Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітнього [PERSON], за участю третіх осіб - Служби у справах дітей Василівської районної державної адміністрації, Василівської міської ради Запорізької області, [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов мотивований тим, що позивач являється власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], згідно свідоцтва на право на спадщину за законом від 11.11.2008 року. Відповідач [PERSON], як колишня невістка позивача, зареєстрована в будинку з 26.10.2002 року, але фактично не проживала в будинку з 2007 року по цей час, знята з реєстрації в будинку за її заявою з 16.06.2016 року. Син позивача [PERSON] був зареєстрований в будинку з 16.08.1992 року, але фактично не проживав в будинку з 2007 року, та знятий з реєстрації в будинку за його заявою з 04.06.2018 року. Таким чином, батьки дитини [PERSON] втратили право користування вищевказаним житловим приміщенням і зняті з реєстрації в будинку, одночасно з цим дитина залишилася зареєстрованою у будинку, хоча фактично з 2007 року виїхав з батьками з житлового приміщення, та після розлучення батьків у 2015 році проживає разом з матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. У зв'язку з тим, що реєстрація неповнолітнього [PERSON], [INFO], за адресою [ADDRESS], позбавляє позивача як власника будинку відповідно до чинного законодавства оформити субсидію на оплату житлово-комунальних послуг, які обраховуються, виходячи із кількості зареєстрованих осіб у квартирі. Таким чином, реєстрація неповнолітнього сина відповідача у будинку, який належить позивачу на праві особистої приватної власності, порушує права позивача як власника житла. Вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, в якому вона на підставі ч.2 ст.405 ЦК України просить визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити їх з підстав зазначених у позові. Відповідач [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітнього [PERSON], позовні вимоги не визнала та просила суд в задоволенні останніх відмовити, мотивуючи відсутністю у неї та у неповнолітньої дитини іншого житла, яке б відповідало нормативам, передбаченим чинним законодавством. Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору - Служби у справах дітей Василівської районної державної адміністрації [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позову, мотивуючи необхідністю захисту житлових прав неповнолітньої дитини. Третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] в судове засідання не прибув, надав заяву про розгляд справи без його участі, проти позовних вимог не заперечує. Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору Василівської міської ради Запорізької області в судове засідання не прибув, надав заяву про розгляд справи без його участі. Вимоги зазначені в позовній заяві залишає на розсуд суду та просить рішення прийняти відповідно до норм діючого законодавства України. Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у розгляді справи, має право заявляти клопотання про розгляд справи за її відсутності. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, з'ясувавши обставини справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] являється власником будинку [ADDRESS] згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.11.2008 року, виданого державним нотаріусом Василівської державної нотаріальної контори Запорізької області Кириченко В.В., та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №21524443 від 12.01.2009 року, виданого РКП «Василівське бюро технічної інвентаризації» (а.с.7, 8). З довідки про склад сім'ї та зареєстрованих осіб №6258 від 30.07.2018 року, видану виконавчим комітетом Василівської міської ради Запорізької області, вбачається, що за адресою: [ADDRESS], зареєстровані наступні особи: [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO], онук (а.с.11). Як вбачається з пояснень позивача [PERSON] в судовому засіданні, відповідач [PERSON] та її неповнолітній син [PERSON] з 2007 року понад рік не проживають у належному позивачу будинку, виїхали з будинку за власним волевиявленням, перешкоди для їх проживання відповідача в будинку були відсутні, відповідач не приймає участі в оплаті комунальних витрат за будинок, відповідач [PERSON] знялася з реєстрації в будинку, проте відмовляється добровільно зняти з реєстрації місця проживання дитину [PERSON], що в свою чергу позбавляє позивача отримувати відповідно до чинного законодавства субсидію і зобов'язує сплачувати кошти за житлово-комунальні послуги, що обраховуються, виходячи із кількості зареєстрованих осіб у будинку. В судовому засіданні відповідач [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] не