Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з даною позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , Носачевичівської сільської ради Рожищенського району, третя особа на стороні відповідачів без самостійних вимог на предмет спору державний нотаріус Рожищенської державної нотаріальної контори Палівода Іванна Іванівна про визнання заповіту нікчемним, визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, рішення Носачевичівської сільської ради Рожищенського району №19/3 від 25.03.2008 року, Державних актів недійсними та визнання права власності на спадкове майно. В обгрунтування своїх вимог вказує, що [INFO] померла її мати [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина на все належне їй майно. Вона є спадкоємцем першої черги за законом після смерті останньої. Однак, як їм стало відомо в грудні 2019 року, 11 жовтня 2005 року мати зробила заповідальне розпорядження, яким заповіла житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами та все належне їй майно своїй внучці [PERSON] . Вважає, що даний заповіт, оформлений секретарем Носачевичівської сільської ради Рожищенського району Дужук А.А. в порушення вимог, передбачених ст.ст.1251, 1257 ЦПК України та п.33.-35 Інструкції з його оформлення, оскільки оформлений в порушення встановленої форми за Законом, тому що на ньому не вказано про місце його складання та часу його складання і дати народження заповідача. На спірному заповіті не вказано про те, чи була станом на 11.10.2005 року секретар Носачевичівської сільської ради Рожищенського району Дужук А.А. уповноваженою особою на його складання за Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» та в який період, що також є приводом для визнання його недійсним, а разом з цим є приводом для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, яке було видано на його підставі. Підлягає визнанню недійсним також рішення Носачевичівської сільської ради Рожищенського району за №19/13 від 25.03.2008 року в частині передачі земельної ділянки у приватну власність на ім`я відповідача [PERSON] , розміром 0,25 га для обслуговування житлового будинку [ADDRESS] , яку вона отримала в порядку спадкування за спірним заповітом та Державний акт про право на земельну ділянку на її ім`я. Покликаючись на викладені обставини просить визнати недійсним заповіт, оформлений секретарем Носачевичівської сільської ради Рожищенського району 11.10.2005 року від імені [PERSON] , свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я [PERSON] , видане Державним нотаріусом Рожищенської районної державної нотаріальної контори Палівода І.І. від 27.02.2008 року з часу їх оформлення та виключити [PERSON] зі списку прав власників житлового будинку [ADDRESS] зазначеного в електронному реєстраційному реєстрі під №14702295; визнати недійсним рішення Носачевичівської сільської ради Рожищенського району №19/13 від 25.03.2008 року в частині передачі земельної ділянки у приватну власність [PERSON] , розміром 0,25 га в [ADDRESS] та на ім`я [PERSON] розміром 0,9040 га та розміром 0,1020 га для ведення сільського господарства за цією ж адресою і Державні акти про приватне право на земельні ділянки на ім`я [PERSON] серії ЯД №332794 та на ім`я [PERSON] , серії ЯД №332795, №332796; визнати за [PERSON] право власності, в порядку спадкування, на житловий будинок [ADDRESS] і на земельні ділянки розміром 0,40 га, якими володіла при житті її мати [PERSON] .. 27.08.2020 року позивачем [PERSON] була подана уточнена позовна заява, щодо позовної вимоги про визнання заповіту недійсним, а саме: згідно уточненої позовної заяви остання просить застосувати наслідки нікчемності заповіту, тобто визнати заповіт оформлений секретарем Носачевичівської сільської ради Рожищенського району 11.10.2005 року від імені [PERSON] - нікчемним. Врешті позовних вимоги позов підтримує. 10.08.2020 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого остання позовні вимоги визнає та просить позов задовольнити 26.08.2020 року від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що вказаний позов є безпідставним, оскільки позивачем не доведено обставини, про які вказуються в обгрунтуванні позовних вимог, не доведено, яким чином її права були порушені при прийнятті рішення сільської ради №19/3 від 25.03.2008 року щодо передачі земельних ділянок у власність [PERSON] та [PERSON] .. Крім того, позов поданий з пропуском строку позовної давності. Враховуючи наведене просить в задоволенні позову відмовити (а.с.66-71). Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених в позовній заяві та просила позов задовольнити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги не визнали, в задоволенні позову просили відмовити, в зв`язку з його необґрунтованістю та пропущеним строком позовної давності. Разом з тим просили стягнути з позивача в користь [PERSON] понесені судові витрати, пов`язанні з наданням правової допомоги в сумі 1200,00 гривень. Представник відповідача Носачевичівської сільської ради Рожищенського району в судове засідання не з`явився, суду надана заява про розгляд справи у його відсутності. Третя особа приватний нотаріус Рожищенської державної нотаріальної контори Палівода І.