Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-19 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернулася в суд з даним позовом, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обгрунтовує тим, що вона є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . До 20.03.2008 року вона перебувала з [PERSON] в шлюбі, який був розірваний рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 20.03.2008 року. До розірвання шлюбу відповідач проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до мирової угоди Бершадського районного суду Вінницької області від 16.10.2008 року по цивільній справі № 2-1508/2008 року відповідач визнав за нею право приватної власності на квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS] ., а вона відмовилась від 1/3 частки житлового будинку з відповідними частками господарських будівель та споруд розташованих в [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] до цього часу прописаний в належній їй квартирі, хоча з 2008 року в ній не проживає та нею не користується. Оскільки [PERSON] не є членом її сім`ї і в її квартирі не проживає більше 12 років, тому, відповідно до вищезазначеного являється особою, що втратила право користування належному їй житловим приміщенням. Ніякого договору найму житла з відповідачем вона не вкладала. Відповідач не знімається з реєстрації добровільно, тому вона змушена звернутись до суду із даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Янчук В.М. надали через канцелярію суду заяву, в якій позовні вимоги підтримали в повному обсязі, справу просили слухати у їхню відсутність. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча про місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином, через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Враховуючи те, що відповідно до ч. 1ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному судовому засіданні на підставі доказів наявних у справі. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що до 20.03.2008 року [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який був розірваний рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 20.03.2008 року, що підтверджується копією рішення суду, копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 20.05.2008 року виданого ВРАЦС Бершадського РУЮ Вінницької області. Відповідно до мирової угоди Бершадського районного суду Вінницької області від 16.10.2008 року по цивільній справі № 2-1508/2008 року відповідач визнав за [PERSON] право приватної власності на квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS] ., а позивач відмовилась від 1/3 частки житлового будинку з відповідними частками господарських будівель та споруд розташованих в [ADDRESS] , що підтверджується копією мирової угоди. Позивач є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. З довідки № 310 від 12.01.2020 року виданої Бершадською міською радою вбачається, що позивачка [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] . Також в квартирі зареєстрований відповідач [PERSON] , який як встановлено в судовому засіданні, за вказаною адресою не проживає. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Особливим інститутом житлового права є збереження житла за тимчасово відсутніми. Порядок збереження житла за тимчасово відсутніми членами сім`ї наймача житла державного, комунального житлового фонду визначено ст. 71 ЖК України, а їхні права та обов`язки - ст. 78 ЖК України, які встановлюють випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. У той же час, умови збереження житла за цивільним законодавством визначаються строками встановленими за згодою сторін, абсолютне право власності на житло не обмежується ні строками, ні територією. Відповідно до ст. 71 ЖК України за тимчасової відсутності наймача або членів сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк, за заявою відсутнього, може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Тимчасова відсутність особи може биту безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців.» Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до абз. 2 п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом заняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення право власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичною особою померлою». Отже, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що оскільки факт відсутності відповідача за місцем реєстрації понад 1 рік встановлено, а визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням має для позивача як власника житла важливе юридичне значення, позов в цій частині слід задовольнити. Статтею 133 ЦПК України визначені види судових витрат, до яких відносяться витрати зі сплати судового збору та витрати, пов`язані з розглядом справи, зокрема витрати на правничу допомогу. Так, ч. 1 ст. 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У відповідності до ч. 4 ст. 137 ЦПК розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з п. 47 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення під 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). В постанові від 01 жовтня 2002 року по справі № 30/63 Верховний Суд України звернув увагу, що судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами. Стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначає, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Як вбачається з матеріалів справи, позивач надала суду Договір про надання правової допомоги від 30.03.2020 року, укладений між адвокатом Янчуком В.М. та позивачкою [PERSON] .. Так, відповідно до вказаного договору, зокрема п. 1.4, замовник зобов`язується оплачувати витрати, в тому числі судові, що необхідні для виконання доручень; своєчасно оплачувати послуги Адвоката. Відповідно до квитанції № 188 від 12.05.2020 року та акту виконаних робіт про надання правничої допомоги в суді у даній цивільній справі витрати складають 5000 грн.. Водночас, представником позивача було надано п`ять детальних описи робіт (наданих послуг), в яких зазначені проведені дії щодо правової допомоги та кількість годин, серед яких: № 1-консультація щодо пред`явлення позову; № 2 - підготовка, збір документів та складання позовної заяви; № 3- участь у судових засіданнях 3 години; № 4 - консультації за розглядом справи в суді та № 5 складання проектів заяв до суду. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, адвокат Янчук В.М. участі в судових засіданнях не приймав, оскільки ним було подану заяву про розгляд справи у його відсутність. Отже, оскільки з врахуванням вимог чинного законодавства, до стягнення підлягають витрати на правову допомогу у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовими засіданнями, під час ознайомлення з матеріалами справи в суді та підготовки клопотань, а також того, що стороною позивача були надані відповідні розрахунки та докази надання таких адвокатських послуг, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу в розмірі 2000 грн., оскільки суд не вбачає співмірності розміру судових витрат на правничу допомогу заявлених стороною, із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) та обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Згідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial