони передбачили, що за взаємною згодою орендар у рахунок орендної плати може виділяти орендодавцю іншу сільськогосподарську продукцію і робити інші послуги в межах загальної суми орендної плати (а.с. 6 оборот). Як встановлено судом, орендар у порушення умов договору не сплачував [PERSON] орендну плату, допускав інші порушення, у зв'язку з чим, рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 26 грудня 2013 року (а.с. 49-50), залишеним без змін ухвалами апеляційного суду Запорізької області від 10 червня 2014 року (а.с. 11-12) та Вищого спеціалізованого суду України розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 листопада 2014 року (а.с. 53-54), договір оренди земельної ділянки № 83 від 07 серпня 2004 року, укладений сторонами, розірвано. Після численних звернень до засобів масової інформації, органів місцевого самоврядування та державної влади, [PERSON] протягом 2013-2014 років сплатив [PERSON] орендну плату, що підтверджується відомостями: · за 2010 рік видано 2000 кг пшениці, вартість якої, згідно з номенклатурою, складає 1200,00 грн. (а.с. 29); · за 2011 рік - 2000 кг пшениці, вартість якої, згідно з номенклатурою, складає 1200,00 грн. (а.с. 30); · за 2012 рік - 2030 кг пшениці, вартість якої, згідно з номенклатурою, складає 1218,00 грн. (а.с. 31); · за 2013 рік - 2000 кг пшениці та 150 кг соняшника, загальна вартість яких, згідно з номенклатурою, складає 1320,00 грн. (а.с. 32, 33) · за 2014 рік сплачено 4000,00 грн. (а.с. 34). У судовому засіданні позивач [PERSON] підтвердила факт отримання пшениці, соняшника та грошових коштів, зазначивши, що підписи у відомостях напроти її прізвища виконувались нею. Враховуючи той факт, що договором чітко визначений розмір орендної плати, який складає 1070,00 грн. та може бути сплачений як у грошовій формі, так і у натуральній, згідно з номенклатурою, а позивач [PERSON] визнала факт отримання від приватного підприємця [PERSON] насіння пшениці, соняшника та грошових коштів у розмірах, відображених у відомостях, суд приходить до висновку, що відповідач за первісним позовом у повному обсязі розрахувався перед орендодавцем за орендною платою, підстави для стягнення з орендаря вартості насіння соняшника у розмірі 450 кг, як заборгованості з орендної плати за три роки, на теперішній час відсутні. За таких обставин, необґрунтованими суд вважає і вимоги позивача [PERSON] щодо стягнення пені та моральної шкоди. Крім того, вирішуючи питання щодо стягнення моральної шкоди суд також враховує, що право фізичних та юридичних осіб на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення їх прав, свобод та законних інтересів, встановлюється Конституцією України, зокрема ст.ст. 32, 56, 62 та іншими законодавчими актами України. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У п. 2 цієї постанови зазначено, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються зокрема: - коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень (нормами Конституції України встановлено право на відшкодування моральної шкоди у випадках її заподіяння збиранням, зберіганням, використанням та поширенням недостовірної інформації (ст. 32), заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими чи службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень (ст. 56), а також внаслідок безпідставного засудження особи (ст. 62); - у випадках, передбачених статтями 23, 1167 ЦК України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяну моральну шкоду (Закон України «Про інформацію», Закон України «Про авторське право і суміжні права» тощо); - при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Таким чином, особа має право на звернення до суду з вимогами про відшкодування моральної шкоди у випадках, якщо це право передбачене відповідним законодавством України. Чинним законодавством України не встановлено відповідальність за моральну шкоду, заподіяну невиконанням або неналежним виконанням стороною договірних зобов'язань, у тому числі зобов'язань за договором оренди, за винятком порушень прав споживачів. Отже, особа, яка є стороною договору оренди, не має права на відшкодування моральної шкоди у випадку невиконання або неналежного виконання умов договору іншою стороною. При вирішенні позову в частині стягнення грошової компенсації за ненадані послуги, суд враховує, що договором оренди та номенклатурою до нього встановлено відробіткову форму сплати орендної плати, яка полягає у поставці 1000 кг соломи безкоштовно, наданні ритуальних послуг (за потребою) та оранці землі 0,25 га безкоштовно. Позивач на обґрунтування своїх вимог зазначає, що такі послуги ПП [PERSON] не надавав, у зв'язку з чим вона змушена була наймати місцевих жителів для оранки свого городу, за що кожного року сплачувала по 270,00 грн., а також купувала солому по 600,00 грн. за 1000 кг. Таким чином, відповідач має компенсувати їй вартість ненаданих за три роки (2012-2014) послуг у сумі 2610,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Разом з тим, жодного належного та допустимого доказу на підтвердження своїх тверджень щодо розміру компенсації позивачем не надано. Крім того, проведення компенсації за ненадані послуги з поставки соломи та оранки землі не передбачено умовами договору оренди № 83 від 07 серпня 2004 року. Таким чином, суд приходить до висновку, що пред'явлений позивачем [PERSON] позов не має під собою жодних підстав, оскільки на час подачі позову заборгованості за сплату орендної плати за договором оренди не існувало. Вирішуючи зустрічні позовні вимоги приватного підприємця [PERSON] про повернення безпідставно набутого майна, суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, 07 серпня 2004 року між ПП [PERSON] та [PERSON] був укладений договір оренди земельної ділянки № 83 (а.с. 4-5). Згідно з п.п. 4.1., 4.3. договору, орендна плата, яка підлягає сплаті орендарем, складає 1070,00 грн. та підлягає оплаті до 01 грудня поточного року. Номенклатурою, яка є невід'ємною частиною договору, сторони передбачили, що за взаємною згодою орендар у рахунок орендної плати може виділяти орендодавцю іншу сільськогосподарську продукцію і робити інші послуги в межах загальної суми орендної плати. Як вбачається з наданих суду відомостей, загальна сума виплат орендної плати, яку отримала [PERSON] за договором оренди № 83 від 07 серпня 2004 року за період 2010-2014 років, становить 8938,00 грн. Виходячи з умов договору, [PERSON] повинна була отримати орендну плату за той самий період у розмірі 5350,00 грн. (1070,00 грн. х 5 років). Таким чином, на думку позивача за зустрічним позовом, різниця між вищезазначеними сумами у розмірі 3588,00 грн. отримана [PERSON] поза межами умов договору та, відповідно, є безпідставно набутим майном. Однак з цими доводами приватного підприємця [PERSON] суд не погоджується та при винесенні рішення керується правовим висновком Верховного Суду України у справі № 6-122цс-14 від 24 вересня 2014 року, відповідно до якого ст. 1212 ЦК України застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому. Враховуючи, що спір щодо повернення безпідставно набутого майна між сторонами виник з договірних правовідносин, а саме договору оренди земельної ділянки № 83 від 07 серпня 2004 року, а постанова Верховного Суду України, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із цим рішенням Верховного Суду України, суд приходить до висновку, що вимоги ч. 1 ст. 1212 ЦК України не можуть бути застосовані до правовідносин, які склалися між сторонами, а тому у задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, понесені сторонами судові витрати відшкодуванню не підлягають через відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed