Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Зміївського районного суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON] , в якій просила суд визнати за нею право власності на частину майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а саме на Ѕ частку житлового будинку та надвірних будівель, розташованих за адресою: [ADDRESS] , та залишити за відповідачем [PERSON] право власності на іншу Ѕ частку вказаного домоволодіння. В обґрунтування позову зазначила, що 28 листопада 1992 року Зміївським відділом ЗАГС Харківської області було зареєстровано шлюб між нею та відповідачем [PERSON] . Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Сімейне життя між позивачкою та відповідачем не склалося, і на даний час в провадженні Зміївського районного суду Харківської області перебуває цивільна справа про розірвання шлюбу між сторонами. За час перебування в шлюбі сторони за рахунок спільного бюджету придбали будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] , який в цілому був оформлений на відповідача. Посилаючись на презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте в період шлюбу, просила визнати за нею право власності на Ѕ частку вказаного будинковолодіння. (а.с.1-6) Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 31.03.2021 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання та надано сторонам час для подання заяв по суті спору (а.с.22) В підготовче судове засідання учасники справи не з`явились. Позивач до початку судового засідання подала до суду письмову заяву, в якій просила провести підготовче судове засідання без її участі, та в разі визнання позову відповідачем - просила ухвалити рішення по справі під час підготовчого судового засідання. Відповідач в підготовче судове засідання не з`явився, відзиву на позов не подавав. До початку судового засідання через канцелярію суду подав письмову заяву, в якій позов [PERSON] визнав в повному обсязі та просив ухвалити рішення по справі в підготовчому судовому засіданні без його участі. Відповідно до ч.1 статті 223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, на підставіч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ч.3 статті 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження, суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем Частинами 1, 3 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Враховуючи позиції учасників та визнання позову відповідачем в повному обсязі до початку розгляду справи по суті, суд вважає за можливе ухвалити рішення по справі підчас підготовчого судового засідання. Крім того, відповідно до положень ч.8 статті 178, ч.2 ст.191 ЦПК України, в зв`язку з ненаданням відповідачем відзиву на позовну заяву, суд вирішує спір за матеріалами, наявними в цивільній справі. Дослідивши матеріали позовної заяви та додані до неї письмові докази, суд встановив наступні обставини: 28 листопада 1992 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладений шлюб , що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 28.11.1992 року, виданим Зміївським відділом ЗАГС Харківської області, актовий запис № 178 (а.с.10) Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження [NUMBER] , виданим Зідьківською селищною радою Зміївського району Харківської області, актовий запис № 5 від 10.03.2004 року (а.с.11) Відповідно до Довідки про реєстрацію місця проживання особи № 02-28/694 від 16.08.2019р, позивач [PERSON] з 20 лютого 2007 року по теперішній час зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.8) Відповідно до інформації Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області від 22.03.2021 року, відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.21) Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 247277522 від 09.03.2021 року, відомості щодо реєстрації права власності на будинок [ADDRESS] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні (а.с.12) Відповідно до Довідки КП «Зміївське бюро технічної інвентаризації, землевпорядкування, містобудування та архітектури» Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області № 94/04/21 від 08.04.2021 року, згідно архівних матеріалів, станом на 31.12.2012 року будинок [ADDRESS] , належав в цілому [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Трубніковою В.В. 05.12.2001 року за реєстровим № 3674 (а.с.25) Відповідно до ст. ст. 76-81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Дослідивши повно і всебічно надані сторонами докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне: Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України, майно,набуте подружжям за час перебування у шлюбі, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно статті 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1статті 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до статті 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з абзацу першого пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. N 11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Отже, вирішуючи спори між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до частини першої, другої статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сторонами не оспорюється, що спірне майно було придбане ними в період зареєстрованого шлюбу за спільні кошти подружжя. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Матеріали справи свідчать про те, що спірний житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , придбаний сторонами у справі під час шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя, а відтак, враховуючи позицію відповідача про повне визнання ним позовних вимог,суд приходить до висновку про задоволення позову. Сторонами вирішено питання щодо розподілу судових витрат у добровільному порядку, в зв`язку з чим, дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для вирішення питання щодо розподілу судових витрат між сторонами відповідно до ст..ст.141,142 ЦПК України На підставі викладеного,

Outcome: approved