Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька. В позовній заяві посилалась на те, що вона є матір`ю малолітнього [PERSON] , [INFO] . Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 17 червня 2016 року розірвано шлюб між [PERSON] і [PERSON] . Від даного шлюбу вони мають спільну дитину - [PERSON] , 2012 р.н. З 14 вересня 2017 року позивач офіційно отримала роботу у Норвегії, місто Сортланн. У Норвегії уклала шлюб з [PERSON] . Наприкінці грудня 2019 року змінила прізвище на [PERSON] . З чоловіком вона проживає у спільному з ним будинку за адресою: [ADDRESS] . У даному будинку офіційно зареєстровано її місце проживання. Будинок матері дитини є надзвичайно комфортним і просторим, забезпеченим всім необхідним для проживання, навчання та дозвілля дитини. Батько дитини не в змозі забезпечити дитині належні умови проживання і навчання. Забрати сина із собою на постійне місце проживання до Норвегії вона не може, адже відповідач не надає згоди на виїзд дитини на постійне місце проживання за кордон. На неодноразові звернення з таким проханням батько дитини реагує надзвичайною агресією та негативним ставленням. Протягом 2019/2020 навчального року у [PERSON] погіршилося навчання, він став неуважним. До введення карантину на території України батько приводив дитину до школи о 7-30 ранку і залишав під дверима чекати вчителя, тоді як уроки розпочинаються о 8-30 ранку. Заняття у школі закінчуються о 12-50, при цьому [PERSON] забирають останнього о 14-30. Часто дитину зі школи забирає не батько, а няня. Під час карантину [PERSON] постійно водить дитину вулицями містами, бере разом із собою у різних справах, залишає у своєї матері, якій понад 70 років, і це є прямим порушенням карантинного режиму та створенням загрози для дитини. Також батько часто залишає [PERSON] у бабусі або у старшої доньки позивача протягом тривалого періоду часу. Останнім часом у [PERSON] погіршився стан здоров`я. 18.12.2019 року дитині поставлено діагноз: аденоїдні вегетації третього ступеню. Відпочинок і оздоровлення малолітнього [PERSON] забезпечується виключно позивачем. Уже п`ять разів [PERSON] перебував з нею в Норвегії протягом чотирьох місяців у 2017 році, трьох місяців у 2018 році, трьох місяців у 2019 році, на новорічні свята 2019-2020 рр. Клімат у Норвегії надзвичайно сприятливий для [PERSON] , він жодного разу не хворів. У дитини склалися чудові стосунки з нинішнім чоловіком позивача - [PERSON] . При цьому вона щоразу забезпечувала своєчасне повернення сина на територію України. Майже кожні два місяці вона прилітає до сина в Україну, купує йому речі, здійснювала грошові перекази відповідачу на забезпечення нормальних матеріальних умов для сина. Батько дитини не купляє дитині речей взагалі, на жодне свято [PERSON] не отримував подарунків від батька, з яким проживає в Україні. [PERSON] не забезпечує дитині жодного розвитку і дозвілля, не водить по п`ятницях на оплачений нею гурток у Робот-школу. Жодних секцій, розваг, прогулянок, туристичних подорожей, оздоровлення та відпочинку, їх взагалі батько ніколи не влаштовував дитині. Відтак в січні 2020 року, перебуваючи в Норвегії, [PERSON] спробував відвідувати місцеву школу разом з іншими дітьми. В грудні 2019 року позивач одержала підтвердження місцевої школи комуни Екснес, що [PERSON] має право навчатися у даній школі. Але батько дозволу на виїзд сина на навчання до Королівства Норвегії з 01.09.2020 року по 30.05.2021 року (включно) не надає. Виїзд сина на навчання до Норвегії в повній мірі відповідає його інтересам. Тому позивач просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , за межі України - до Королівства Норвегії з метою навчання за кордоном на період часу з 01.09.2020 року по 30.05.2021 року (включно) з обов`язковим поверненням на територію України у супроводі матері [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] . Також просила стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 840,8 грн. та витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 4000 грн. Відповідач [PERSON] надав відзив на позов, у якому проти позовних вимог заперечив (т.1, а.с. 95-104). Зазначив, що син - [PERSON] проживає з ним за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області по справі № 545/505/19 було затверджено мирову угоду між сторонами [PERSON] та [PERSON] , які шляхом взаємних поступок досягли мирової угоди, якою визначили місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з його батьком [PERSON] , 1967 р.н. за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Київського райсуду м. Полтави від 21.03.2019 року по справі № 552/6511/18 позивачу встановлено наступні способи участі у вихованні малолітнього сина: кожного дня спілкування з дитиною засобами телефонного зв`язку, Скайп, Вайбер; перші два тижні (один раз у квартал) після приїзду матері до України за місцем проживання матері за адресою: [ADDRESS] без присутності батька; під час зимових канікул один тиждень без присутності батька; під час літніх канікул 45 днів без присутності батька. До позовної заяви не додано жодного належного та допустимого доказу, яким би були обґрунтовані позовні вимоги. Позивач проживає постійно в іншій країні. Створила іншу сім`ю. Відповідачем створюються всі умови для того, щоб дитина спілкувалася з матір`ю. За час спільного життя відповідач вихованню сина приділяла мало уваги, інколи застосовувала фізичне насильство до нього. Відповідачем неодноразово надавалася згода на виїзд дитини за фактичним проживанням позивача. При цьому, остання не приділяла йому достатньої уваги, не займалася з ним, годинами залишала його без нагляду. Надуманими є твердження відповідача щодо погіршення стану здоров`я дитини за час проживання з батьком. Дитина розвивається відповідно до свого віку. Відповідач забезпечує її якісне харчування, купує дитячі речі, шкільне приладдя. Відповідач слідкує за станом здоров`я сина, забезпечує його матеріально, сприяє духовному розвитку, забезпечує для дитини дозвілля, оздоровлення, спортивний розвиток, придбає продукти та речі, що необхідні для дитини. Відповідач забезпечений житлом, має у власності нерухоме майно та автомобіль, працевлаштований, тому може забезпечувати утримання дитини. Відповідно до висновку оцінки потреб сім`ї від 19.10.2018 р., складеного Полтавським міським центром соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, відповідач задовольняє потреби сім`ї в повному обсязі, стан помешкання відповідає потребам дитини. У дитини є все, необхідне для повноцінного розвитку. Також відповідач зазначив, що в повній мірі дотримується рішення Київського райсуду м. Полтави від 21 березня 2019 року щодо спілкування дитини з матір`ю. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б обґрунтовували необхідність виїзду малолітньої дитини, яка зумовлена саме потребами дитини, за кордон - у Норвегію з метою отримання освіти. Дитина проведе з позивачкою 45 днів без його присутності, окрім того, позивач просить в позовній заяві, щоб дитина з вересня по травень включно перебувала з нею в Королівстві Норвегія. Вказане грубо порушить його батьківські права та не відповідає інтересам малолітньої дитини Вимога Позивача про надання дозволу на виїзд сина за кордон на період з 1 вересня 2020 року по 30 травня 2020 року, тобто на дев`ять місяців, фактично порушує його права на спілкування з сином та на участь у його вихованні. Період перебування сина за межами України протягом дев`яти місяців фактично є питанням визначення тимчасового місця проживання дитини, яке вже визначене рішенням суду, яке набрало законної сили. Крім того, навчання в іншій державі невідомою мовою спричинить негативний вплив як на інтелектуальний, так і емоційний розвиток сина, не сприятиме отриманню ним необхідного обсягу знань, розвитку комунікації з однолітками. Вказані обставини жодним чином не сприяють захисту прав та законних інтересів сина. Одночасно, син буде позбавлений можливості вивчати традиції та культуру своєї країни. З огляду на вищевказані обставини, а саме: визначеного місця проживання дитини з батьком за рішенням суду; відсутність необхідності залишення території України для отримання сином освіти, відсутність знання сином іноземної мови, на якій відбуватиметься навчання, тривалий період виїзду сина за кордон (дев`ять місяців), є обґрунтованими підставами для встановлення наміру позивача вивезти сина до іншої країни з метою еміграції та недопущення подальшого спілкування з батьком. Виїзд дитини за кордон лише за розсудом матері без дозволу батька порушуватиме права відповідача та суперечитиме інтересам дитини. Тому відповідач просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі за його безпідставністю. Позивачем надано відповідь на відзив, у якій вона відхилила доводи і міркування відповідача, наведені у відзиві (т.1, а.с.154-165). Зазначила, що при розгляді даної справи в першу чергу мають бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків. Одноразовий тимчасовий виїзд дитини за кордон для навчання відповідатиме найкращим інтересам дитини. Тому позивач просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітнього [PERSON] , [INFO] , за межі України - до Королівства Норвегії з метою навчання за кордоном на період часу з 01.09.2020 року по 30.05.2021 року (включно) з обов`язковим поверненням на територію України у супроводі матері [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] . Також просила стягнути з відповідача на її користь понесені нею судові витрати. Інші заяви по суті учасниками справи не подавалися. Ухвалою суду від 01 червня 2020 року відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження (т.1, а.с.85). В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, уповноваживши адвокатів Григоренко К.І. та Портянко Є.В. представляти її інтереси в суді. Представники позивача Григоренко К.І. та Портянко Є.В. в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, та просили його задовольнити. При цьому посилались на обставини, зазначені в позовній заяві та відповіді на відзив. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Остапенко І.О. в судовому засіданні проти позову заперечили, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов. В задоволенні позову просили відмовити. Орган опіки та піклування звернувся до суду з письмовим клопотанням, у якому просив при винесенні рішення врахувати інтереси дитини (т.1, а.с.197). Враховуючи відсутність підстав, передбачених ст.223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, суд ухвалив розглядати справу за відсутності осіб, що в засідання не з`явились. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши докази у справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги до задоволення не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 06 липня 2016 року Полтавським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (т.1, а.с. 18). [PERSON] та [PERSON] з 17 січня 2012 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Шлюб розірвано рішенням Київського районного суду м. Полтави від 17 червня 2016 року, яке набрало чинності 08 липня 2016 року (т.1, а.с.19). Як вбачається з даних свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] , виданого 18 грудня 2019 року Полтавським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] (т.1, а.с.17, зворот). З питання участі у вихованні дитини між сторонами виникав спір. Так рішенням Київського районного суду м.Полтави від 21 березня 2019 року у цивільній справі №552/6511/18 позов [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у вихованні дитини задоволено частково (т.1, а.с.30-31). Встановлено матері [PERSON] наступні способи участі у вихованні малолітнього сина [PERSON] , [INFO] : кожного дня спілкування з дитиною засобами телефонного зв`язку, Скайп, Вайбер; перші два тижні (один раз у квартал) після приїзду матері до України за місцем проживання матері за адресою: [ADDRESS] без присутності батька; під час зимових канікул - один тиждень без присутності батька; під час літніх канікул 45 днів без присутності батька. Встановлено бабусі [PERSON] наступні способи участі у вихованні малолітнього онука [PERSON] , [INFO] : встановлено спілкування з бабусею засобами телефонного зв`язку три рази на тиждень, поштового, електронного - необмежено, встановлено спілкування з бабусею - кожна перша та третя п`ятниці з 15 години до 12 години неділі за місцем проживання бабусі: [ADDRESS] без присутності батька. Додаткові дні спілкування з онуком: другий день Різдва Христового , Великодня , Трійці , 8 березня з 10 години до 20 години. Також після розірвання шлюбу між сторонами виник спір з приводу визначення місця проживання дитини, який перебував на розгляді у Полтавському районному суді Полтавської області. Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 21 серпня 2019 року у цивільній справі №545/505/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини, задоволено заяву сторін у справі - [PERSON] до [PERSON] про затвердження мирової угоди (т.1, а.с.105-106). Даним рішенням затверджено мирову угоду між сторонами від 21.08.2019 року по даній справі: позивачкою по первісному позову та відповідачкою по зустрічному позову - [PERSON] та відповідачем по первісному прозову та позивачем по зустрічному позову - [PERSON] , які шляхом взаємних поступок досягли мирової угоди про врегулювання спору в такий спосіб : 1. Сторони, домовилися визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з його батьком - [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . 2. [PERSON] зобов`язується не чинити перешкод у спілкуванні малолітнього - [PERSON] з [PERSON] (матір`ю малолітнього). 3. [PERSON] зобов`язується повідомляти [PERSON] про зміну місця фактичного проживання малолітнього [PERSON] не менше, ніж за тридцять днів до такої зміни. 4. Сторони стверджують, що вказаною мировою угодою враховані всі інтереси: як сторін, так і малолітнього [PERSON] . 5. У випадку дотримання сторонами всіх умов даної мирової угоди, її істотні умови не переглядаються. 6. Сторони стверджують, що жодна з них не поставлена даною мировою угодою у надзвичайно невигідне становище. Вказана мирова угода відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається ними у відповідності з їх справжньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для них умовах, і не є результатом впливу тяжких обставин. Мирова угода укладається сторонами без застосування обману - приховування фактів, які мають істотне значення, сторони однаково розуміють значення, умови мирової угоди, природу і правові наслідки, бажають настання саме тих правових наслідків, що створюються даною мировою угодою. 7. Сторони домовились, що спір про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів, визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, повністю врегульовано цією мировою угодою. Таким чином відповідно до наведених судових рішень малолітній [PERSON] , [INFO] , залишився проживати з батьком. Його мати [PERSON] бере участь у вихованні дитини способом, встановленим рішенням суду. Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 150, ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України батьки зобов`язані поважати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, а мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Як встановлено судом, [PERSON] на час розгляду справи проживає за межами України - у Королівстві Норвегії. Вказана обставина визнавалася учасниками справи, тому в силу ч.1 ст. 82 ЦПК України є такою, що доказуванню не підлягає. Як вбачається з довідки з місця роботи від 02 березня 2018 року, вх. №403216, виданої організацією «Улоба», [PERSON] , дата народження [INFO] , працює в якості особистого помічника в організації «Улоба» з 14.09.2017 (т.1, а.с.20). Згідно довідки № 19/546/10 від 15 червня 2010 року відділ кадрів та нарахування заробітної плати Муніципалітету Екснес, [PERSON] має постійне місце роботи в муніципалітеті Екснес, соціальна служба (т.1, а.с.172). Позивач створила нову сім`ю, що підтверджується тимчасовим свідоцтвом про шлюб, виданим нотаріусом у Вестеролен 18 жовтня 2017 року (т.1, а.с. 21). Згідно довідки з місця проживання, виданої Центральним реєстром населення 15 січня 2020 року, дата реєстрації проживання [PERSON] у Норвегії - 09.06.2017, дата реєстрації в муніципалітеті - 01.07.2019, дата реєстрації за адресою проживання - 01.07.2019, зареєстрована адреса проживання - [ADDRESS] (т.1, а.с.24). У квітня 2020 року [PERSON] звернулась до [PERSON] з листом, у якому просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітнього сина [PERSON] на навчання до Норвегії на період з 01 вересня 2020 року по 30 травня 2021 року (т.1, а.с.57-58, 63-64). На час розгляду судом справи відповідач такої згоди не надав, проти виїзду дитини на навчання на вказаний період заперечує. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Проте, вивчивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітнього [PERSON] на період з 01 вересня 2020 року по 30 травня 2021 року на навчання не відповідає інтересам дитини. При цьому суд звертає увагу на ту обставину, що згідно інформації, викладеної в листі директора Початкової школи №42 Полтавської міської ради від 25 травня 2020 року №01-39/59, [PERSON] навчається в 2 класі Початкової школи №42 Полтавської міської ради (т.1, а.с. 170). Як вбачається з Підтвердження, виданого директором Екснеської школи, виданого 02 грудня 2019 року, [PERSON] , [INFO] , має право ходити до школи в Екснесі після переїзду. Це загальне право для всіх дітей, які проживають у Норвегії (т.1, а.с.). При цьому доказів того, що дитина зарахована на навчання до даної школи, матеріали справи не містять. Відповідно до відомостей про школу Мюре та загальної інформації про шкільну систему в Норвегії від 13 грудня 2019 року, наданої директором школи Мюре, [PERSON] може почати навчання в одному з класів та буде зарахований на другий рік навчання (т.1, а.