Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась у Калінінський районний суд м. Донецька з позовною заявою, у якій просить позбавити [PERSON], зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] права користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] та усунути перешкоди їй у користуванні та розпорядженні вказаною квартирою шляхом примусового виселення відповідача без надання йому іншого житла. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідач, що мешкає у належній їй квартирі, на її вимоги щодо виселення у добровільному порядку не реагує, комунальні платежі та інші видатки щодо утримання квартири не сплачує. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила визнати [PERSON], що мешкає за адресою: [ADDRESS] такими, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] та усунути перешкоди [PERSON] у користуванні вказаною квартирою шляхом виселення відповідача без надання йому іншого житла. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, представник позивача пояснила, що 11 липня 2006 року позивачем, було придбане у власність житлове приміщення - однокімнатна квартира [ADDRESS]. За усною домовленістю позивач надала у тимчасове користування означену квартиру відповідачу, який, за згодою позивача, зареєструвався у означеній нерухомості. Плата за користування означеним житлом не визначалася. Відповідач повинен був тільки сплачувати належну квартирну плату та комунальні платежі. Деякий час відповідач самостійно ніс комунальні витрати за користування вищевказаним житлом, але з 2009 року відповідач припинив сплачувати квартирну плату та комунальні платежі, незважаючи на продовження користування означеною квартирою. У зв'язку з відмовою відповідачем сплачувати належну плату за користування спірною нерухомістю, позивач сплачує з липня 2009 року до часу подання позову квартирну плату та комунальні платежі самостійно, із своїх власних грошових коштів. У вересні 2013 року позивачем було прийняте рішення продати спірну нерухомість, позивач знайшла покупця, з яким підписала попередній договір на продаж означеної нерухомості та отримала у якості забезпечення своїх обов'язків попередній платіж у сумі 8000 грн., подвійний розмір якого, за умовами попереднього договору, позивач повинна повернути покупцю у разі, якщо основний договір купівлі-продажу не буде укладений з її вини. Попереднім договором за позивачем закріплений обов'язок на дату укладення основного договору виселити та зняти з реєстрації усіх осіб, що зареєстровані у спірній нерухомості та звільнити житло, про що позивач негайно сповістила відповідача. Але відповідач відмовився шукати собі нове помешкання та звільняти спірну нерухомість. На час подання позову позивачем зобов'язання щодо продажу означеної квартири за попереднім договором ще зберігалося. Письмову вимогу щодо виселення з означеної квартири відповідач теж проігнорував. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився. Про день, час і місце розгляду справи був сповіщений у порядку ст. 74 ЦПК України, що підтверджується представленими в матеріалах справи документами. Від відповідача не надійшло до суду повідомлення про причини неявки. У справі мається достатньо матеріалів про права і взаємини сторін, суд приходить до висновку про можливість розглянути дану справу заочно під час відсутності відповідача на підставі наявних досліджених у судовому засіданні доказів відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України. Розглянувши цивільну справу в межах заявлених вимог, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи і докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 11.07.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], що також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно N 11302728 від 21.07.2006 року КП БТІ м. Донецька. Від дати купівлі означеної квартири позивач, за усною домовленістю, дозволила відповідачу проживати у цій квартирі та зареєструватися в ній на безоплатній основі. Відповідно до довідки КП «Керуюча компанія» Калінінського району м. Донецька від 14.10.2013 року, наданій позивачу, за адресою належній їй квартири зареєстрований відповідач. За пред'явленими суду на огляд розрахунковими книжками та квитанціями встановлено, що з початку 2009 року до дати подання позову позивач сплачує всі комунальні платежі та квартирну плату за користування вказаною квартирою самостійно. 01.10.2013 року позивачем було укладено попередній договір про продаж означеної квартири, відповідно до якого позивач зобов'язана була забезпечити виселення та зняття з реєстрації всіх осіб, що мешкають у зазначеній квартирі. На вимоги добровільного виселення з квартири відповідач не реагує, у тому числі й на письмову вимогу позивача від 23.05.2014 року, надісланою відповідачу рекомендованим листом. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожна людина має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Стаття 319 ЦК України передбачає, що власник на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається своєю власністю. Відповідач своєю відмовою залишити спірну нерухомість порушує права позивача як власника. Стаття 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Оскільки відповідач не є власником спірної квартири, не сплачує витрат щодо її утримання, мешкає там без згоди на це власника, перешкоджає користуванню та розпорядженню цією квартирою належному власнику, будучи при цьому дорослою та дієздатною людиною, суд вважає, що відповідача має бути примусово виселено з належної позивачу нерухомості, тому що він позбавляє позивача можливості належним чином користуватися і розпоряджатися своєю власністю. В зв'язку з цим суд вважає, що в наявності є порушення права позивача, за захистом якого спрямоване її звернення до суду, а тому позов підлягає задоволенню. На підставі ст. ст. 319, 321, 391, ЦК України,

Outcome: approved