Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини з тих підстав, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.01.1999 року, який був розірваний на підставі рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 05.03.2013 року. Від даного шлюбу сторони мають двох дітей: сина [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] . З моменту розірвання шлюбу відповідач не проживає разом із сім?єю, вихованням молодшого сина не займається. Жодної допомоги на його утримання не надає. Дитина повністю знаходиться на утриманні позивача. Відповідач є працездатною особою, але чи працевлаштований відповідач позивачу невідомо. На підставі вищевикладеного позивач вимушена звернутися до суду та просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частини усіх видів його заробітку(доходів) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, з дня пред?явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Пояснення суду в обґрунтування позовних вимог надала аналогічні тим, що викладені у позовній заяві,а також зазначила, що вона на даний час не працює та постійного доходу не має. Її дохід з дитиною складає приблизно 3000 грн. на місяць, оскільки вона має підробітки та інших доходів не отримує. До складу її сім`ї входять вона та молодша дитина від шлюбу з відповідачем. Старшій дитині виповнилося 18 років і він проживає окремо, спільне господарство із ним не ведеться. Стан здоров`я дитини задовільний, але дитина перебуває на обліку у лікаря-кардіолога. Нерухомого майна у дитини немає. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі та на обґрунтування своїх заперечень пояснив, що він заперечував проти народження позивачем другої дитини, але вона не прислухалась до нього і народила другого сина. Оскільки позивач народжувала дитину для себе, то повинна її забезпечувати. Крім того, він не впевнений, що це його дитина і він є її батьком, але з позовом до суду про оспорювання батьківства він не звертався. Він у добровільному порядку надає матеріальну допомогу старшому сину, хоча не працює. Стан його здоров?я задовільний, особою з інвалідністю він не визнаний. Він має два земельні паї, обробляє землю і з цього має нестабільний дохід. Який саме його середньомісячний дохід він не підраховував, так як він може бути різним. Разом з тим, він перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі, у якому народилася дочка. З другою дружиною та дитиною він проживає однією сім`єю, веде спільне господарство, дружина не працює та вони спільно утримують їх дочку. Він має у власності нерухомість - житловий будинок, автомобілю не має. Вважає, що при вказаних обставинах він не повинен сплачувати аліменти. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХII(78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки та інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Положеннями ч.7,8,9 статті 7 Сімейного Кодексу України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім?ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст.3 вище вказаної Конвенції про права дитини встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитини такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування(пункт 1 статті 18 цієї Конвенції). В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.01.1999 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] (а.с.8), який було розірвано на підставі рішення Чернігівського районного суду Запорізької області 05.03.2013 року, яке набрало законної сили 16.03.2013 року(а.с.7). Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини(ст.141 Сімейного кодексу України). Згідно свідоцтву про народження серії [NUMBER] встановлено, що сторони мають малолітню дитину сина [PERSON] , [INFO] . Батьком у свідоцтві про народження дитини зазначений відповідач [PERSON] , матір`ю зазначена позивач [PERSON] (а.с.9). У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 51 Конституції України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Обов`язок батьків щодо утримання дитини до досягнення нею повноліття також закріплений у статті 180 СК України. Отже, діючим законодавством передбачений саме обов`язок, а не право батьків утримувати свою неповнолітню дитину до досягнення повноліття і цей обов`язок стосується обох батьків. