Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищезгаданим позовом, посилається на те, що їй на праві власності належить будинок [ADDRESS]. Окрім неї, в даному будинку, зареєстрована, але не проживає колишня дружина її сина [PERSON] Остання не сплачує за комунальні послуги, не приймає участі у спільному побуті. В травні 2014 року відповідач добровільно забрала всі свої особисті речі та перейшла проживати до своєї матері в [ADDRESS]. Те, що відповідач є зареєстрованою в її будинку створює для неї негативні наслідки так як вона не може оформити субсидію, несе додаткові витрати щодо утримання будинку. Відтак, просить визнати відповідача таким, що втратила право користування вищезгаданим будинком та зняти останню з реєстрації в ньому. Позивач [PERSON] в судове засідання не з»явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримує та просить їх задоволити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з'явилися, не повідомивши причин неявки, хоча були своєчасно повідомлені про дату, час та місце слухання справи. При таких обставинах суд визнав неявку відповідача та її представника неповажною та розглянув справу у їх відсутності, провівши заочний розгляд справи, про що не заперечила позивач. Небажання відповідача та її представника надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причин ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч. 1 ст. 224 ЦПК України. Відповідно до ст. 197 ч. 2 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд розглянувши матеріали справи, дав оцінку зібраним доказам, вважає, що неявка відповідачів не є перешкодою для розгляду справи, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін, є підстави для ухвалення рішення про задоволення позову, так як вимоги позивача є законними та достатньо вмотивованими і ґрунтуються на наявних у справі доказах. Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів осіб. Виходячи із загальних положень права власності, власнику належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Стаття 47 Конституції України закріплює право кожного на житло, яке є однією з головних матеріальних умов існування людини. Конституційне право на житло означає насамперед право громадянина мати житло для власного проживання і проживання членів його сім'ї. За змістом вказаної статті ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. В контексті конституційного положення частина 4 вказаної статті встановлює додаткові гарантії щодо права користування житлом, зокрема те, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, тому наявність реєстрації відповідача в даному будинку перешкоджає позивачу в користуванні будинком та впливає на його права, як власника щодо володіння, користування та розпорядження належним йому майном. Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Матеріалами справи встановлено, що позивачу на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS], що підтверджується договором дарування житлового будинку та земельних ділянок від 18.12.2006 року, серії [NUMBER]. Відповідач [PERSON] зареєстрована в вищезгаданому будинку, що підтверджується записами у будинковій книзі. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 «постанови від 01.11.1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або для відмови їй у цьому. З оглянутих судом актів від 16.02.2015 року та від 02.03.2015 року, складених комісією Станильської сільської ради вбачається, що під час обстеження будинку [ADDRESS] встановлено, що відповідач [PERSON] прописана, проте не проживає по даній адресі тривалий час ( з травня 2014 року). Даючи оцінку дослідженим доказам суд приходить до переконання, що позов підставний і підлягає до часткового задоволення, цими доказами установлено, що відповідач не проживає в будинку [ADDRESS] понад рік без поважних причин. Ст.ст. 71, 72 ЖК України передбачають підстави для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням у разі її відсутності без поважних причин шість місяців. Оскільки, відповідач відсутня більш тривалий строк без поважних причин, то її слід визнати такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Водночас згідно із п. 14 Тимчасового порядку реєстрації фізичних осіб за місцем проживання, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 35 від 16.01.2003 р., зняття з реєстраційного обліку за місцем проживання здійснюється на підставах: заяви особи; запиту уповноваженого органу за місцем нового проживання особи; за рішенням суду: - про позбавлення права власності на житлове приміщення чи права користування житловим приміщенням, - про визнання особи безвісно відсутньою або померлою, свідоцтва про смерть. Проте, зі змісту Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України», таке питання як зняття з реєстрації до компетенції суду не відноситься, а здійснюється відповідним органом спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації (ст. ст. 7, 11 Закону) на підставі відповідних документів. Беручи до уваги вищенаведене, а також те, що відповідач добровільно залишила спірне житло і в ньому не проживає понад встановлені законом строки, не користується ним, не несе витрат по його утриманню, суд приходить до висновку про те, що такі дії відповідача свідчать про втрату інтересу до вищевказаного житла. Окрім цього, будь-яких доказів щодо наявності домовленостей щодо порядку користування спірним житловим приміщенням між позивачем та відповідачем суду не надано, а з наданих доказів вбачається, що вона самостійно залишила жиле приміщення. Судом не встановлено поважності причини відсутності відповідача у спірному житлі, а тому відповідач втратила право на користування житловим будинком [ADDRESS].

Outcome: dismissed