Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON], та після уточнення позовних вимог просила суд усунути [PERSON] перешкоди у користуванні та розпорядженні 19/200 частками домоволодіння, яке розташовано [ADDRESS], шляхом зобов'язання [PERSON] надання їй ключів від вхідних дверей та встановлення порядку користування 19/100 частками домоволодіння шляхом виділення позивачці в користування кімнати: 4-3 площею 19,1 кв. м., а [PERSON] - виділення в користування кімнати 4-6 - площею 6,7 кв. м. та кімнати площею 9,1 кв. м., залишив в їх загальному користуванні коридор 4-1 - площею 2,9 кв. м., кухню 4-2 - площею 5,6 кв. м., санвузол 4-4 - площею 5,5 кв. м., коридор 4-7 - площею 5,1 кв. м. Поділити спільне майно подружжя, а саме автомобіль [NUMBER], визнавши за [PERSON] право власності на ? частину автомобіля [NUMBER], посилаючись на таке. [PERSON] належить 19/200 часток домоволодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Іншим співвласником, якому також належить 19/200 частки домоволодіння, є [PERSON], колишній чоловік позивача, з яким вони разом, ще не перебуваючи в зареєстрованому шлюбі купили 19/100 часток домоволодіння. 21 грудня 2007 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON], та остання змінила прізвище на «[PERSON]», який 09 червня 2015 року було розірвано. На теперішній час в домоволодінні залишився проживати [PERSON], якій перешкоджає [PERSON] в користуванні її частиною домоволодіння, не надає їй ключів від частини домоволодіння, не впускає її до своєї власності. Згоди щодо користування та володіння спірним домоволодінням між сторонами не досягнуто. В період шлюбу [PERSON] та [PERSON] було придбано автомобіль «ДЕО Ланос», державний номер [NUMBER], який було зареєстровано на [PERSON]. Оскільки [PERSON] всіляко перешкоджає [PERSON] в володінні та користуванні її частиною домоволодіння, а також на підставі ст. 70 СК України згоди щодо поділу автомобілю між сторонами не досягнуто, тому позивач вимушена звернутися до суду з цим позовом за захистом своїх законних прав та інтересів. Відповідач [PERSON] надав до суду заперечення на позов, в якому просив відмовити у задоволені позову [PERSON] у повному обсязі, зазначивши, що за договором купівлі - продажу, посвідчений 29 листопада 2005 року приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу йому належить на праві власності 19/100 частин домоволодіння, яке знаходиться за адресою [ADDRESS] Інша частка, що складає також 19/100 часток цього домоволодіння, згідно зазначеного договору, належить на праві власності [PERSON], що разом складає 19/200 часток від усього домоволодіння у будинку літ «А»загальною житловою площею 167,3 кв. м. на земельній ділянці 630 кв. м. Спірна частка домоволодіння була придбана ним на власні кошти після продажі належної йому на праві власності іншої квартири. Так як, перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах у той час з позивачкою він мав наміри побудувати сім'ю з нею, то у знак його щирих намірів та за їх спільною згодою вартість 19/200 частин домоволодіння він оплатив одноособово, власним коштом, зазначивши співвласником 19/100 частин позивачку. При цьому, після придбання житла власними коштами він і здійснив капітальний ремонт, благоустрій усього належного їм приміщення, оскільки позивачка не працювала, власних заощаджень не мала, перебувала на його утриманні, участі в оплаті комунальних послуг не приймала. Їх шлюб був зареєстрований лише 21 грудня 2007 року Другим Малиновським відділом РАЦ м. Одеси, а/запис № 806, а 09 червня 2015 року був розірваний Малиновським відділом РАЦ м. Одеси. Позивачка виселилася зі спірного житла добровільно у 2013 року, та проживала у іншій власній квартирі. Іншого житла у відповідача немає. Проти вселення [PERSON] він заперечує, оскільки сумісне користування та проживання житлом неможливе. Їх шлюб розірвано, однак не визначено між ними порядок користування житловим приміщенням, та іншими приміщеннями, які є неподільними. Крім того, житлові приміщення не можливо розділити між ними співмірно часткам. Без вирішення таких питань, які мають істотне значення,- неможливо забезпечити рівність прав сторін розпорядження, володіння та користування. До того ж, [PERSON] постійно створює конфлікт, погрожує йому фізичною розправою, позбавленням його права власності на спірне житло, у зв'язку з чим він неодноразово звертався до служби МВС у м. Одесі за захистом. Мирним шляхом вирішити усі питання побутового характеру, участі в оплаті комунальних послуг, порядку користування житловим та підсобним приміщенням, він намагався неодноразово, однак [PERSON] реагує агресивно, спільну мову не можливо знайти до теперішнього часу. У наступному судовому засіданні [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], та після уточнення своїх вимог просив суд визнати договір купівлі - продажу, укладений між [PERSON], [PERSON], як покупцями, та [PERSON], [PERSON] та [PERSON], як продавцями, по 19/100 будинку [ADDRESS], посвідчений 29 листопада 2005 року, приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу удаваним правочином; просив визнати укладеним договір купівлі-продажу між [PERSON], як покупцем, та [PERSON], [PERSON] та [PERSON], як продавцями, 38/100 частин будинку [ADDRESS], посвідчений 29 листопада 2005 року приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу. Свої вимоги обґрунтовував тим, що [PERSON] посилається, як на підставу своїх вимог на договір купівлі - продажу, посвідчений 29 листопада 2005 року приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу [PERSON] належить на праві власності 19/100 частин домоволодіння, яке знаходиться за адресою [ADDRESS] Інша частка, що складає також 19/100 часток цього домоволодіння, згідно зазначеного договору, належить на праві власності [PERSON], що разом складає 19/200 часток від усього домоволодіння у будинку літ «А» загальною житловою площею 167,3 кв. м. на земельній ділянці 630 кв. м. У дійсності ж до придбання зазначеного будинку позивачка ніякого відношення не мала. Спірна частка домоволодіння була придбана [PERSON] на власні кошти після продажу належного йому на праві власності іншого нерухомого майна, а саме: - квартири [ADDRESS], згідно договору купівлі-продажу від 23 вересня 2004 року; - житлового будинку [ADDRESS], згідно договору купівлі-продажу від 15 листопада 2005 року. Зазначені обставини підтверджує також той факт, що попередній договір від 26 жовтня 2005 року був укладений у агентстві нерухомості «Лада» продавцями [PERSON], [PERSON], [PERSON] лише із [PERSON], та лише останній передавав грошові кошти у сумі 1300,0 доларів США у якості завдатку. Саме він передавав власні кошти продавцям будинку [PERSON], [PERSON] та [PERSON] та він приймав цей будинок у власність. [PERSON] у той час ніде не працювала, грошових коштів для придбання будинку на той час не мала та виступила, з його згоди, підписантом зазначеного договору лише тому, що пообіцяла завдяки цьому надати свою згоду на вступ до шлюбу із [PERSON]. При цьому, після придбання житла за власні кошти він і здійснив капітальний ремонт, благоустрій усього належного їм приміщення, оскільки [PERSON] не працювала, власних заощаджень не мала, перебувала на його утриманні, участі в оплаті комунальних послуг не приймала. [PERSON] навіть не прописалася у зазначеному будинку, згідно домової книги від 2005 року. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований лише 21 грудня 2007 року Другим Малиновським відділом РАЦС м. Одеси, а/запис № 806, а 09 червня 2015 року був розірваний Малиновським відділом РАЦС м. Одеси. [PERSON] виселилася зі спірного житла добровільно у 2013 році та проживає у іншій власній квартирі. При цьому ніяких перешкод [PERSON] колишній дружині для проживання не чинив, але вона не проживає у цьому будинку з власної ініціативи. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Таким чином у дійсності мав місце удаваний правочин, у дійсності ж зазначений договір купівлі-продажу укладався лише [PERSON] як покупцем та [PERSON], [PERSON] та [PERSON] як продавцями. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. [PERSON] надала до суду клопотання про застосування строків позовної давності, оскільки до подачі позовної заяви до [PERSON] він з позовом про визнання удаваним договору купівлі-продажу 19/100 частин домоволодіння, укладеним між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], [PERSON], якій було посвідчено 29 листопада 2005 року приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Пачевою І.І. та якій зареєстровано в реєстрі за № 12124 не звертався. Предметом зустрічного позову є визнання договору купівлі-продажу 19/100 частин домоволодіння, укладеного між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], [PERSON], якій було посвідчено 29 листопада 2005 року приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Пачевою І.І, та якій зареєстровано в реєстрі за № 12124 удаваним. [PERSON] обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що [PERSON] не сплачувала за 19/200 часток домоволодіння, яку вона придбала у продавців, а за всю частку домоволодіння, а саме 19/100 частку було сплачено саме [PERSON]. Договір купівлі-продажу 19/100 частин домоволодіння, укладений між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], [PERSON], було укладено та посвідчено 29 листопада 2005 року. Тобто [PERSON] було достовірно відомо, що в 2005 році він та [PERSON] купили 19/100 часток домоволодіння в рівних частках, тобто по 19/200 часток. З моменту укладення угоди пройшло вже 11 років і [PERSON] жодним чином не заперечував, що 19/200 часток домоволодіння придбала саме [PERSON] Вислухавши пояснення сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із частковим задоволенням позову [PERSON], а у задоволенні зустрічного позову має бути відмовлено. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі пояснень сторони, представлених письмових доказів. [PERSON], позивачу по справі, належить 19/200 часток домоволодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS], про що свідчить договір купівлі-продажу, якій було посвідчено 29 листопада 2005 року приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Пачевою І.І. та якій зареєстровано в реєстрі за № 12124. Право власності на означену частку домоволодіння було зареєстровано в КП «ОМБТТ та РОН» 09 грудня 2005 року за реєстраційним номером 11370272 за номером запису 40757 в книзі 274-150, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 9230580 від 09 грудня 2005 року. Зазначене домоволодіння складається в цілому з одного кам'яного житлового будинку літ. «А», житловою площею 167,3 кв. м., якій розташований на земельній ділянці 630 кв. м. Іншим співвласником, якому також належить 19/200 частки домоволодіння, є [PERSON], колишній чоловік позивача, з яким вони разом, ще не перебуваючи в зареєстрованому шлюбі купили 19/100 часток домоволодіння. 19/100 часток домоволодіння складається з: в житловому будинку літ. «А» з трьох житлових кімнат - житловою площею 34,9 кв. м., кухні, коридорів, санвузлу. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Через два роки 21 грудня 2007 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON], та остання змінила прізвище на «[PERSON]», що підтверджується свідоцтвом про шлюб (повторно) серії [NUMBER] яке видане 25 листопада 2014 року Другим Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 806. 09 червня 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] яке видане 09 червня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 125. На теперішній час в домоволодінні залишився проживати [PERSON], якій перешкоджає [PERSON] в користуванні її частиною домоволодіння, не впускає її до домоволодіння, оскільки вважає, що вона фактично не є власницею житла. 17 листопада 2015 року, [PERSON] КП «БТІ» Одеської міської ради було надано відповідь № 465023.72.15 про те, що за [PERSON] зареєстровано право власності на 19/200 часток домоволодіння та надано їй копію договору купівлі-продажу від 29 листопада 2015 року, якій було посвідчено приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Пачевою І.І. та копію витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 09 грудня 2005 року. Відповідно до договору купівлі-продажу, якій було посвідчено 29 листопада 2005 року приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Пачевою І.І. та який зареєстровано в реєстрі за № 12124, за п. 3 продаж за домовленістю сторін здійснено за 16800,0 грн., які отримані продавцями від покупців повністю до підписання цього договору. За п. 7 цього договору сторони стверджують, що цей договір не є фіктивним, удаваним і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки. Договір підписаний особисто [PERSON] та [PERSON] Таким чином, волевиявлення сторін на момент укладання договору відповідало їх намірам. Згоди щодо користування та володіння спірним домоволодінням між сторонами не досягнуто. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Відповідно до ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпоряджатися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна може вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За таких обставин суд має обов'язати [PERSON] усунути [PERSON] перешкоди у користуванні та розпорядженні 19/200 частками домоволодіння, яке розташовано [ADDRESS], шляхом надання доступу до житла, окрім передачі ключів, та встановити порядок користування 19/100 частками домоволодіння шляхом виділення позивачці в користування кімнати: 4-3 площею 19,1 кв. м., [PERSON] шляхом виділення в користування кімнати 4-6 - площею 6,7 кв. м. та кімнати площею 9,1 кв. м., залишивши в загальному користуванні співвласників: коридор 4-1 - площею 2,9 кв. м., кухню 4-2 - площею 5,6 кв. м., санвузол 4-4 - площею 5,5 кв. м., коридор 4-7 - площею 5,1 кв. м. В період шлюбу [PERSON] та [PERSON] було придбано автомобіль «ДЕО Ланос», державний номер [NUMBER], який було зареєстровано на [PERSON]. Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Судом встановлено, що спільним майном [PERSON] та [PERSON] є автомобіль «ДЕО Ланос», державний номер [NUMBER], оскільки відповідно до ст. 60, ч. 1 ст. 70 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, придбане подружжям в період шлюбу, належить чоловіку й дружині на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлене законом чи договором; у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. На підставі п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Крім того, суд погоджується з доводами сторони позивача [PERSON] про пропущення строку позовної давності при зверненні до суду. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановлених статтями 253-255 цього Кодексу. Згідно з приписами ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. При цьому суд вважає відмовити у задоволенні зустрічного позову по суті заявлених вимог. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: partial