с.44-45). З наведеного вбачається, що малолітній [PERSON] , який на час розгляду справи закінчив навчання у другому класі Початкової школи №42, у школі Мюре мав би знову навчатися у другому класі. Як повідомили під час розгляду справи суду представники позивача, провчившись у Норвегії цей навчальний рік - з 01 вересня 2020 року по 30 травня 2021 року, малолітній [PERSON] повернеться в Україну та продовжить навчання у п`ятому класі української школи. Проте, будь-яких доказів на підтвердження тієї обставини, що провчившись у школі Мюре знову у другому класі, дитина зможе продовжити навчання у п`ятому класі української школи, позивачем та її представниками не надано. З матеріалів справи не вбачається наскільки система освіти у Норвегії відповідає системі освіти в Україні, що закінчивши другий клас Початкової школи №42 Полтавської міської ради, будучи вимушеним знову навчатися у другому класі школи Мюре, [PERSON] опанує навчальну програму, що відповідає третьому-четвертому класам української школи. Наведене надає підстави вважати, що провчившись ще один навчальний рік у другому класі, дитина буде змушена опановувати програму, яку вже вона засвоїла, може втратити навчальний рік та по поверненні в Україну змушена буде навчатися у третьому класі. Крім того, позовні вимоги [PERSON] фактично не спрямовані на досягнення кінцевої мети одержання дитиною освіти, закінчення нею школи, чи хоча б початкової школи у Норвегії. Як вбачається з матеріалів позову, і цю обставину підтверджували представники позивача в судовому засіданні, позивач має на меті лише тимчасове (на один навчальний рік) навчання дитини у школі Мюре в Норвегії. При цьому на переконання суду дитина вимушено переживатиме період адаптації до нових умов, системи навчання, мови навчання. Відповідно до відомостей про школу Мюре та загальної інформації про шкільну систему в Норвегії від 13 грудня 2019 року, наданої директором школи Мюре, коли до громади переїжджає учень з іншої країни, він/вона має право на додаткові заняття з норвезької мови. У другому класі вже є невелика група з 3 іноземних учнів, до яких може приєднатися і [PERSON] . Школа також намагається надати двомовного вчителя/помічника в класі, щоб допомогти учням зрозуміти, що відбувається на початку навчання. Малі діти зазвичай швидко вивчають мову, тому це, як правило, потрібно лише протягом першого року (т.1, а.с.44-45). Виходячи з викладеного, у випадку зарахування до вказаної школи дитина буде змушена протягом навчального року адаптуватись до навчання у Норвегії, з тим, щоб по закінченні 2020 - 2021 навчального року повернутися до навчання в Україні. На переконання суду зазначене не відповідає інтересам дитини. Також суд зазначає, що позивач, посилаючись на те, що вона має у власності житло, у якому створені всі умови для проживання та навчання дитини, належних та допустимих доказів на підтвердження даної обставини не надала. Так, на підтвердження тієї обставини, що вона разом з чоловіком має у власності житловий будинок, позивач надала суду витяг із земельного кадастру, виданого 21 січня 2020 року муніципалітетом 1868 Екснеса, кадастровий номер одиниці: 58, номер об`єкту нерухомості: 45, власники прав на нерухомість: Перев`язко Ганна - частка 3/4, номер орендованого об`єкту: 030973, Естенсен Річард - частка 1/4, номер орендованого об`єкту: 260659 (т.1, а.с. 23). Проте, будь-якого опису даного об`єкта нерухомості: його вид, розмір, склад приміщень, тощо, вказаний доказ не містить. Додані до матеріалів справи фотокартки не є належним доказом умов проживання позивача, оскільки також не містять інформації щодо адреси, розміру, кількості та складу приміщень, забезпечення меблями, побутовою технікою, продуктами харчування, тощо, а також щодо умов, які створено для виховання та розвитку дитини (а.с.25-28). Також суд звертає увагу на те, що період, на який позивач просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за межі України без згоди батька, є досить тривалим та охоплює дев`ять місяців, що фактично може свідчити про зміну місця проживання дитини, визначеного рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 21 серпня 2019 року у цивільній справі №545/505/19 (т.1, а.с.105-106). Суд відхиляє посилання позивача на неналежне виконання відповідачем його батьківських обов`язків як на підставу для тимчасового виїзду дитини за межі України без згоди батька, оскільки вказані обставини належними та допустимими доказами у справі не доводяться. Зокрема, посилання позивача не те що батько дитини не в змозі забезпечити дитині належні умови проживання і навчання спростовується актом обстеження умов проживання, складеним комісією служби у справах дітей Київського райвиконкому м.Полтави, затвердженого 20 травня 2019 року, з якого вбачається, що обстежено умови проживання дитини за адресою: [ADDRESS] (т.1, а.с.121). З наведеного акта вбачається, що житло розміщено на 8 поверсі 9-поверхового будинку, складається з 2 кімнат, а також коридору, кухні, балкона, туалету, душу. Умови проживання задовільні: в кімнатах є меблі (диван, сервант, кухонний стіл), та побутова техніка, холодильник, газова плита, ноутбук, комп`ютер, продукти харчування в наявності. Для виховання та розвитку дитини створено такі умови: у дитини є окрема кімната, в якій є письмовий стіл, ліжко, іграшки, книжки, канцелярське приладдя, ноутбук. Одяг, взуття відповідно до сезону. У великій кімнаті проводиться ремонт (т.1, а.с.121). Згідно акту оцінки потреб сім`ї від 19 жовтня 2018 року, складеного Полтавським міським центром соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, батько забезпечує потреби сина в повному обсязі (т.1, а.с.122). Той факт, що відповідач має подобовий графік роботи, також не може свідчити про неналежне виконання ним батьківських обов`язків. Докази того, що протягом 2019/2020 навчального року у [PERSON] погіршилося навчання, він став неуважним, через неналежне ставлення батька до навчання дитини, до матеріалів справи сторонами не додані. Посилання на те, що до введення карантину на території України батько приводив дитину до школи о 7-30 ранку і залишав під дверима чекати вчителя, тоді як уроки розпочинаються о 8-30 ранку, а також що зі школи Ярослава забирають останнього о 14-30, та часто дитину зі школи забирає не батько, а няня, суд також не розцінює як обставину, що свідчить про відповідність інтересам дитини її тимчасового виїзду на навчання до Норвегії. Факт порушення відповідачем карантинного режиму та створенням загрози для дитини також не є доведеним, доказами у справі не підтверджується. Відсутні також і докази того, що у дитини погіршився стан здоров`я саме внаслідок неналежного виконання батьком своїх обов`язків. Посилання позивача на те, що в Норвегії епідеміологічна ситуація щодо захворюваності на коронавірус є кращою, ніж в Україні, суд оцінює критично, оскільки позивачем наведено лише загальні показники щодо захворюваності, без врахування розміру території країни, кількості населення, кількості досліджень, тощо. Вказані та всі інші обставини, на які позивач посилалась як на підставу позову, можуть стосуватися питання визначення місця проживання дитини, що не є предметом розгляду в даній справі. Але ці обставини жодним чином не свідчать про відповідність інтересам дитини тимчасового виїзду за межі України на один навчальний рік. Також суд відмічає, що у зв`язку з перебуванням малолітнього [PERSON] під час розгляду справи за межами України, а саме у Норвегії, суд позбавлений можливості заслухати думку дитини з питання, яке її стосується та розглядається судом. Суд критично оцінює наданий позивачем відеозапис, на якому опитування дитини з питань чи бажає вона навчатися в Норвегії, здійснено особою, що назвалася [PERSON] . При цьому суд позбавлений можливості встановити її особу за паспортним документом, та повноваження чи хоча б дозвіл батьків щодо опитування дитини. Надана суду довідка про прийняття [PERSON] на роботу на посаду асистент, що видана Відділом з питань заробітної плати та персоналу Комуни Екнес, вказаної вище інформації не містить. Крім того, з відеозапису вбачається, що дитині не було запропоновано в довільній формі пояснити де саме вона має бажання навчатись, а саме опитування було побудовано таким чином, що могло бути розцінено як спонукання до прийняття позитивного рішення та вимагало від дитини лише підтвердження запропонованого співрозмовником, зокрема: «Чи не хотів би ти повчитися в Норвегії?». Також в ході такого опитування дитині пропонувалися позитивні приклади з життя інших людей, що змінили місце проживання на Норвегію, та надавалися схвальні відгуки про клімат, систему навчання в Норвегії, тощо. У зв`язку з цим суд не розцінює інформацію, яка міститься на зазначеному відеозаписі, як вільне вираження дитиною своєї думки. Інформація щодо дати, місця, де було здійснено даний запис, та особи, яка його здійснювала, дозволу батьків на здійснення такого відеозапису дитини, в матеріалах справи відсутня. Крім того, опитування дитини сторонньою особою не може собою замінити собою з`ясування думки дитини з питань, що є предметом розгляду у справі, судом. На підставі викладеного суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, та вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати відшкодуванню їй не підлягають. Судові витрати відповідача, що складаються з витрат на одержання правової допомоги, підтверджені доданими до справи квитанціями та меморіальними ордерами про здійснення оплати, розрахунком суми судових витрат та актом прийому-передачі послуг, підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.

Outcome: approved