Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа Відділ Державної реєстрації Харківської районної державної адміністрації Харківської області, в якому просить суд скасувати рішення про державну реєстрацію права власності [PERSON] на житловий будинок, який розташований за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Коротич, вул. Старокандибінська (колишня Червоноармійська), № 25-а, номер запису права власності 1707075, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 4087843 від 18.07.2013р., зроблений на підставі Свідоцтва серії та номеру 920, виданого 18.07.2013р. приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON] В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що рішенням суду апеляційної інстанції від 26 серпня 2015 року у справі № 635/7415/14-ц, яке ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2016 року залишено без змін, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким задоволено її позов. Визнано неправомірною та скасовано постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС ГУЮ у Харківській області від 27 червня 2013 року про передачу стягувачу [PERSON] належного позивачу спірного будинку за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Коротич, вул. Старокандибінська (колишня Червоноармійська), № 25-а, земельної ділянки 0,15га. за цією ж адресою, а також визнано недійсними та скасовано [PERSON] державного виконавця від 27 червня 2013 року та Свідоцтво від 18 липня 2013 року про право власності [PERSON] на вказаний будинок. Позивач в судове засідання не зявилася, але надала суду заяву, згідно якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі та у разі неявки відповідача не заперечувала проти розгляду справи при заочному розгляді (а.с.34). Відповідач в судове засідання не зявився, про причини неявки суду не повідомив, хоча про час, день та місце судового засідання повідомлявся належним рекомендованою кореспонденцією (а.с.32). З Відділу Державної реєстрації Харківської районної державної адміністрації Харківської області надійшла заява про розгляд справи за відсутності їхнього представника, в якій також просять суд ухвалити рішення на розсуд суду (а.с.36). За таких обставин, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як зазначає ч. 1 ст. 10 ЦПК України, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно до вимог ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна із сторін зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Вимогами ст. 61 ЦПК України визначені підстави звільнення від доказування. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд, розглянув справу в межах заявлених вимог, перевірив матеріали справи, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 18 липня 2013 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON] на підставі акту про передачу майна стягувану в рахунок погашення боргу, затвердженого начальником відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Харківській області [PERSON] 27.06.2013р., видано Свідоцтво, яким посвідчено право приватної власності [PERSON] на житловий будинок, розташований за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Коротич, вул. Старокандибінська (колишня Червоноармійська), № 25-а, на земельній ділянці 0,15га. кадастровий номер 6325157000:00:011:0007, зареєстроване в реєстрі за № 920, на підставі якого були внесені відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що підтверджується інформаційною довідкою від 04.07.2017р. (а.с.8-10). Рішення державного виконавця про передачу майна стягувачу було оскаржено позивачем в судовому порядку. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 27.03.2015р. у справі № 635/7415/14-ц в задоволенні позову [PERSON], [PERSON], [PERSON] в особі [PERSON] про визнання недійсною та скасування постанови державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС ГУЮ у Харківській області від 27 червня 2013 року про передачу стягувачу [PERSON] в рахунок погашення боргу [PERSON] її майна - будинку за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Коротич, вул. Старокандибінська (колишня Червоноармійська), № 25-а, та земельної ділянки, визнання недійсним та скасування акту державного виконавця від 27 червня 2013 року про передачу цього майна, а також визнання недійсним та скасування свідоцтво про право власності [PERSON] на будинок, виданого 18 липня 2013 року приватним нотаріусом на підставі акту державного виконавця від 27 червня 2013 року, відмовлено. (а.с.11-12). Рішенням апеляційного суду Харківської області від 26.08.2015р. рішення суду першої інстанції від 27.03.2015 р. скасовано та позовні вимоги [PERSON], [PERSON], [PERSON] в особі [PERSON] задоволені. Визнано неправомірною та скасовано постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС ГУЮ у Харківській області від 27 червня 2013 року про передачу стягувачу [PERSON] в рахунок погашення боргу [PERSON] належного їй майна - будинку за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Коротич, вул. Старокандибінська (колишня Червоноармійська), № 25-а, та земельної ділянки, визнано недійсним та скасовано акт державного виконавця від 27 червня 2013 року про передачу цього майна, а також Свідоцтво про право власності [PERSON] на будинок, виданого 18 липня 2013 року приватним нотаріусом на підставі акту державного виконавця від 27 червня 2013 року. Дане рішення суду залишено без змін судом касаційної інстанції. (а.с.13-18). Постановою Верховного Суду України від 16.11.2016р. у заяві [PERSON] про перегляд судових рішень у вказаній справі було відмовлено (а.с.19-23). Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Важливість визначення моменту переходу права власності на нерухомі речі, пояснюється тим, що саме з цим моментом повязаний перехід до набувача відповідного обєкта правомочностей, що складають зміст субєктивного права власності, права володіння, права користування та права розпорядження. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані в ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Ця норма міжнародної конвенції передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном; не допускає позбавлення тією чи іншою особою свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК України, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» визначено, що речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов'язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом, в Україні формується та діє єдиний Державний реєстр прав, який базується на державному обліку земельних ділянок усіх форм власності та розташованого на них іншого нерухомого майна, реєстрації речових прав на об'єкти нерухомого майна, їх обмежень та правочинів щодо нерухомого майна, державна реєстрація прав базується на кадастровому номері, присвоєному у встановленому законом порядку. Згідно з частиною 1 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав. У судовій практиці Європейського Суду з прав людини закріплений принцип «належного урядування», який передбачає, що у разі коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах: «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy[GC]), заява № 33202/96, п.120, ECHR 2000-І; «Онер'їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п.128, ECHR 2004-ХІІ; «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява №21151/04, п.72, від 08 квітня 2008 року і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п.51, від 15 вересня 2009 року). Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Отже суд приходить до висновку, що існування запису про право власності за відповідачем на спірний житловий будинок у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, в той час як Свідоцтво про право власності [PERSON] на будинок, виданого 18 липня 2013 року приватним нотаріусом на підставі акту державного виконавця від 27 червня 2013 року, як правова підстава для Державної реєстрації права власності рішенням апеляційного суду Харківської області від 26.08.2015 р. визнано недійсним та скасовано, позбавляє права позивача володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, що є порушенням ст.ст. 319, 321 ЦК України, ст. 41 Конституції України. Судові витрати суд покладає на відповідача у відповідності до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved