Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-24 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом, в якому просить суд: надати дозвіл на тимчасові виїзди за кордон його сина - [PERSON], [INFO], уродженця міста Києва, в її супроводі без згоди його батька [PERSON] строком на три роки один місяць і 23 дні починаючи з 01 липня 2018 року і до [INFO], тобто до часу, коли дитині виповниться 16 років та оформлення необхідних документів для виїзду за кордон; стягнути з відповідача на її користь сплачений судовий збір в розмірі 705 гривень і витрати на правову допомогу в розмірі 350 гривень. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 19 березня 2005 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] Від цього шлюбу у них народився син - [PERSON], [INFO]. Заочним рішенням Житомирського райсуду від 05 жовтня 2016 року шлюб між нею і відповідачем було розірвано. А проживають вони з ним окремо вже кілька років. Син був залишений на її вихованні. 04 лютого 2017 року вона зареєструвала шлюб з громадянином України [PERSON] і перейшла на його прізвище. Вона вже тривалий час не спілкується з батьком дитини, не має з ним жодних справ і контактів. Вона має намір на деякий час поїхати разом з сином за кордон для його лікування та відпочинку на морі. З медичної довідки вбачається, що дитина має, зокрема, хронічний тонзиліт, а тому потребує періодичного лікування в курортній місцевості. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 27 березня 2018 року у вказаній справі було відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 01 червня 2018 року у справі було закінчено підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з'явилися, подала до суду заяву, в якій просила справу розглядати у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, з підстав викладених у позові, у разі неявки відповідача не заперечує проти ухвалення заочного рішення, просить суд позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, суд про причини неявки не повідомив, відзив на позовну заяву не подав. Уповноважений представник третьої особи в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, в якій не заперечував про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька. Відповідно до ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність позивача, відповідача та представника третьої особи, та за згодою позивача ухвалити заочне рішення. Згідно ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 19 березня 2005 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина - [PERSON], [INFO] (а.с. 10). Заочним рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 05 жовтня 2016 року, шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, малолітню дитину сторін - [PERSON], [INFO], - залишено на вихованні матері (а.с.7). В подальшому, 04 лютого 2017 року позивач зареєструвала шлюб з [PERSON], змінивши прізвище на - [PERSON] (а.с.9). За відомостями довідки № 597 від 06 червня 2014 року, виданої ЖЕК № 409, малолітній [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.14). Згідно довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку/осіб № 146 від 16 лютого 2018 року, [PERSON] зареєстрована та проживає на території Садківської сільської ради за адресою: [ADDRESS], разом з нею за даною адресою проживають: мати [PERSON] та син [PERSON] (а.с.13). Відповідно до довідки від 16 лютого 2018 року, виданої Садківською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів, [PERSON] навчається в 7 класі Садківської ЗОШ І-ІІІ ст. Житомирського району Житомирської області (а.с.15). Відповідно до довідки від 22 лютого 2018 року, виданої поліклінічним відділенням КУ ЦРЛ, [PERSON] має хронічний компенсований тонзиліт та потребує санаторно-курортного лікування (а.с.16). Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29 червня 2017 року, було надано дозвіл на оформлення документів для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітнього [PERSON], [INFO] за межі України без згоди [PERSON]; надано дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України [PERSON], [INFO] без згоди на супроводу батька [PERSON] в супроводі матері [PERSON] строком на один рік, тобто до 30 червня 2018 року (а.с.22). Статтею 33 Конституції України закріплено право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, і розірвання шлюбу між ними не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини. За правилами ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до п. п. 4, 5 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на постійний консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері); виданої органом державної виконавчої служби довідки про наявність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців; свідоцтва про народження дитини, виданого компетентним органом іноземної держави, що не містить відомостей про батька дитини, легалізованого або засвідченого апостилем, а також без будь-якого додаткового засвідчення у випадках, передбачених міжнародним договором України. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Таким чином, тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Надання такого дозволу на постійне проживання малолітньої дитини без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. Стаття 11 Конвенції про права дитини покладає на держави зобов'язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і поверненням дітей із-за кордону. Її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання. Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто зміна країни проживання дитини вимагає узгодження із іншим із батьків, адже такий переїзд , як правило спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладені обставини, оцінюючи надані суду докази, враховуючи відсутність будь-яких заперечень щодо заявлених позовних вимог з боку відповідача, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] до [PERSON], третя особа: Орган опіки і піклування Садківської сільської ради Житомирського району Житомирської області про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька. Відповідно до ч. 1 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Статтею 137 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Як вбачається з матеріалів справи, 14 лютого 2018 року між Лисицьким В.В. та позивачем було укладено договір про надання правової допомоги, за умовами якого адвокат Лисицький В.В. зобов'язався надати правову допомогу у виді підготовки до суду позову [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька (а.с.19). Згідно додатку № 1 до договору про надання правової допомоги від 14 лютого 2018 року, гонорар адвоката Лисицького В.В. становить 350,00 гривень (а.с.20). В той же час, матеріали справи не містять доказів, які в свою чергу свідчили про те, що позивачем було сплачено на користь адвоката суми гонорару, у зв'язку з чим позовні вимоги про відшкодування позивачу витрат на правову допомогу задоволенню не підлягають. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, враховуючи ставки судового збору, визначених Законом України «Про судовий збір», з відповідача на користь держави підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 704 гривень 80 копійок. Враховуючи наведене та

Outcome: partial