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той з них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Судом встановлено, що на даний час сторони разом не проживають та малолітня дитина [PERSON] проживає разом із матір`ю позивачем [PERSON] , що відповідачем не оспорюється. Частиною 3 статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Положеннями ч.1 ст. 184 СК України також передбачена можливість визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі, але ця можливість пов`язується з наявністю про це заяви одержувача аліментів. У даному випадку позивач у позовній заяві просила визначити розмір аліментів у частці від доходу відповідача. Таким чином, підстави для визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі відсутні, оскільки це буде суперечити вимогам ч. 1 ст. 184 СК України. \~ \~ \~ \~Частиною 1 ст. 183 СК України передбачено, що частка заробітку(доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» установлено прожитковий мінімум для основних соціальних і демографічних груп населення, а саме дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2008 року -1860гривень, з 1 липня 1944 гривні, з 1 грудня 2027 гривень. Таким чином, мінімальний розмір аліментів, встановлений законом у розмірі 50% від прожиткового мінімуму для дитини віком від 6 до 18 років на час розгляду справи становить 930,00гривень. Судом встановлено, що відповідач, окрім малолітнього сина [PERSON] має ще одну малолітню дитину дочку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується наданим відповідачем свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.36). Але, наявність іншої малолітньої дитини, також як і надання відповідачем у добровільному порядку матеріальної допомоги старшому сину [PERSON] , який вже досяг повноліття, не знімає з відповідача обов`язку щодо утримання його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Посилання відповідача в судовому засіданні на ту обставину, що він заперечував проти народження позивачем другої дитини та наявність у нього сумнівів щодо свого батьківства стосовно молодшого сина суд також не може взяти до уваги, оскільки своє батьківство відповідач у встановленому законом порядку не оспорював, що ним було підтверджено під час розгляду справи, а отже, наявність сумніву у відповідача стосовно свого батьківства не є підставою, що може звільнити його від виконання ним свого батьківського обов`язку, передбаченого ст. 180 СК України щодо утримання дитини, юридичне батьківство відносно якої на теперішній час не спростоване. Судом встановлено, що відповідач є особою працездатного віку, має задовільний стан здоров`я та нерухоме майно у вигляді житлового будинку, що ним також було підтверджено в судовому засіданні При визначенні розміру аліментів, що підлягають стягненню з відповідача, суд у відповідності зі ст. 182 СК України враховує його матеріальне становище і стан здоров`я, а також матеріальне становище і стан здоров`я дитини, наявність у відповідача іншої малолітньої дитини від другого шлюбу, а також враховує інші обставини, що мають істотне значення і вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітньої дитини сина [PERSON] у розмірі 1/6 частки усіх видів його заробітку(доходу) щомісяця, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття. При цьому суд виходить з того, що відповідно до вимог ст. 180 СК України передбачено саме обов`язок, а не право батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Отже, суд вважає, що визначення аліментів у розмірі 1/6 частки заробітку(доходу) відповідача призведе до відповідності їх засадам справедливості, добросовісності та розумності, визначених ч.9 ст. 7 СК України, враховуючи наявність у відповідача іншої малолітньої дитини щодо якої у [PERSON] також існує обов`язок по утриманню її до повноліття. Суд також приходить до переконання, що визначення розміру аліментів на утримання малолітнього сина [PERSON] у розмірі 1/6 частки доходу відповідача суттєво не погіршить його матеріальне становище, так як суд вважає, що він має можливість надавати своїй дитині матеріальне утримання саме у такому розмірі, який надасть можливість забезпечити дитині належний рівень утримання та забезпечення її розвитку та виховання. Положеннями ч.1 ст. 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. \~ \~На підставі\~вище наведеного,\~суд прийшов\~до переконання\~про можливість\~часткового задоволення\~позову,\~враховуючи вимоги\~ст.ст.12,\~81\~ЦПК України,\~відповідно до\~яких цивільне\~судочинство здійснюється\~на засадах\~змагальності сторін.\~Учасники справи\~мають рівні\~права щодо\~здійснення всіх\~процесуальних прав\~та обов`язків,\~передбачених законом. \~Кожна сторона\~повинна довести\~обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Кожна\~сторона несе\~ризик настання\~наслідків,\~пов`язаних із\~вчиненням чи\~невчиненням нею\~процесуальних дій.\~Докази подаються\~сторонами та\~іншими учасниками\~справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності зі ст. 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути судовий збір на користь держави у розмірі 704,80грн., оскільки позивач була звільнена від сплати судового збору при подачі позову до суду.

Outcome: partial