Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-05 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася в суд до [PERSON] з позовною заявою про надання дозволу на право систематичного виїзду за межі території України до країн: Польща та інших країн-учасниць Шенгенської угоди та Європейського союзу, США [PERSON] , [INFO] в супроводі матері [PERSON] за кордон без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON] на період з 01.05.2020 до 30.05.2025; дозволити [PERSON] або її офіційному представникові, без згоди батька [PERSON] , оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої [PERSON] [INFO] за межі України до країн ближнього та дального зарубіжжя до досягнення нею повноліття. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 19.11.2018 між нею та відповідачем було розірвано шлюб. Від подружніх відносин у них народилася дочка, [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу, їхня дочка залишилаь проживати разом з нею у м.Львові. Вона матеріально утримує та належним чином піклується про здоров`я дитини, її фізичний духовний та моральний розвиток. З часу розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною практично не приймає, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини на постійній основі не надає. Відповідач чинить їй перешкоди у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення здоров`я дитини, оскільки остання часто хворіє, відмовляється надати у предбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд за кордон для відпочинку та оздоровлення останньої. Не має змоги відвідувати старшу сестру, яка проживає у Республіці Польща, яка має на меті влаштувати її на роботу, а неповнолітню сестру на навчання та прийняти на проживання. Вважає, що така позиція відповідача шкодить інтересам їхньої спільної доньки та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку. Просить позов задоволити. Ухвалою суду від 27.05.2020 прийнято позовну заяву та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 19.09.2020призначено судове засідання за правилами спрощеного позовного провадження з викликом осіб, які беруть участь у справі. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] позов підтримали, надали пояснення аналогічні викладені в позовній заяві. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового засідання, причин неявки не повідомив та не подав відзив на позовну заяву, а тому відповідно до ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засідання щодо задоволення позову заперечив частково, не заперечує щодо надання дозволу на виїзд дитини за кордон на 1 рік. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який відповідно до рішення Сихівського районного суду м.Львова від 19.11.2018 було розірвано. Від подружніх відносин у сторін народилася дочка [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про її народження серії [NUMBER] . На даний час [PERSON] з метою забезпечення повноцінного розвитку, оздоровлення та навчання своєї дочки [PERSON] , має намір тимчасово поїхати до Республіки Польща. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. За загальним правилом статті 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил). Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на певний разовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Відповідно до ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ст. 12 цього Кодексу що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивачем, як доказ долучено до матеріалів справи копію рішення суду про розірвання шлюбу, що підтверджує факт розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем та копію свідоцтва про народження доньки [PERSON] , що підтверджує те, що позивач та відповідач є батьками неповнолітньої [PERSON] , що не можуть слугувати як доказ в у вищевказаній справі. Аргументи позивачки щодо можливості систематичної поїздки дитини за кордон, суд оцінює критично, адже істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки з визначенням його початку й закінчення, а не прогнозований строк, та саме наявність таких даних буде відповідати найкращим інтересам дитини, однак таких суд не встановив у цій справі. Посилання позивача на те, що батько дитини відмовляє їй у дозволі виїзду дитини за кордон, суд оцінює критично, адже у матеріалах справи не міститься жодних повідомлень, адресованих відповідачу про необхідність надання нотаріально засвідченої згоди щодо оформлення проїзних документів для неповнолітньої дитини. У зв`язку із вищевикладеним, суд прийшов висновку, що позивачем не доведено у відповідності до ст. ст. 78-80 ЦПК України конкретної адреси місця перебування дитини за кордоном, не надано доказів на підтвердження повернення дитини на територію України та не доведено необхідності надання такого дозволу, що виключає у суді можливість встановити обов`язкові обставини - чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини. А відтак, в задоволенні позову необхідно відмовити за недоведеністю. У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, понесені позивачем судові витрати необхідно покласти на останнього.

Outcome: dismissed