Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовом до відповідача [PERSON] про відібрання дитини. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона з відповідачем є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] . Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 04 січня 2016 року шлюб між сторонами розірвано, однак відповідач продовжував проживати у будинку позивача до жовтня 2018 року. Ще до часу розірвання шлюбу, сімейні стосунки між ними були припинені, вони не проживали як подружжя; відповідач не приймав участі у матеріальній підтримці позивача і дитини, що змусило її звернутися до суду із позовом про стягнення аліментів. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 12 жовтня 2018 року зобов`язано [PERSON] сплачувати аліменти у користь позивача на утримання дитини у розмірі по 780 гривень щомісячно. 16 жовтня 2018 року відповідач покинув будинок позивача та фактично відібрав у неї дитину. Рішення суду про визначення місця проживання дитини немає, а тому позивач просить суд відібрати у [PERSON] дитину [PERSON] та повернути на попереднє місце проживання у будинок [ADDRESS] ; стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати, а саме 768,80 грн. судового збору та 1000,00 грн. за надану правову допомогу, а також інші витрати, які будуть понесені при розгляді справи. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 січня 2019 року відкрито провадження по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про відібрання дитини, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. 11 лютого 2019 року позивач подала до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просила суд визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] та повернути на попереднє місце проживання разом з матір`ю [PERSON] ; зобов`язати [PERSON] не чинити перешкод у поверненні [PERSON] до матері [PERSON] ; зобов`язати [PERSON] передати малолітню дитину [PERSON] матері [PERSON] . В обґрунтування уточнених позовних вимог позивач зазначила, що [PERSON] ніде не працює з 2014 року, не має доходів. Під час проживання у будинку позивача, відповідач постійно вчиняв щодо неї домашнє насильство - обзивав її і її маму нецензурними словами, погрожував фізичною розправою, замахувався кулаками, і це у присутності дитини. З даного приводу вона неодноразово зверталася до поліції. Так, за вчинення відповідачем домашнього насильства, останній притягувався до адміністративної відповідальності, що підтверджується постановою судді Тернопільського міськрайонного суду від 26 жовтня 2018 року. Вищевказане домашнє насильство було вчинене у присутності малолітньої дитини і це після порушення відносно [PERSON] кримінального провадження за спричинення їй тілесних ушкоджень. Така поведінка вказує на особу відповідача, який не робить жодних висновків щодо своїх протиправних дій, а продовжує поводити себе агресивно. Під час проживання відповідача у їхньому будинку, він негативно налаштовував дитину проти позивача, психологічно схиляючи на свій бік. Щодо таких протиправних дій позивач зверталася до служби у справах дітей. За весь період утримання відповідачем їхньої дитини, тобто з 16 жовтня 2018 року, він лише тричі надавав позивачу [PERSON] для спілкування, і під час останнього 30 січня 2019 року вона помітила, що у дитини наявні приступи безпричинної істерики. З цього приводу вона звернулася до працівників Управління у справах сім`ї Тернопільської ОДА. По їх направленню, позивач із дитиною пройшла консультацію та огляд психологом, яка надала рекомендацію звернутися із дитиною до дитячого невропатолога, оскільки син уже має зрушення у нервовій системі. По цій причині вона дитину утримувала у себе вдома, аби батько його не відібрав, а 04 лютого 2019 року позивач із сином поїхала у м.Тернопіль для відвідування лікаря, однак, на автобусній зупинці, відповідач вихопив у неї дитину, взяв на руки і поніс до своєї машини, чим позбавив позивача можливості провести лікування дитини. Відтак, враховуючи ставлення [PERSON] до виконання своїх батьківських обов`язків, який насильно відібрав дитину у позивача, вік дитини, якає малолітньою і потребує материнського догляду, стан її здоров`я, наявні всі підстави для задоволення вимог [PERSON] 12 лютого 2019 року представник відповідача - адвокат Баранець О.А. подала до суду відзив на позов, в якому зазначила, що позовна заява [PERSON] не обґрунтована жодними нормами чинного законодавства, згідно яких дитина при розлученні батьків та окремого проживання один від одного, обов`язково залишається проживати із матір`ю. [PERSON] не відбирав сина [PERSON] від позивача та не перешкоджає спілкуванню із дитиною. Позивач була категорично проти проживання [PERSON] разом із нею в будинку. При виселенні відповідача із будинку [PERSON] їх спільний син [PERSON] висловив бажання проживати із батьком і старшим братом, а відтак малолітній добровільно переїхав у будинок батька та почав проживати із ним. [PERSON] у серпні 2018 року подано позов про визначення місця проживання із ним, як батьком дитини. Окремо сторони почали проживати у середині жовтня 2018 року. У судовому засіданні позивач, її представник, позовні вимоги в частині визначення місця проживання дитини з матір`ю підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просили його задовольнити. Щодо задоволенні решти позову покладаються на думку суду. Представник відповідача у судовому засіданні позов визнав частково в частині визначення місця проживання з матір`ю, оскільки з кінця квітня 2019 року малолітній син сторін [PERSON] проживає разом з позивачем у її будинку. [PERSON] не чинить [PERSON] будь-яких перешкод у їх спілкуванні чи спільному проживанні та не буде чинити в майбутньому. Щодо решти вимог просила відмовити у їх задоволенні, оскільки на даний час спір в цій частині відсутній. Представник третьої особи підтримала висновок органу опіки та піклування ТРДА, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони з 17 вересня 1999 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 січня 2016 року (справа № 607/15285/15-ц) розірвано. У шлюбі в них народився син [PERSON] , [INFO] , про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 18 червня 2014 року, видане Великобірківською селищною радою Тернопільського району Тернопільської області. Згідно довідки № 1552 від 25 липня 2018 року, виданої Виконавчим комітетом Великобірківської селищної ради Тернопільського району Тернопільської області, [PERSON] постійно проживає та перебуває на реєстраційному обліку за адресою: [ADDRESS] , разом з нею зареєстрований син [PERSON] , 2014 року народження. Вказане житло є особистою власністю позивача, що вбачається із договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за [ADDRESS] , від 08 липня 2015 року. Даний договір є нотаріально посвідченим та зареєстрований в реєстрі за № 1046. 02 серпня 2018 року [PERSON] зверталась до Служби у справах дітей Тернопільської районної державної адміністрації з приводу проведення профілактичної роботи з її колишнім чоловіком, на що листом № 325/01-32/6 від 07 серпня 2018 року Служба надала відповідь, що головним спеціалістом Служби у справах дітей Тернопільської районної державної адміністрації проведено профілактичну бесіду з [PERSON] про належне виконання батьківських обов`язків, недопустимості вчинення скандалів і сварок в присутності дитини, налаштовувати дитину проти матері. Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області в справі №607/21645/18 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді 170 грн. штрафу за вчинення ним 12 жовтня 2018 року домашнього насильства відносно [PERSON] 22 жовтня 2018 року [PERSON] звернулася із письмовою заявою до голови Великобірківської селищної ради Тернопільського району Тернопільської області, в якій зазначила про те, що 16 жовтня 2018 року [PERSON] забрав з дому малолітнього [PERSON] , а також всі речі, які належали дитині та заявнику. Вважає, що [PERSON] умисно утримує дитину для того, щоб не сплачувати аліменти, які визначив суд. Попередньо, 24 серпня 2018 року близько 19.00 год., [PERSON] в ході словесного конфлікту по [ADDRESS] , наніс тілесні ушкодження [PERSON] , про що 28 серпня 2018 року внесено відомості до ЄРДР, номер кримінального провадження: 12018210180000456. Також неправомірні дії [PERSON] мали місце і щодо матері позивача [PERSON] , що слідує із обвинувального акту від 29 жовтня 2018 року у кримінальному провадженні внесеному в ЄРДР за №12018210180000549 від 13 жовтня 2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України. 31 січня 2019 року [PERSON] звернулась за консультацією до психолога ГО «Колиска життя» [PERSON] , яка надала позивачу кризову психологічну консультацію, в ході якої у [PERSON] виявлено гостру реакцію на стрес, рекомендовано їй звернутися на консультацію із сином [PERSON] до дитячого невролога і психіатра та при потребі пройти лікування. Неприязні стосунки колишнього подружжя, відсутність між ними взаєморозуміння, і стали причиною звернення [PERSON] до суду з позовом про визначення місця проживання малолітнього сина сторін з матір`ю. Вирішуючи позовні вимоги, суд враховує те, що відповідно до статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Крім того, частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Частиною четвертою статті 29 Цивільного кодексу України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Таким чином, цією нормою права встановлено вичерпний перелік осіб, місце проживання (місцезнаходження) яких може вважатися місцем проживання дитини, яка не досягла десяти років: батько, мати, опікун дитини, навчальний заклад чи заклад охорони здоров`я, в якому проживає дитина. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. У відповідності до ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Як слідує із висновку Тернопільської районної державної адміністрації про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , №01-816/01-10 від 06 травня 2019 року, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини з матір`ю [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи вищезазначене, інтереси дитини, її малолітній вік, визнання відповідачем позовних вимог про визначення місця проживання малолітнього сина з матір`ю, суд приходить до висновку, що слід визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . При цьому, суд звертає увагу, що батько дитини - відповідач [PERSON] у разі визначення місця проживання дитини з матір`ю, не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, може проявляти турботу відносно дитини та приймати участь у її вихованні, реалізувавши свої права шляхом домовленості з матір`ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. В задоволенні позовних вимог [PERSON] про повернення малолітнього сина сторін [PERSON] на попереднє місце проживання разом з матір`ю, зобов`язання [PERSON] передати малолітню дитину позивачу та не чинити перешкод у поверненні [PERSON] до матері [PERSON] суд відмовляє у зв`язку з відсутністю спору між сторонами в цій частині. Учасники справи не заперечують тих обставин, що з кінця квітня 2019 року малолітній син сторін [PERSON] добровільно був повернутий батьком [PERSON] матері [PERSON] З того часу дитина проживає з позивачем за адресою: [ADDRESS] , де створені належні умови для виховання та розвитку [PERSON] . Будь-яких перешкод у спілкуванні малолітнього сина з матір`ю відповідач не чинить.

Outcome: partial