заперечувала, що вона фактично з 2007 року не проживає за адресою: [ADDRESS], пояснила, що після звернення позивача вона 16 червня 2016 року добровільно знялася з реєстрації в будинку і зареєструвалася за адресою: [ADDRESS]; її неповнолітній син [PERSON], [INFO] року, після розірвання шлюбу з його батьком [PERSON], постійно проживає разом з нею в будинку, що належить її матері, за адресою: [ADDRESS], проте при зверненні до виконавчого комітету Василівської міської ради з питань реєстрації дитини за адресою проживання матері їй було відмовлено з посиланням на невідповідність житлових умов. Стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Як встановлено в судовому засіданні та сторонами не заперечувалось, син позивача - [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], відповідач [PERSON] та її неповнолітній син [PERSON] вселились і проживали будинку, що належить позивачу, як члени сім'ї власника будинку, а саме як невістка та як онук відповідно. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд звертає увагу, що при розгляді такої категорії справ як визнання особи такою, що втратила право користування на підставі відсутності особи без поважних причин понад один рік, суд повинен з'ясувати, з яких причин особа відсутня, чи не чиняться особі перешкоди у користуванні (наприклад, вчинення власником перешкод у користуванні житлом такій особі), чи є причини відсутності поважними, чи дійсно особа втратила право користування. Відповідно до змісту акту, складеного 10 серпня 2018 року, головою квартального комітету [PERSON] в присутності сусідів [PERSON], [PERSON], засвідченого керівником справами виконавчого комітету Василівської міської ради Запорізької області [PERSON], вбачається, що [PERSON], 2003 року народження, зареєстрований за адресою: [ADDRESS], але фактично в 2007 році виїхав з батьками за адресою: [ADDRESS] (а.с.9). Суд не приймає в якості доказів акт складений головою квартального комітету [PERSON] в присутності сусідів [PERSON], [PERSON], засвідченого керівником справами виконавчого комітету Василівської міської ради Запорізької області [PERSON] (а.с.10), оскільки він не містить дати його складання. Не проживання неповнолітнього сина [PERSON], 2003 року народження, в будинку [ADDRESS] з 2007 року також підтвердили допрошені в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], показання яких не викликають у суду сумнів у їх достовірності і правдивості, крім того, показання свідків об'єктивно підтверджуються іншими доказами по справі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні також не заперечувала факт її з дитиною не проживання, пояснювала, що в спірному будинку вона разом з дитиною [PERSON] не проживала з 2007 року, після розлучення з батьком дитини неповнолітній [PERSON] фактично проживає разом з нею в будинку, що належить її матері за адресою [ADDRESS]. Оцінюючи заперечення відповідача [PERSON] щодо відсутності у неї та неповнолітнього [PERSON] іншого житла, яке б відповідало законодавчо встановленим нормам, суд виходить з наступного. Суд звертає увагу, що Конвенція ООН про права дитини від 20.11.1989 року (надалі - Конвенція) не містить окремої статі щодо захисту житлових прав дітей. Однак принципові позиції відстежуються в таких її положеннях. Відповідно до ч.1 ст.16 Конвенції жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Згідно з ст.6 Конвенції держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Натомість, забезпечення дотримання основоположних для дитини прав, можливе лише за наявності відповідних умов її розвитку, а саме житла та необхідного майна. Разом з тим, відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці до десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. З урахуванням досліджених доказів, є всі підстави вважати, що неповнолітня дитина [PERSON], [INFO], виїхав з будинку разом з матір'ю [PERSON] в 2007 році і на даний час фактично проживає разом з нею в будинку, що належить її матері за адресою [ADDRESS], а відповідно місцем проживання неповнолітньої дитини є місце проживання її матері, тому права дитини у разі визнання його судом таким що втратив право користування житловим приміщенням ніяким чином наразі не порушено. З огляду на те, що неповнолітній син відповідача [PERSON], [INFO], без поважних причин понад один рік не проживає в [ADDRESS], вибув з будинку за волевиявленням матері [PERSON], і перешкоди для користування будинком на протязі останнього року були відсутні, те що він постійно проживає разом з матір'ю за адресою [ADDRESS], суд приходить до висновку, що неповнолітній син відповідача [PERSON], [INFO], є таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком [ADDRESS]

Outcome: approved