Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Комунарського районного суду м.Запоріжжя з позовом до фізичної особи підприємця [PERSON] про захист прав споживачів, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Інспекція з питань захисту прав споживачів у Запорізькій області. В обґрунтування позивач послалася на те, що між нею і відповідачем було укладено договір на виготовлення кухонних меблів, за яким нею було сплачено 34067,00 гривень. Під час встановлення меблів вона помітила в останній безліч дефектів, про які вона неодноразово повідомляла як самого відповідача, так і його представників. Ці дефекти утворилися від низького професійного рівня і недостатньої кваліфікації представників відповідача, які брали участь у виготовленні і при монтажі меблів. А загалом виготовленні меблі не відповідали замовленню. На звернення позивача відповідач з великим запізненням намагався виправити недоліки меблів, але по суті вони виправлені не були. На пропозицію позивача щодо проведення експертизи задля визначення якості виготовлених меблів відповідач відмовив. У звязку із цим, нею за власні кошти була проведена експертиза, за результатами якої було встановлено, що кухонний гарнітур має суттєві виробничі дефекти, зовнішній вигляд, розмір і комплектація даного товару не відповідають вимогам Договору та нормам Державного стандарту України 4414:2005 «Меблі за індивідуальними замовленнями. Загальні технічні умови». Оскільки позивач тривалий час не може користуватися своїм житлом у повній мірі, довгий час витрачала на відстоювання своїх прав, її взаємовідносини у власній родині погіршилися і вона зазнала моральних страждань, був порушений нормальний життєвий уклад через неможливість приймати близьких родичів на родинні свята у себе в квартирі. На підставі викладеного, позивач просить суд розірвати договір на виготовлення кухонних меблів, стягнути з відповідача грошові кошти у сумі 34067,00 сплачених за договором, стягнути з відповідача грошові кошти у сумі 1200,00 гривень в рахунок відшкодування витрат на незалежну експертизу, стягнути з відповідача 4000,00 гривень в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди. 07 жовтня 2015 року позивачем також була висунута додаткова вимога щодо відшкодування на її користь витрат на правову допомогу у розмірі 4000,00 гривень. 17 серпня 2016 року позивачем була подана заява про збільшення позовних вимог за якою вона просить суд додатково стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 33599,06 гривень і 3% річних у розмірі 1954,00 гривні, а також судові витрати за проведення судової товарознавчої експертизи у розмірі 2227,20 гривень. Позивач і її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю з підстав викладених у позові. Відповідач і його представник у судове засідання не з'явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені судом своєчасно і належним чином, причини неявки суду не повідомили. У наданих до суду письмових поясненнях (том 1 а.с.83-84, 154-159, 176-179) і у попередніх судових засіданнях проти задоволення позовних вимог заперечували у повному обсязі. Посилалися на те, що на замовлення позивача були виготовлені кухонні меблі належної якості. Всі недоліки були відповідачем терміново виправлені. Меблі були виготовлені та встановлені позивачу належної якості у повному комплекті відповідно до умов договору, специфікації та ескізу, з врахуванням всіх побажань позивача. Висновки спеціаліста №047/19.02.2014 року, складеного ТОВ «НДЦНСЕ «Укртест»», та покази допитаного у судовому засіданні спеціаліста [PERSON] не доводять наявність у меблях істотних виробничих недоліків. За такого, підстави для розірвання договору відсутні. Також на думку відповідача позивач не довела, що зазнала будь-яких страждань і понесла немайнові втрати. З огляду на зміст ст.79 ЦПК України витрати позивача на проведення експертизи №047/19.02.2014 року, складеного ТОВ «НДЦНСЕ «УКРТЕСТ»», не є судовими витратами, а звідси не підлягають відшкодуванню. Представник третьої особи Інспекції з питань захисту прав споживачів у Запорізькій області в судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи був повідомлений судом своєчасно і належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відповідно до вимог ст.169 Цивільного процесуального кодексу України неявка відповідача і його представника, представника третьої особи в судове засідання не перешкоджає розгляду справи. За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності зазначених осіб. Вислухавши пояснення сторін, свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підставі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно зі ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. 15 червня 2014 року між фізичною особою підприємцем [PERSON] і [PERSON] був укладений договір-замовлення №378 на виготовлення меблів по індивідуальному замовленню. До договору додається специфікація і ескіз (том 1 а.с.7-17). За заказом №379 від 15 червня 2014 року [PERSON] було також замовлено мийку та сифон як елемент кухонних меблів (том 1 а.с.21). Загалом [PERSON] на виконання договірних взаємовідносин було сплачено на користь фізичної особи підприємця [PERSON] грошову суму у розмірі 34067,00 гривень (том 1 а.с.33-34). Згідно з актом виконаних робіт № 378 роботи по монтажу меблів виконані 15 серпня 2014 року з певними зауваженнями [PERSON] (том 1 а.с.18). У звязку із наявністю зауважень до виготовлених меблів [PERSON] 12 вересня 2014 року була подана заява до фізичної особи підприємця [PERSON] (том 1 а.с.36) та 29 жовтня 2014 року скарга в інспекцію із захисту прав споживачів в Запорізькій області (том 1 а.с.45-48). Згідно з дослідженням спеціаліста № 047/19.02.2014 від 25.09.2014 року, проведеного на замовлення [PERSON], надані для дослідження меблі для кухні, виготовлені за індивідуальним замовленням фізичної особи підприємця [PERSON] за Договором-замовленням № 378 від 15 червня 2014 року, мають істотні виробничі дефекти, за наявності яких меблі не відповідають вимогам нормативних документів, що діють на території України (том 1 а.с.23-28). Допитана у судовому засіданні [PERSON], яка проводила дослідження №047/19.02.2014 від 25.09.2014 року, підтвердила висновки проведеного нею дослідження, також додатково пояснила, усі недоліки меблів можна усунути, але це буде потребувати багато часу, в цілому меблі можна використовувати за призначенням, але в подальшому попадання вологи на неї призведе до розбухання певних її частин. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що вона працювала у фізичної особи підприємця [PERSON] [PERSON] замовила у них кухонні меблі, за виготовлення яких повністю розрахувалася. Меблі були встановлені у строк визначений у договорі, акт виконаних робіт підписували у квартирі [PERSON] після встановлення меблів, інших зауважень, окрім зазначених в акті, на протязі трьох днів висунуто не було. Після [PERSON] почала вимагати повернення їй сплачених за кухонні меблі грошей. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив суду, що він встановлював [PERSON] кухонні меблі, окрім стільниці. У позивача претензії були лише з приводу кількох кромок дверцят. Згідно з висновком судово-товарознавчої експертизи №5605-15 від 20.05.2016 року встановлені кухонні меблі не відповідають вимогам стандартів, технічних умов, що предявляються до кухонних меблів, що виготовляються на індивідуальне замовлення та умовам Договору № 378 від 15.06.2014 року. Виявлені недоліки повязані з недодержанням технології виробництва, а саме дефектами зборки кухонних меблів виготовлених на індивідуальне замовлення. Виявлені недоліки є істотними у відповідність до чинних нормативних документів, при певних відповідних умовах є такими, що усуваються, але в цілому не роблять неможливим використання кухонних меблів за їх призначенням (том 1 а.с.207-214). Згідно з ч.ч.1, 2 ст.673 ЦК України продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу, а у разі відсутності в договорі купівлі-продажу умов щодо якості товару продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, придатний для мети, з якою товар такого роду звичайно використовується. Відповідно до ч.1 ст.675 ЦК України товар, який продавець передає або зобов'язаний передати покупцеві, має відповідати вимогам щодо його якості в момент його передання покупцеві, якщо інший момент визначення відповідності товару цим вимогам не встановлено договором купівлі-продажу. Право споживача на належну якість продукції гарантовано також і ст.6 Закону України «Про захист прав споживачів». Належною якістю товару, роботи або послуги вважається така властивість продукції, яка відповідає вимогам, встановленим для цієї категорії продукції у нормативно-правових актах і нормативних документах, та умовам договору із споживачем (п.13 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів»). Відповідно до п.4 ч.1 ст.708 ЦК України, у разі виявлення покупцем протягом гарантійного або інших строків, встановлених обов'язковими для сторін правилами чи договором, недоліків, не застережених продавцем, або фальсифікації товару покупець має право за своїм вибором відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми. Аналогічне положення міститься у п.1 абз.2 ч.1 ст.8 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно з яким у разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку істотних недоліків, які виникли з вини виробника товару (продавця, виконавця), або фальсифікації товару, підтверджених за необхідності висновком експертизи, споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством і на підставі обов'язкових для сторін правил чи договору, має право за своїм вибором вимагати від продавця або виробника розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми. Згідно з п.12 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», істотний недолік - недолік, який робить неможливим чи недопустимим використання товару відповідно до його цільового призначення, виник з вини виробника (продавця, виконавця), після його усунення проявляється знову з незалежних від споживача причин і при цьому наділений хоча б однією з нижченаведених ознак: а) він взагалі не може бути усунутий; б) його усунення потребує понад чотирнадцять календарних днів; в) він робить товар суттєво іншим, ніж передбачено договором. Враховуючи зазначені нормативні приписи, виходячи із характеру недоліків виробленої на замовлення [PERSON] кухонних меблів, які є істотними, що підтверджено висновком експертизи, суд вважає вимоги позивача в частині розірвання договору №378 від 15 червня 2014 року і стягнення на його користь із фізичної особи підприємця [PERSON] сплачених за договором грошових коштів у сумі 34067,00 гривень обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Результати проведеного експертного дослідження №5605-15 від 20.05.2016 року повністю спростовують твердження відповідача та його представника про належну якість виготовлених фізичною особою підприємцем [PERSON] на замовлення [PERSON] кухонних меблів і відсутність в неї істотних недоліків. При вирішенні справи суд вважає, що покази, допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON] і [PERSON], жодним чином не спростовують висновки експертного дослідження №5605-15 від 20.05.2016 року щодо наявності істотних недоліків у виготовлених кухонних меблях. Разом з тим, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у стягненні з відповідача інфляційних витрат та трьох відсотків річних в контексті ч.2 ст.625 ЦК України. Так, згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процента річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач вважає, що право вимагати повернення грошей у неї виникло з 19 вересня 2014 року. Однак в ч.2 ст.625 ЦК України йдеться про зобовязання сплати суму боргу. А між [PERSON] і фізичною особою підприємцем [PERSON] було наявне зобовязання, в якому останній зобовязався виготовити кухонні меблі, а позивач прийняти їх та здійснити оплату замовлення. В наявному зобовязанні не йдеться про грошове зобовязання фізичної особи підприємця [PERSON] перед [PERSON] «Сума боргу» в контексті правовідносин між позивачем і відповідачем може виникнути лише після розірвання договору і постановлення з цього приводу рішення суду з описом наслідків такого розірвання у вигляді обовязку повернення фізичною особою підприємцем [PERSON] на користь [PERSON] сплачених останньою грошових коштів за договором. Отже на цей час у фізичної особи підприємця [PERSON] в спірних правовідносинах відсутнє прострочене грошове зобовязання перед [PERSON] і тому відсутні підстави для застосування до виниклих між сторонами правовідносин положень ст. 625 ЦК України При вирішенні вимоги щодо відшкодування матеріальної шкоди у вигляді витрат на проведення експертного дослідження, проведеного на замовлення [PERSON], суд виходить з такого. 19 вересня 2014 року між [PERSON] і ТОВ «Науково дослідний центр незалежних споживчих експертиз «УКРТЕСТ» був укладений Договір № 047 про надання експертних послуг, за яким була проведена оцінка якості кухонних меблів, виготовлених за індивідуальним замовленням згідно з Договором №378 від 15.06.2014 року ФОП [PERSON] (том 1 а.с.19-20). Зазначене дослідження проводилось за заявою позивача, за яке останньою, відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру від 19 вересня 2014 року, було сплачено 1200,00 гривень (том 1 а.с.35). Згідно зі ст.22 Цивільного кодексу України, особа, якій заподіяні збитки в результаті порушення його цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). На підставі цього, з урахуванням того, що проведене дослідження повністю збігається із предметом доказування по справі, а його результати не суперечать висновкам експертного дослідження №5605-15 від 20.05.2016 року, суд вважає надані позивачем докази на підтвердження понесених ним матеріальних збитків належними і допустимими, а понесені витрати у розмірі 1200,00 гривень на експертне дослідження, проведеного на замовлення [PERSON], підлягають стягненню на користь останньої із відповідача. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, суд виходить з такого. Позивач зазначала, що відповідач своїми діями завдав їй моральної шкоди. Завдана моральна шкода полягає у необхідності докладання додаткових зусиль для відстоювання своїх прав та законних інтересів, тривалому перебуванні у стресовому стані, тривалою неможливістю користуватися за призначенням своєю житловою площею, адже її кухня знаходиться у стані незавершеного ремонту, порушенні нормального життєвого укладу позивача через неможливість приймати близьких родичів на родинні свята у себе в квартирі. На відшкодування завданої шкоди позивач просить стягнути з відповідача грошову суму у розмірі 4000,00 гривень. Загальні положення про відшкодування моральної шкоди закріплені в ст.ст.23, 1167 ЦК України. Пленум Верховного Суду України в п.2 Постанови №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» надав роз'яснення, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на відшкодування моральної шкоди безпосередньо передбачене нормами Конституції України або випливає з її положень, або закріплене законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Згідно з вимогами п.5 ч.1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції) відповідно до закону. Відповідно до п.6 ст.1 Закону України «Про відповідальність за шкоду завдану внаслідок дефекту продукції», термін шкода в цьому Закону визначається в такому значенні, а саме-завдані внаслідок дефекту в продукції каліцтво, інше ушкодження здоровя або смерть особи, пошкодження або знищення будь-якого об'єкта права власності за винятком самої продукції,що має дефект. У ст.5 Закону України «Про відповідальність за шкоду завдану внаслідок дефекту продукції» зазначено, що продукція є такою, що має дефект, у разі, коли вона не відповідає рівню безпеки, на яку споживач або користувач має право розраховувати , виходячи з усіх обставин, зокрема пов'язаних з розробленням, виробництвом, обігом, транспортуванням, зберіганням, встановленням, технічним обслуговуванням, споживанням, використанням , знищенням( утилізацією, переробкою). Відповідно до ст.711 ЦК України шкода, завдана майну покупця, та шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю у зв'язку з придбанням товару, що має недоліки, відшкодовується відповідно до положень глави 82 цього Кодексу. Підстави відшкодування шкоди, завданої внаслідок недоліків товарів, робіт (послуг), передбачені параграфом 3 глави 82 ЦК України. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що у спорах про захист прав споживачів діюче цивільне законодавство передбачає відшкодування моральної шкоди у тих випадках, якщо така завдана майну споживача або шкода завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Відповідно до ст.6 Закону України «Про відповідальність за шкоду завдану внаслідок дефекту продукції» потерпілий повинен довести 1) наявність шкоди; 2) наявність дефекту в продукції; 3) наявність причинно-наслідкового звязку між дефектом в продукції та шкодою . Таким чином, за змістом вказаної норми Закону України для відшкодування моральної шкоди, спричиненої внаслідок дефекту продукції, позивач повинен довести наявність одночасно трьох умов, а саме : наявність шкоди, наявність дефекту в продукції та причинно-наслідкового звязку між дефектом в продукцією та спричиненню моральної шкоди. Проте, позивач в обґрунтування вимог про відшкодування моральної шкоди посилалась на те, що така шкода спричинена їй незаконними діями відповідача і полягає у душевних стражданнях, яких вона зазнала внаслідок порушення її прав як споживача. Доказів, які б свідчили про наявність спричиненої позивачу шкоди в розумінні п.6 ст.1 Закону України «Про відповідальність за шкоду завдану внаслідок дефекту продукції» [PERSON] і її представник суду не надали. Тому підстави для задоволення позову в цій частині відсутні. Вирішуючи питання щодо відшкодування понесених позивачем судових витрат, суд виходить з такого. Відповідно до ч.1 ст.88 Цивільного процесуального кодексу Українистороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. За змістом ст.ст.79, 84 Цивільного процесуального кодексу Українидо витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, в тому числі, витрати на правову допомогу адвоката або іншого фахівця в галузі права. Згідно зі ст.84 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» встановлено граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу під час розгляду судами цивільних справ. В ст.1 цього Закону, зазначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у судовому рішенні. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), акт виконаних робіт та розрахунок фактичних витрат робочого часу адвоката на вчинення тих чи інших дій та із зазначенням конкретно наданих послуг на зазначену суму при розгляді справи. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем заявлено вимогу про відшкодування понесених витрат на правовому допомогу у розмірі 4000,00 гривень. В обґрунтування понесених витрат на правову допомогу позивачем надано Договір про надання правової допомоги №0601/15/1-а від 06 січня 2015 року (том 1 а.с.50-51), копія Витягу з Єдиного реєстру адвокатів України (том 1 а.с.52), копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №461 від 02.02.2004 року (том 1 а.с.59), Акт наданих послуг № 1 від 06 жовтня 2015 року (том 1 а.с.163). На підтвердження оплати витрат на правову допомогу надано квитанцію до прибуткового касового ордеру №0601/15 від 06.10.2015 року (том 1 а.с.164). Згідно з Актом наданих послуг адвокатом були виконана робота як підготовка та подання позовної заяви, участь у судових засіданнях, підготовка та подача процесуальних документів. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до журналів судових засідань адвокат [PERSON] приймав участь у наступних судових засіданнях суду першої інстанції: 30.03.2015 року з 16.10 по 16.11 годину = 1 хвилину (том 1 а.с. 68), 27.05.2015 року з 09.28 по 10.02 годину = 34 хвилини (том 1 а.с.101-102), 12.08.2015 року з 10.25 по 10.32 годину = 7 хвилин (том 1 а.с.119), 03.09.2015 року з 14.18 по 15.33 годину = 1 годину 15 хвилин (том 1 а.с.136-137), 23.09.2015 року з 16.03 по 17.20 годину = 1 годину 17 хвилин (том 1 а.с.147-148), 07.10.2015 року з 14.32 по 15.51 годину = 1 годину 19 хвилин (том 1 а.с.171-172), 12.10.2015 року з 17.31 по 17.49 годину = 18 хвилин (том 1 а.с.180), 13.10.2015 року з 09.27 по 11.18 годину = 1 година 51 хвилин (том 1 а.с.187), 17.08.2016 року з 16.28 по 16.33 годину = 5 хвилин (том 1 а.с.240), 30.08.2016 року з 12.28 по 12.40 годину (час виходу суду до нарадчої кімнати) = 12 хвилин. Загалом адвокат [PERSON] приймав участь у розгляді справи у суді першої інстанції 6 годин 59 хвилин. Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» встановлено, що у 2015 році розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі з 01 січня 2015 року становить 1218 гривень, з 01 вересня 2015 року становить 1378 гривень, отже розмір компенсації витрат на правову допомогу не може перевищувати 487,20 гривень за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, з 01 січня 2015 року по 01 вересня 2015 року, та 551,20 гривень з 01 вересня 2015 року. Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» встановлено, що у 2016 році розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі з 01 січня 2016 року становить 1378 гривень, з 01 травня 2016 року становить 1450 гривень, отже розмір компенсації витрат на правову допомогу не може перевищувати 551,20 гривень за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, з 01 січня 2016 року по 01 травня 2016 року, та 580,00 гривень з 01 вересня 2016 року по 01 грудня 2016 року. З урахуванням цього, враховуючи положення Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах»витрати на правову допомогу у суді першої інстанції позивача складають: 487,20 гривень / 60 хвилин х 42 хвилини = 341,04 гривня за участь у судових засіданнях з 30 березня 2015 року по 01 вересня 2015 року, 551,20 гривня / 60 хвилин х 360 хвилин = 3307,20 гривень за участь у судових засіданнях з 01 вересня 2015 року по 01 травня 2016 року, 580,00 гривень / 60 хвилин х 17 хвилин = 164,33 гривні за участь у судових засіданнях з 01 травня 2016 року, а разом 3812,57 гривень. Таким чином, вимога позивача про відшкодування витрат на правову допомогу в частині участі її представника у судових засідання підлягають задоволенню в сумі 3812,57 гривень. Разом з тим, не підлягають задоволенню вимоги про відшкодування правових витрат в частині складання і подання до суду позовної заяви і інших процесуальних документів, адже позивачем не надано розрахунку витраченого часу його представником на надання даних послуг. І тому суд не в змозі перевірити правомірність їх висунення до відшкодування. Отже, вимога позивача щодо відшкодування витрат на правову допомогу підлягають частковому задоволенню, а саме в сумі 3812,57 гривень. По справі була проведена судово-товарознавча експертиза № 5605-15 від 20.05.2016 року. Експертиза була проведена за клопотанням позивача. За її проведення позивачем було сплачено 2227,20 гривень (том 1 а.с.195). Враховуючи вимоги ст.ст. 86, 88 ЦПК України сплачені кошти за проведення експертизи підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Так як задоволена основна вимога позивача щодо розірвання договору та повернення сплачених за договором грошових коштів у відповідності до ч.3 ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню у дохід держави судовий збір, від сплати якого позивач звільнена, у розмірі 340,67 гривень.

Outcome: partial