Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення грошових коштів (аліментів) на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO] у розмірі 1/4 чистини від усіх видів заробітку відповідача щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В позовній заяві позивач вказала, що відповідач [PERSON] є батьком її неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], яка проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач від утримання дитини ухиляється. В судове засідання позивач не явилась, але надала до суду заяву про розгляд справи без неї, оскільки вона вагітна. Свої вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання 02 та 28 лютого, а також 21 березня 2017 року не зявився, хоча належним чином, завчасно з дотриманням вимог ч.4 ст.74 ЦПК України був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, доказом чого є поштові повідомлення №№6600000731640 та 6600000733465. З урахуванням того, що доказів, які б свідчили про поважність неявки до залу суду відповідача [PERSON] надано не було, враховуючи необхідність дотриманням судом розумних строків розгляду справи, що є вимогою\~ст.157 ЦПК України\~та ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, суд у відповідності з вимогами ст.ст.224-226 ЦПК України вважає можливим провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. При цьому у відповідності з вимогами ч.2 ст.158 та ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши позовну заяву позивача та надані нею письмові докази, суд вважає можливим позов задовольнити з наступних підстав. Відповідно до п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обовязків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Стаття 51 Конституції України та ст.ст.150 і 180 СК України встановлюють для батьків обовязок виховувати та утримувати своїх неповнолітніх дітей до їх повноліття. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками неповнолітньої [PERSON], [INFO] (копія свідоцтва про народження дитини серії 1-ЖД №123136, виданим 17 листопада 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану по Соснівському району міста Черкаси Черкаського міського управління юстиції). В даний час сторони проживають окремо, дитина перебуває на утриманні позивача. Отже, відповідач [PERSON] законодавчо зобовязаний утримувати свою неповнолітню доньку до її повноліття, проте свій обовязок належним чином не виконує, що було встановлено в судовому засіданні. У статті 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до ст.9 Конституції України є складовою національного законодавства, вказано, що держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобовязання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від неналежного піклування з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Одним із способів захисту прав неповнолітніх дітей при ухиленні батьків від обовязку їх утримувати є законодавчо передбачена можливість стягнення коштів на їх утримання в судовому порядку. Так, згідно зі ст.181 Сімейного кодексу України по рішенню суду кошти на утримання неповнолітньої дитини (аліменти) можуть бути присуджені в частині від доходу (заробітку) платника аліментів, або в твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дітей, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника інших дітей, непрацездатних осіб, інші обставини, що мають істотне значення. У відповідності до ч.3 ст.88 ЦПК України, в якій зазначено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, суд покладає на відповідача витрати по оплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved