Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON], в якому просила суд визначити місце проживання дочки [PERSON], [INFO], з нею, [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з відповідачем вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 05 березня 2005 року. Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 17.06.2013 року шлюб між ними був розірваний. Від вказаного шлюбу вони мають дитину [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу відповідач самоусунувся від надання матеріальної допомоги на утримання дитини, тому [PERSON] зверталась до суду із позовом про стягнення аліментів, який було задоволено в повному обсязі, стягнуто з відповідача аліменти на її користь утримання доньки в розмірі ј частини всіх видів його заробітку з 07.05.2013 року і до повноліття дитини. Однак на даний час відповідач рішення не виконує, оригінал виконавчого листа, який знаходився на виконанні в Жовтневому районному відділі Державної виконавчої служби м.Луганськ втрачений, оскільки відділ було переміщено на підконтрольну українській владі територію, а матеріали виконавчого провадження залишились за місцем його попередньої реєстрації. [PERSON] офіційно працевлаштована. Відповідач будь-якої участі у вихованні дитини не приймає, допомоги не надає, фактично самоусунувся від покладених на нього обовязків. Тому позивач просить суд визначити місце проживання дитини разом з нею. В судове засідання сторони та представник третьої особи не зявились. Від позивача надійшла письмова заява, відповідно до якої вона просила справу розглядати без її участі. На задоволенні позовних вимог наполягає. Причини неявки відповідача суду невідомі. Про дату, місце та час судових засідань він повідомлявся завчасно, належним чином, у відповідності із п. 19 Перехідних положень ЦПК України, шляхом розміщення повісток про виклик на офіційному веб-порталі «Судова влада України» на сторінці Троїцького районного суду Луганської області. Причини неявки суду не повідомив. Від Служби у справах дітей Соломянської районної у місті Києві державної адміністрації надійшло письмове клопотання про розгляд справи за відсутності її представника. Виходячи з вищевикладеного, а також положень ч.3 ст.211, ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд вважає, що судовий розгляд справи можливий за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Судом винесено ухвалу про заочний розгляд справи. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії 1-КИ №037445 від 30.11.2005 року, виданого Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.8). Згідно копії рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 17.06.2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний , рішення набрало законної сили 23.07.2013 року (а.с.9). Відповідно до витягу з наказу від 26.04.2018 року №297-к, [PERSON] з 27.04.2018 року працює на посаді спеціаліста кредитного аналізу Управління розвитку кредитних продуктів Департаменту розвитку транзакційного бізнесу та мікрокредитування ПАТ «Таскомбанк»(а.с.11). Як вбачається з копії Договору оренди квартири №11 від 22.04.2018 року, позивач орендує квартиру у м.Києві (а.с.12). Згідно постанови про відкриття виконавчого провадження від 05.09.2013 року, старшим державним виконавцем Жовтневого відділу державної виконавчої служби Луганського міського управління юстиції [PERSON] відкрите виконавче провадження з виконання виконавчого листа №205/4038 від 25.07.2013 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дитини у розмірі ј частини щомісячно з 07.05.2013 року і до її повноліття (а.с.13). Відповідно до наданої Луганським міським відділом державної виконавчої служби ГТУЮ у Луганській області інформації, на виконанні у відділі перебуває виконавче провадження №39664295 від 13.09.2013 року з примусового виконання виконавчого листа Ленінського районного суду м.Луганська №205/4038 від 25.07.2013 року про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] у розмірі ј частини, щомісячно з 07.05.2013 року і до повноліття дитини. Однак Жовтневий відділ ДВС ГТУЮ у Луганській області був переміщений на підконтрольну українській владі територію, а матеріали виконавчих проваджень залишились за місцем його попередньої реєстрації, у звязку з чим оригінал виконавчого листа втрачений. Зазначене також підтверджується довідкою про втрату виконавчого провадження від 25.10.2018 року (а.с.15-16). Згідно характеристики, [PERSON] є ученицею ліцею «Престиж» з 2017 року. Мати приділяє належну увагу вихованню доньки, систематично відвідує батьківські збори. Батько [PERSON] зі слів матері з ними не проживає, участі у вихованні доньки не приймає (а.с.10). Відповідно до наданого третьою особою письмового висновку від 15.02.2019 року, Служба у справах дітей Соломянської районної у місті Києві державної адміністрації з урахуванням інтересів дитини вважає за доцільне визначити місце проживання дитини з матрію, [PERSON]. Частинами 6, 8\~статті 7 Сімейного кодексу України\~визначено, що жінка та чоловік мають рівні права та обовязки у сімейних відносинах, шлюбі та сімї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно\~ст. 150 СК України\~батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до\~ст. 155 СК України\~здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому згідно\~ст. 160 СК України\~місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч. 1\~ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2\~ст. 161 СК України, орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно\~ст. 171 СК України\~дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно положень ст. 9 вказаної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов'язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Пунктом 14\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~визначено, що у випадку, коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. Суд, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, приходить до висновку про те, що визначати місце проживання дитини у даний час необхідно, враховуючи ситуацію, що склалася між сторонами та з дитиною. Крім того, Конвенція про права дитини у пункті 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовими рішеннями, визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до вимог Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, в якій міститься принцип 6, дитина може бути розлучена з матір'ю лише у винятковій ситуації. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Відповідно до\~ст. 157 Сімейного Кодексу України\~питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Так, 11.07.2017 Європейський суд з прав людини виніс рішення у справі «М.С. проти України», в якому йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати 2 аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її звязків із сімєю, крім випадків, коли сімя є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Суд, дослідивши всі докази в їх сукупності, враховуючи інтереси дитини, дійшов висновку, що місцем проживання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], повинно бути визначено місце проживання її матері [PERSON], оскільки батьки дитини проживають окремо, батько участі у забезпеченні дитині належного рівня життя не приймає, позивач має всі необхідні умови для забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі. З огляду на встановлені в ході розгляду справи обставини та враховуючи інтереси дитини, суд вважає, що позов про визначення місця проживання дитини разом з матірю підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При подачі позову позивачем був сплачений судовий збір в сумі 704,80 грн, що підтверджується квитанцією від 12.11.2018 року. За таких обставин, зважаючи, що позовні вимоги задоволені в повному обсязі, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судові витрати в сумі 704,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved