Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення. Посилалась на те, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] з 09 серпня 1999 року та мають сина [PERSON], [INFO], який є інвалідом з дитинства. До того часу, поки її не вигнав чоловік, а саме 07 березня 2014 року, фактично її сім'я проживала в квартирі [ADDRESS]. 1/3 частка вказаної квартирі на праві власності належить її чоловіку, а 2/3 частини - його матері [PERSON] Відповідачу [PERSON] на праві приватної власності відповідно до договору дарування, укладеного між його матір'ю [PERSON], належить однокімнатна квартира [ADDRESS]. У вказаній квартирі вона зареєстрована із сином, і вказана реєстрація була здійснена за згодою власника, її чоловіка. Фактично вони сім'єю проживали у двокімнатній квартирі за іншою адресою - квартирі [ADDRESS]. Зазначила, що останнім часом у неї з чоловіком склалися напружені стосунки, він постійно її виганяє із житла. Після чергової сварки, 07 березня 2014 року вона змушена була піти до своєї матері в гуртожиток, де проживає без відповідних правових підстав до теперішнього часу. Відповідач [PERSON] 10 березня 2014 року примусово забрав із її сумки ключі від обох квартир. Вважає, що оскільки вона фактично постійно протягом тривалого часу проживає із чоловіком та сином у двокімнатній квартирі [ADDRESS], її законне місце проживання має бути місце постійного фактичного проживання. Враховуючи вказане, просила вселити її в квартиру [ADDRESS] та зобов'язати відповідачів не чинити їй перешкоди у користуванні вказаною квартирою, а саме, надати їй ключі від вхідних дверей цієї квартири. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала та просила його задовольнити. Представник позивача адвокат [PERSON] позов просила задовольнити, посилаючись на те, що подружжя [PERSON] та [PERSON] спочатку зареєструвались в квартирі [ADDRESS], потім за домовленістю між собою зареєструвались в квартирі [ADDRESS], фактично залишаючись проживати у більшій квартирі №№88. Відповідачі їй чинять перешкоди у користуванні вказаною квартирою. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнав, вважав, що оскільки подружні стосунки з [PERSON] припинено, остання не може проживати у квартирі, житлова площа якої є недостатньою для проживання двох сімей. Відповідач [PERSON] позов не визнала та вважала, що відповідач не має права на житло, яке належить їй на праві спільної сумісної власності. Представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову, вважав, що позивач самостійно виселилась із спірної квартири. До того ж, вселення її у квартиру №88 обмежить право власності відповідачів на належу їм квартиру, яка реально не поділена між спввласниками. При вселенні позивача у спірну квартиру, нею не отримано письмової згоди від всіх співвласників. Суд заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідачів, представника відповідача, дослідивши матеріали справи приходить до наступного. Так, судом встановлено, що позивач [PERSON] з 28 серпня 199 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER], виданим Щербанівською сільською радою Полтавського району 28 серпня 1999 року (а.с.6). Від вказаного шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], який є інвалідом з дитинства (а.с.6). Вказані особи, а саме [PERSON], [PERSON] та [PERSON] зареєстровані по [ADDRESS], що підтверджується довідкою №187 від 19 травня 2014 року, виданою КП «Житлово-комунальним комбінатом с.Розсошенці Полтавського району» (а.с.5). До сварки у сім'ї, а саме до 07 березня 2014 року, фактично [PERSON] з [PERSON] та сином [PERSON] проживала в квартирі [ADDRESS]. 1/3 частка вказаної квартирі на праві власності належить її чоловіку, а 2/3 частини - його матері [PERSON] Відповідачу [PERSON] на праві приватної власності відповідно до договору дарування, укладеного між його матір'ю [PERSON], належить однокімнатна квартира [ADDRESS]. 07 березня 2014 року між подружжям [PERSON] та [PERSON] виникла сварка, що сторонами не заперечувалось. Після сварки [PERSON] вимушена була піти до своєї матері в гуртожиток, де проживає без реєстрації до теперішнього часу. Про те, що між сторонами виник спір з приводу користування квартирою [ADDRESS] підтверджується матеріали перевірки Полтавського РВ УМВС України в Полтавській області, які зареєстровано в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події 11 травня 2014 року, куди [PERSON] зверталась із заявою. Вказані матеріали досліджені судом. Як пояснила в судовому засіданні позивач вона намагалась вселитись у квартиру [ADDRESS], оскільки у вказаній квартирі була фактично зареєстрована. Вселитись у вказану квартиру вирішила після того, яка відповідачами була виселена із квартири [ADDRESS], де фактично проживала. Під час розгляду справи відповідачі не заперечували, що дійсно після сварки з позивачкою вони чинили їй перешкоди щодо проживання як у квартирі [ADDRESS], так і в квартирі [ADDRESS] та вважають, що [PERSON] не має право проживати у житлових приміщенням, які належать їм на праві власності, оскільки вона вже не є членом їх сім'ї. Таким чином, судом достеменно встановлено, що [PERSON] до березня 2014 року за згодою [PERSON] та [PERSON], співвласників двокімнатної квартирі [ADDRESS], проживала у вказаній квартирі. На даний час у вказаній квартирі фактично проживає [PERSON] із спільним сином з позивачкою та своєю матір'ю [PERSON] Однак, у власності [PERSON] перебуває ще однокімнатна квартира [ADDRESS]. Відповідачами [PERSON] та [PERSON] позивач [PERSON] позбавлена можливості проживати як у квартирі [ADDRESS], де вона зареєстрована, так і в квартирі [ADDRESS], де вона фактично проживала то того, як відповідачі забрали у неї ключі від квартири. Відповідно до ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Вказаний Закон є спеціальним законом, що визначає і впорядковує правовідносини щодо адміністративно-територіального обліку та реєстрації осіб на терарії України. Реалізація ж конституційних прав і свобод громадян України здійснюється на підставі Конституції та інших законів, зокрема Цивільного кодексу України та чинного Житлового кодексу УРСР. Таким чином, місце реєстрації особи не є визначальним у розумінні права особи на проживання у певному місці. Згідно із ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За ч.1 ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартир) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням. Відповідно до п.39 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Враховуючи вказані положення законів, суд не може прийняти до уваги посилання відповідачів на те, що проживання позивача в квартирі [ADDRESS] неможливе за відсутності житлової площі для неї, не проведеного реального поділу квартири між співвласниками. Як слідує із пояснень позивача, остання неодноразово робила спроби для вселення до спірної квартири , однак із-за неприязнених стосунків та неправильної поведінки обох сторін вони не змогли дійти згоди. За позивачем зберігається право на проживання у квартирі [ADDRESS], яке не пов'язане з правом власності на нею. Доказів, що позивач втратила право користування житловим приміщенням, відповідачами суду не надано. Таким чином, [PERSON] відповідно зі ст.405 ЦК України має право проживати у житловому приміщенні - квартирі [ADDRESS]. Із наведеного вбачається, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню з метою судового захисту порушеного права позивача на проживання у вказаному житловому приміщенні. На підставі ст.ст.7, 8, 10, 11, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.47 Конституції України, ст.ст.150, 156 ЖК України, ст.16 ЦК України, ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд, -

Outcome: approved