І. в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила. За змістом ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши у судовому засіданні та оцінивши докази, якими обґрунтовуються позовні вимоги, судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Як установлено судом та убачається з матеріалів справи, [INFO] померла [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 19.07.2007 року (а.с.9). [PERSON] була матір`ю [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 03.03.1960 року та свідоцтвом про шлюб останньої серії [NUMBER] (а.с.15, 16). Все належне [PERSON] майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося вона заповіла своїй внучці, [PERSON] , що підтверджується заповітом від 11.10.2005 року посвідченого виконавчим комітетом Носачевичівської сільської ради Рожищенського району Волинської області. Відповідно до спадкової справи №358 щодо майна померлої [PERSON] заведеної Рожищенською державною нотаріальною конторою Волинської області, до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] подала відповідач по справі [PERSON] , яка прийняла спадщину після смерті баби [PERSON] та отримала свідоцтво про прийняття спадщини за заповітом на належне їй майно (а.с.172-187). Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27.02.2008, виданого на спадкове майно, яке складається з: цілого житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] спадкоємцем вцілому майна [PERSON] є її онука - [PERSON] . На підставі рішення Носачевичівської сільської ради від 25.03.2008 №19/13, [PERSON] видано державний акт серії ЯД № 332794 від 26.10.2009 на право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га, що розташована в [ADDRESS] , цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Відповідно до рішення Носачевичівської сільської ради від 25.03.2008 №19/13, [PERSON] видано державний акт серії ЯД № 332795 від 26.10.2009 на право власності на земельну ділянку площею 0,0940 га, що розташована в [ADDRESS] , цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства. Згідно з рішенням Носачевичівської сільської ради від 25.03.2008 №19/13, [PERSON] видано державний акт серії ЯД № 332796 від 26.10.2009 на право власності на земельну ділянку площею 0,1028 га, що розташована в [ADDRESS] , цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства. Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України(надалі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Згідно з ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У відповідності ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадщину мають особи, зазначені в заповіті. За положеннями ст.ст.1233, 1247 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті, який складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, він має бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (стаття 1269 ЦК України). Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (частина перша статті 1272 ЦК України). Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно з якою загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем. Відповідно до ст. 1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. За змістом статті 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (у редакції, діючій на час виникнення спірних правовідносин) до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження, зокрема, вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання. Згідно п.п. 1, 2 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року №22/5 (чинної на час посвідчення оспорюваного заповіту) (далі - Інструкція) у населених пунктах, де немає нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють нотаріальні дії, у тому числі посвідчують заповіти. Нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення цих дій. Згідно з п. 33 Інструкції посадова особа виконавчого комітету посвідчує заповіти дієздатних громадян. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Пунктами 18, 19 цієї Інструкції передбачено, що нотаріальне посвідчення заповітів здійснюється шляхом вчинення посвідчувальних написів на відповідних документах, які підписуються посадовою особою виконавчого комітету з прикладенням гербової печатки виконавчого комітету Ради народних депутатів (додаток 6). Текст посвідчувального напису може бути надрукований на друкарській машинці або написаний чорнилом від руки ясно, чітко, без підчисток, вільні місця повинні бути прокреслені, дописки та інші виправлення- застережені. Для вчинення посвідчувальних написів можуть застосовуватися штампи з текстом відповідного напису. Посвідчувальний напис на заповіті вміщується після підпису громадянина на тій же сторінці чи на звороті документа. Всі нотаріальні дії, які вчиняються посадовими особами виконавчих комітетів, реєструються в реєстрах для реєстрації нотаріальних дій (додаток N 1). Кожній нотаріальній дії присвоюється окремий порядковий номер. Номер, під яким нотаріальна дія зареєстрована в реєстрі, позначається в посвідчувальному написі документа, що посвідчується чи засвідчується посадовою особою виконавчого комітету. З оглянутого заповіту встановлено, що оспорюваний заповіт [PERSON] відповідно до вимог ст. 1247 ЦК України: складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу його складення; особисто підписаний; посвідчений секретарем виконавчого комітету Носачевичівської сільської ради Дужук А. А. та зареєстрований у книзі нотаріальних дій під № 33. За таких обставин, суд доходить висновку, що відсутні передбачені законом підстави для застосування наслідків нікчемності правочину і в задоволені цієї вимоги необхідно відмовити. Ураховуючи, що вимога про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім`я [PERSON] , видане Державним нотаріусом Рожищенської районної державної нотаріальної контори Палівода І.І. від 27.02.2008 року з часу його оформлення та виключити [PERSON] зі списку прав власників житлового будинку [ADDRESS] зазначеного в електронному реєстраційному реєстрі під № 14702295 є похідною від вимоги про застосування наслідків нікчемності правочину, то і в її задоволенні необхідно відмовити. Разом з цим, аналізуючи норму ст. 1268 ЦК України, відповідно до якої, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, Верховний Суд України у постанові від 06.07.2016 року по справі №6-3095цс15 прийшов до висновку, що тільки спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, з часу її відкриття є власником (співвласником) спадщини з обмеженими правами. Зокрема, тільки після прийняття спадщини у нього з`являється право на захист свого спадкового права. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Під час розгляду справи судом встановлено, що [PERSON] спадщину не прийняла, оскільки зі спадкодавцем на момент смерті не проживала, та із заявою про прийняття спадщини, як у визначені законом строки, так і в подальшому до нотаріуса не зверталася. Протягом майже тринадцяти років позивачем не вчинялись жодні дії, спрямовані на реалізацію своїх спадкових права щодо належного спадкодавцю [PERSON] майна. Посилання в позові, як на підставу наявності права на звернення до суду з даним позовом, на те, що [PERSON] є спадкоємцем першої черги після смерті матері, не може вважатися об`єктивною підставою для визнання права власності на спадкове майно, за відсутності в діях позивача будь якого наміру та дій, спрямованих на успадкування відповідного майна у строки визначений ст. 1270 ЦК України. Таким чином, установивши, що [PERSON] не прийняла у встановленому законом порядку спадщину після смерті спадкодавця, доходить висновку про те, що у неї не виникло жодних спадкових прав та позивач не набула статусу спадкоємця щодо майна померлої. спір не породжує для [PERSON] жодних правових наслідків та, відповідно, не стане підставою для реалізації її спадкових прав за законом, як родича спадкодавця, ближчого кола спорідненості. Ураховуючи наведене, позовна вимога про визнання права власності в порядку спадкування на житловий будинок та господарські споруди та земельну ділянку не підлягає задоволенню. Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст.83 Земельного кодексу України (далі-ЗК України) (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності. Як визначено ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування (ч.1 ст.81 ЗК України). Відповідно до ст.116 Земельного кодексу України, громадяни набувають право власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Статтею 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Статтею 21 ЦК України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Судом встановлено, що [PERSON] набула право власності на земельну ділянку площею 0,0940 га, що розташована в [ADDRESS] , цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства та [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1028 га, що розташована в [ADDRESS] , цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства на підставі рішення Носачевичівської сільської ради від 25.03.2008 №19/13, що прийнято в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) та права позивача на користування земельною ділянкою, яка їй не належить не порушує. Ураховуючи наведене, позовна вимога про визнання недійсним рішення Носачевичівської сільської ради Рожищенського району №19/13 від 25.03.2008 року в частині передачі земельної ділянки у приватну власність [PERSON] , розміром 0,25 га в [ADDRESS] та на ім`я [PERSON] розміром 0,9040 га та розміром 0,1020 га для ведення сільського господарства за цією ж адресою та вимоги про визнання недійсними державних актів про приватне право на земельні ділянки на ім`я [PERSON] серії ЯД №332794 та на ім`я [PERSON] , серії ЯД № 332795, №332796 до задоволення не підлягають. Разом з тим, відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. Статтею 133 ЦПК України передбачено, що витрати на професійну правничу допомогу належать до судових витрат, пов`язаних із розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Пунктом 1 частини 2 статті 137 ЦПК України встановлено розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Частиною 4 вищевказаної статті передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом бо справи. За надану правничу допомогу відповідач сплатив 1200,00 гривень, що підтверджується договором про надання правової допомоги від 16.08.2020 року, квитанцією до прибуткового касового ордера №32 від 02.09.2020 року, Актом приймання-передачі наданих послуг від 16.08.2020 року з детальним описом робіт (наданих послуг). Таким чином, розмір судових витрат, пов`язаних із оплатою відповідачем професійної правової допомоги становить 1200,00 гривень, які підлягають стягненню з позивача.

Outcome: approved