Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до ТОВ «Верес», де просить суд ухвалити рішення, яким визнати додаткову угоду № 1 до договору оренди землі від 03 листопада 2017 року, зареєстровану 24 жовтня 2018 року державним нотаріусом Третьої Кременчуцької державної нотаріальної контори Горбенко Л.В, недійсною. Свої позовні вимоги [PERSON] мотивувала тим, що на території Білецьківської сільської ради Кременчуцького району знаходиться земельна ділянка, загальною площею 4,2896 га, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала на праві приватної власності її батькові- [PERSON] 01 червня 2004 року між [PERSON] та ТОВ «Верес» було укладено договір оренди вказаної вище земельної ділянки, за умовами якого строк оренди земельної ділянки складав 10 календарних років. 17 листопада 2008 року між батьком позивачки та ТОВ «Верес» було укладено додаткову угоду до договору оренди землі, відповідно до якої продовжено строк дії договору оренди землі на 10 років з моменту державної реєстрації додаткової угоди. [INFO] помер батько позивачки, а [PERSON] набула права власності на зазначену земельну ділянку у порядку спадкування за законом та оформила своє право власності на спадкове майно належним чином. Після смерті батька позивачки, юрист ТОВ «Верес» запропонував позивачці укласти додаткову угоду до договору оренди землі з метою продовження строку його дії, однак позивачка відмовилась. Однак, як зазначає позивачка, скориставшись її правовою необізнаністю щодо земельних питань, юрист юридичної особи - відповідача шляхом обману та зловживання її довірою під приводом уточнення анкетних даних позивачки змусив її підписати аркуш паперу на одній сторінці, де була зазначена юридична адреса відповідача та паспортні дані [PERSON] , а інша сторінка аркуша була чистою. У подальшому, 14 листопада 2018 року [PERSON] на адресу ТОВ «Верес» направила лист-повідомлення щодо відсутності подальшого наміру до продовження строку дії договору оренди шляхом укладення нових угод. У березні 2020 року позивачка дізналася про те, що 24 жовтня 2018 року було здійснено державну реєстрацію додаткової угоди № 1 до договору оренди земельної ділянки від 03 листопада 2017 року строком дії до 03 листопада 2027 року. Також, як зазначила позивачка у своєму позові, оспорювану нею додаткову угоду вона не підписувала та ознайомлена з нею не була. Як звернула увагу позивачка, у преамбулі та у пункті 1 оспорюваної нею додаткової угоди від 03 листопада 2017 року зазначено, що позивачка є власником земельної ділянки на підставі свідоцтва про право на спадщину, яке видане 24 жовтня 2018 року, тобто вже після підписання додаткової угоди та на момент підписання оспорюваної угоди вона ще не набула права власності на земельну ділянку, яка стала предметом оспорюваного позивачкою правочину. Враховуючи викладене, як на думку позивачки, існують усі підстави для визнання додаткової угоди № 1 до договору оренди землі від 03 листопада 2017 року недійсною. 01 квітня 2021 року суддею було постановлено ухвалу, якою залишено без руху позовну заяву [PERSON] та надано строк для усунення недоліків. 14 квітня 2021 року суддею постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі за позовом [PERSON] до ТОВ «Верес» та визначено справу розглядати за правилами загального позовного провадження. 02 червня 2021 року ухвалою суду підготовче провадження було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просила їх задовольнити. Також вказала, що у 2017 році вона разом зі своєю матір`ю [PERSON] поїхали до офісу ТОВ «Верес» аби забрати орендну плату за користування земельною ділянкою на підставі договору оренди, який укладався батьком позивачки. Під час розмови юрист, який працював у ТОВ «Верес» запропонував позивачці підписати аркуш паперу, де були вказані її анкетні дані, на що вона погодилась. У судовому засіданні позивачка визнала, що підпис, який міститься на оспорюваній нею додатковій угоді виконала вона власноручно, однак вказала, що підпис вона поставила під впливом обману з боку працівника ТОВ «Верес», оскільки була переконана, що її підпис потрібен для уточнення її анкетних даних. У подальшому, починаючи з 2018 року та по час звернення до суду з позовом вона отримувала від ТОВ «Верес» орендну плату за користування земельною ділянкою, а коли у 2020 році мала намір розпорядитися на власний розсуд своєю земельною ділянкою, то дізналася, що 24 жовтня 2018 року було здійснено державну реєстрацію оскаржуваної нею додаткової угоди. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просив суд їх задовольнити повністю. Представник відповідача Нижник В.В. в судовому засіданні позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити у зв`язку з безпідставністю. Так, як зазначив представник відповідача, оспорювана позивачкою додаткова угода до договору оренди землі є єдиним документом, що виконаний машинописним текстом з двох сторін одного аркуша паперу, отже позивачка мала можливість при підписанні додаткової угоди достовірно ознайомитись з її змістом. Щодо зазначення у преамбулі додаткової угоди дати її укладення 03 листопада 2017 року, тоді як у тексті угоди вказано датування правовстановлюючого документа позивачки на земельну ділянку 24 жовтня 2018 року, то, як на думку представника відповідача таке зазначення є ні чим іншим як технічною помилкою. Також, як на думку представника відповідача, позивачка достовірно знала, що нею було підписано саме угоду про продовження строку дії договору оренди земельної ділянки, оскільки увесь час до звернення до суду вона отримувала орендну плату від відповідача. Усі дії позивачки, як на думку представника відповідача, свідчать про те, що остання звернулась до суду з даним позовом задля забезпечення можливості розпорядитись на власний розсуд земельною ділянкою, чого вона не може зробити під час дії договірних відносин щодо оренди землі. Вислухавши позивачку [PERSON] , представника позивача [PERSON] , представника відповідача Нижника В.В. , вивчивши матеріали справи, дослідивши і оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд приходить до наступних висновків. 01 червня 2004 року між [PERSON] , як орендодавцем, та ТОВ «Верес», як орендарем, укладено договір оренди землі, за умовами якого орендодавець надав, а орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4, 29 га, яка знаходиться на території Білецьківської сільської ради строком на 10 календарних років. Як вбачається з додаткової угоди б/н від 17 листопада 2008 року, укладеної між [PERSON] та ТОВ «Верес», сторони домовились про продовження строку дії договору оренди земельної ділянки, який мав складати 10 років з моменту державної реєстрації додаткової угоди. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 жовтня 2018 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Кременчуцької державної нотаріальної контори Горбенко Л.В., [PERSON] помер [INFO] , а його донька [PERSON] стала спадкоємцем спадщини, яка складається із земельної ділянки площею 4, 2896 га (площа уточнена з 4, 29 га) , яка передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 5322480400:09:00:0274, що знаходиться на території Білецьківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області. 24 жовтня 2018 року Третьою Кременчуцькою державною нотаріальною конторою було сформовано витяг про реєстрацію видачі свідоцтва про право на спадщину після померлого [PERSON] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 242383144, 24 жовтня 2018 року до Державного реєстру було внесено запис про державну реєстрацію додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки площею 4, 2896 га, яка укладена між [PERSON] , як орендодавцем, та ТОВ «Верес», як орендарем. Як вбачається з оспорюваної позивачкою додаткової угоди № 1 до договору оренди землі, орендодавець [PERSON] як власник земельної ділянки, що посвідчено свідоцтвом про право на спадщину, виданим 24 жовтня 2018 року та орендар ТОВ «Верес», враховуючи, що [PERSON] помер, а спадкоємцем усіх його прав та обов`язків є [PERSON] , уклали Додаткову угоду до договору оренди землі від 01 червня 2004 року, строк дії якої складав 10 років з дня державної реєстрації додаткової угоди. Додаткова угода датована 03 листопада 2017 року, на зворотньому аркуші додаткової угоди міститься підпис позивачки, при цьому позивачка в судовому засіданні визнала належність саме їй підпису, що містить на оспорюваній додатковій угоді. Таким чином між сторонами у справі виникли правовідносини, які випливають з договору оренди земельної ділянки. Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правові наслідки недійсності правочину встановлені ст. 216 ЦК України. Згідно з вимогами частини першої цієї статті Кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч. 1 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Відповідно до положень частини 1 статті 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року в справі № 522/24006/17 (провадження № 61-5213св20) вказано, що «тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України». Частиною 1 статті 15 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки);строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. Згідно статті 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог частини 1 статті 76 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є, показання свідків, письмові докази, речові, електронні докази і висновки експертів. Проте наведеними позивачем та його представником в судовому засіданні доводами та наданими суду доказами не доведено факт вчинення [PERSON] правочину, яким є укладення Додаткової угоди № 1 до договору оренди землі, під впливом обману зі сторонами відповідача. Натомість з пояснень позивачки вбачається, що вона бажає розпорядитись своєю земельною ділянкою на власний розсуд, в тому числі, можливою є і передача в оренду іншому орендатору на більш вигідних умовах, тому і ставить вимоги про визнання оспорюваної Додаткової угоди недійсною. Окрім того в судовому засіданні позивачка підтвердила факт неодноразового отримання нею орендної плати від ТОВ «Верес», за користування належною їй земельною ділянкою протягом досить значного періоду часу, а саме, протягом 2017-2020 років, що також свідчить про достовірну обізнаність позивачки про природу та зміст правочину, який нею вчинено. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що вона є рідною матір`ю позивачки [PERSON] . Будучи обізнаними про те, що у власності померлого батька позивачки - [PERSON] була земельна ділянка та про те, що ця земельна ділянка передана у користування орендареві ТОВ «Верес» свідок разом з донькою поїхали на власному автомобілі свідка за місцезнаходженням ТОВ «Верес», щоб отримати орендну плату за земельну ділянку. Також, свідок вказала, що особисто не була присутня при підписанні будь-яких документів її донькою [PERSON] та не чула розмови доньки з юристом ТОВ «Верес», оскільки на той час їй потрібно було відлучитись, щоб перепаркувати автомобіль. Щодо доводів представника відповідача про відсутність правомочності позивачки у 2017 році, тобто до отримання правовстановлюючого документу на земельну ділянку, укладати будь-які правочини щодо зазначеної земельної ділянки, суд не вважає зазначені посилання такими, що підтверджують факт обману зі сторони відповідача та такими, що є підставою для визнання правочину недійсним, виходячи з наступного. Так, пункт 1 додаткової угоди № 1 до договору оренди землі містить усі обов`язкові реквізити правовстановлюючого документа - свідоцтва про право на спадщину за законом, який належним чином посвідчує право власності позивачки на земельну ділянку, у тому числі серію документа, номер, дату видачі та видавника і такою інформацією з двох сторін оспорюваного правочину володіла лише позивачка [PERSON] , що спростовує можливість самостійного заповнення працівниками ТОВ «Верес» зазначеної інформації в додатковій угоді. Окрім того, державна реєстрація оспорюваного правочину відбулась після належного оформлення позивачкою свого права власності на об`єкт оренди - земельну ділянку, як це передбачено статтею 14 Закону України «Про оренду землі», а право оренди земельної ділянки виникло після здійснення державної реєстрації договору оренди. Враховуючи викладене, а також те, що в судовому засіданні належними та допустимими доказами позивачем та його представником не доведено факту обману зі сторони відповідача ТОВ «Верес» при укладенні з [PERSON] додаткової угоди до договору оренди землі, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог [PERSON] про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди землі як правочину, що вчинений під впливом обману, у зв`язку з чим в задоволенні таких позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed