Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з даним позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення, в обгрунтування якого зазначила, що вона є власником домоволодіння, яке знаходиться за адресою: вул. Івана Підкови, 3, с. Угорники Івано-Франківської міської ради на підставі свідоцтва про право на спадщину № 6-1097 від 20.04.2004 року, що підтверджується Державним актом на право власності на землю серії РІ № 182115 від 21.02.2003 року, виданого на ім'я позивача, а також витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 3538060 від 11.05.2004 року. За вказаною адресою зареєстровані: позивач [PERSON], її дочка [PERSON], онука та онук [PERSON], [PERSON], а також колишній зять позивача [PERSON]. Зазначає, що відповідач за вказаною адресою не проживає. Між дочкою позивача та відповідачем був зареєстрований шлюб 21.10.1989 року, який рішенням Івано-Франківського міського суду від 25.01.2016 року розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач продовжував проживати та користуватись будинком позивача. Однак він створює нестерпні умови для проживання позивачу та іншим зареєстрованим членам сім'ї, зловживає алкоголем, в стані алкогольного спяніння поводиться агресивно, застосовує до позивача фізичну силу та виганяє її з її будинку на вулицю. Позивач змушена переховуватись від нього та чекати поки він заспокоїться та засне. Позивач вказує, що неодноразово викликала міліцію, однак вони не реагувати та жодних дій не приймали. Тільки останнього разу, коли позивач викликала поліцію, щодо відповідача було застосовано заходи стримування та притягнення до адміністративної відповідальності. Позивач боїться, що відповідач повернеться в її будинок та вона нічого не зможе зробити. Комунальні платежі нараховуються згідно численності зареєстрованих осіб. Відповідач зазначені платежі не сплачує, тому позивач із донькою змушена сплачувати їх самостійно. Позивачу відомо, що за мамою відповідача, яка померла 13.05.2016 року, числилось домоволодіння по вул. Семанькова, 9 в с. Підлужжя Тисменицького району Івано-Франківської області, тобто відповідач має інше житло для проживання. Відповідач порушує правила співжиття, його поведінка ставить під загрозу життя та здоров'я позивача та членів її сім'ї. Після розірвання шлюбу з дочкою позивача, відповідач перестав бути членом їх сім'ї, а тому має звільнити займане ним житлове приміщення, яке належить позивачу. На підставі наведеного просила суд виселити [PERSON] з житлового приміщення, що знаходиться за адресою: вул. Івана Підкови, 3, с. Угорники м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області. В судовому засіданні позивач [PERSON]-Л.П. та її представник [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позов заперечили, посилаючись на письмове заперечення (а.с.26-27), пояснили, що позивач просить виселити відповідача без надання іншого житла, однак не надає підтвердження фактів застосування громадського впливу, що є необхідною обставиною для виселення без надання житла. Така обставина повинна підтверджуватись відповідними доказами, які б вказували, що з особою проводилась виховна робота чи вона притягувалась до певного виду відповідальності за порушення правил співжиття. На момент складання акту обстеження проживання [PERSON] від 25.07.2017 року, він дійсно був відсутній за місцем реєстрації, однак взагалі до того часу він проживав за даною адресою, та продовжує там проживати. Крім цього майно померлої матері відповідача не являється власністю відповідача, оскільки на даний час триває процедура спадкування, воно не придатне для проживання, там немає ні світла, ні газу, є частково зруйнованим. Просили в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення позивача та її представника, представників відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справа або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до копії Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Івано-Франківським ОБТІ 11.05.2004 року, [PERSON] на праві приватної власності належить домоволодіння за адресою: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, с. Угорники, вул. Підкови Івана (вул. Гайдара), буд. 3 на підставі свідоцтва про право на спадщину 6-1097 від 20.04.2004 року (а.с.5). Згідно копії Державного акту на право приватної власності на землю серії РІ № 182115 [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,2533га на території Угорницької сільської ради Івано-Франківської міської ради (а.с.6). Згідно з копією довідки № 907 від 26.07.2017 року, виданої Угорницькою сільською радою Івано-Франківської міськради про склад сім'ї, по вул. Івана Підкови, 3 в с. Угорники зареєстровані та проживають: [PERSON], 1942р.н. - власник будинку; [PERSON], 1971р.н.- дочка; [PERSON], 1991р.н онука; [PERSON],1998р.н. онук; [PERSON], 1961р.н. колишній зять (а.с.8). [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 21.10.1989 року, який рішенням Івано-Франківського міського суду від 25.01.2016 року розірвано (а.с.7). Відповідно до копії Акту обстеження проживання [PERSON] по вул. Івана Підкови, 3 в с. Угорники Івано-Франківської міськради від 25.07.2017 року (а.с.9) встановлено, що [PERSON] на даний час за вищевказаною адресою не проживає, про що підписами засвідчили свідки. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України). Відповідно до ч.ч.1.2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом. Згідно положень частин другоїст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має право передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинене нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст.16, 386, 391 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Обґрунтовуючи підстави звернення з позовом до суду, позивач визначила спосіб для відновлення порушених прав шляхом виселення відповідача з житлового приміщення, що знаходиться за адресою: вул. Івана Підкови, 3, с. Угорники м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області, яке належить їй на праві приватної власності, посилаючись на норми матеріального права, а саме положення статтей Цивільного кодексу України, та Житлового кодексу України, мотивуючи свою позицію тим, після розірвання шлюбу з її дочкою на теперішній час відповідач не є членом її сім'ї, він створює нестерпні умови для проживання позивачу та іншим зареєстрованим членам сім'ї, зловживає алкоголем, в стані алкогольного спяніння поводиться агресивно, застосовує до позивача фізичну силу та виганяє її з її будинку на вулицю, що стало підставою звернень позивача до органів поліції. Згідно з копією довідки № 739 від 26.07.2017 року, виданою виконавчим комітетом Підлузької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, за [PERSON], яка померла 13.05.2016 року, згідно записів у погосподарській книзі числилось домоволодіння по вул. Семанькова, 9 в с. Піжлужжя Тисменицького району Івано-Франківської області. В користуванні [PERSON] було 0,18га для індивідуального житлового будівництва та 0,32га для ведення особистого селянського господарства (а.с.10). Однак згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 104827591 від 23.11.2017 року, відсутні відомості про реєстрацію права власності на нерухоме майно за [PERSON]М.(а.с.48). Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно вимог ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Частиною 4 ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Підстави виселення членів сім'ї (колишніх членів сім'ї) власника будинку, передбачені ст. 116 ЖК України. Статтею 116 ЖК України передбачене виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття, роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. За змістом даної норми виселення вказаних у ст. 116 ЖК осіб без надання іншого жилого приміщення - санкція за скоєне правопорушення. а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення. Вина цих осіб носить характер умислу або грубої необережності. Наймач відповідає за дії малолітніх та неповнолітніх дітей. Під систематичністю розуміють скоєння двох і більше таких правопорушень; б) використання його не за призначенням. Це використання житлового приміщення не для проживання, а для розміщення майстерні, складу, підсобних приміщень, утримання тварин тощо; в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.17 постанови від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Згідно з довідкою № 1145 від 18.09.2017 року, виданою Угорницькою сільською радою Івано-Франківської міськради, [PERSON] власник будинку за адресою: вул. Івана Підкови, 3 в с. Угорники, була на усному прийомі у сільського голови щодо неадекватної поведінки зятя [PERSON]М, та їй рекомендовано звернутись до дільничого інспектора (а.с.49). Свідок [PERSON] в судовому засіданні надала покази про те, що відповідач проживає у будинку разом з позивачем, та зі слів позивача їй відомо, що відповідач в стані алкогольного спяніння гримає в будинку дверима, обзиває позивача нецензурними словами та виштовхує її з хати. У стані алкогольного сп'яніння свідок відповідача бачила, однак не бачила щоб відповідач сприячиняв позивачу тіслесні ушкодження. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надала покази про те, що бачила неадекватну поведінку відповідача у стані алкогольного сп'яніння кілька разів в червні та в серпні 2017 року на подвір'ї, а саме чула його погрози фізичної розправи в бік позивача, однак не бачила таких дій. На запит суду Департамент патрульної поліції Управління патрульної поліції в м. Івано-Франіквську листом від 10.10.2017 року повідомив, що згідно електронного рапорту ІІПС «Армор» від [PERSON] у період з 07 по 10 червня 2017 року за адресою: вул. Підкови, 3, с. Угорники, м. Івано-Франківськ, поступив один виклик, на який виїжджав екіпаж патрульної поліції «Опора-0103». По результатах виїзду патрульними було складено адміністратвиний протокол за ст. 173 КУпАП на [PERSON] Також повідомлено, що згідно електронного рапорту ІІПС «Армор», на [PERSON], що проживає [INFO], м. Івано-Франківськ, 09.06.2017 року складено адміністратвиний протокол за ст. 173 КУпАП, по якому 22.06.2017 року Івано-Франківським міським судом накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 51грн. (а.с.43). З копії постанови Івано-Франківського міського суду від 22.06.2017 року вбачається, що згідно протоколу про адміністратвине правопорушення серії АА № 052901 від 09.06.2017 року, 09.06.2017 року близько 21год.40хв. в м. Івано-Франківськ, с. Угорники, вул. Підкови, 3, [PERSON] нецензурною лайкою в стані алкогольного сп'яніння ображав громадян, чим порушив громадський порядок та спокій громадян. Своїми діями [PERSON] вчинив адміністратвине правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 173 КУпАП. Даною постановою [PERSON] визнано виним у вчинення правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 51грн., та стягнуто 320грн. судового збору (а.с.60). Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч.ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено обставин, які б свідчили про протиправну поведінку відповідача відносно позивача, вчинення відповідачем інших дій, спрямованих на обмеження прав позивача, як власника, а надані докази свідчать лише про одинокий випадок порушення відповідачем громадського порядку у стані алкогольного сп'яніння. Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню осіб на підставі ст.116 ЖК України без надання іншого жилого приміщення, і відповідно до вимог цивільно-процесуального законодавства про допустимість засобів доказування факт застосування заходів запобігання та громадського впливу не підтверджений письмовими доказами, в той же час, розірвання шлюбу з дочкою позивача не може слугувати безумовною підставою для виселення відповідача, який з дотриманням вимог чинного законодавства отримав право користування житловим приміщенням, та зазначені обставини суперечать вимогам ст.156 ч.4 ЖК України, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не підтверджено належними доказами, що відповідач систематично порушує правила проживання в будинку, а заходи запобігання такій поведінці відповідача є безрезультатними. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed