Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» та просить стягнути пеню у розмірі 3 % річних за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 29 травня 2017 року по 29 травня 2018 року, мотивуючи вимоги тим, що між нею та відповідачем 10 квітня 2013 року було укладено депозитний договір № SAMDN25000734477954, за яким позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 11 330 дол. США із відсотковою ставкою 9,75 % річних, строком на 365 днів, тобто до 10 квітня 2014 року. Ухвалою судді від 06 серпня 2018 року розгляд справи призначено здійснювати у порядку підготовчого провадження, сторонам роз`яснено підстави, час та черговість подання заяв по суті справи. 11 вересня 2018 року від представника відповідача надійшов відзив, а 12 вересня 2018 року від представника позивача відповідь на відзив та 01 лютого 2019 року доповнення до відповіді на відзив. Ухвалою суду від 08 лютого 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. 15 липня 2019 року від представника позивача, а 17 липня 2019 року від представника відповідача надійшли додаткові письмові пояснення. Вислухавши представника позивача, який в судовому засіданні вимоги позову підтримав та просив їх задовольнити, а також представника відповідача, який проти задоволення позову заперечувала, з підстав наведених у відзиві, в порядку загального позовного провадження дослідивши матеріали,наявні у справі, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 10 квітня 2013 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено депозитний договір № SAMDN25000734477954, за яким позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 11 330 дол. США із відсотковою ставкою 9,75 % річних, строком на 365 днів, тобто до 10 квітня 2014 року. Навесні 2014 року, у зв`язку із припиненням функціонування банківських відділень Відповідача на території АР Крим, рахунки Позивача були безпідставно заблоковані Відповідачем. З метою отримання належних позивачу коштів та нарахованих по ним відсотків, за договором № SAMDN25000734477954, 10 квітня 2014 року після закінчення строку дії договору, останній неодноразово звертався у відділення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» із відповідними вимогами. 10 вересня 2014 року позивач письмово звернувся до відповідача із заявою, у якій позивач, посилаючись на п. 9 Договору № SAMD25000734477954 від 10 квітня 2013 року, відповідно до якого клієнт має право на дострокове розірвання договору та ч. 2 ст. 1060 ЦК України, відповідно до якого банк зобов`язаний видати вклад на першу вимогу вкладника, повідомив про свій намір отримати свій депозитний вклад в повному обсязі, попередньо погодивши день, місце та час отримання вкладу. Дана заява була отримана відповідачем 15 вересня 2014 року, але не була задоволена. Неможливість отримання Позивачем належних йому коштів змусили позивача звернутися із позовом до суду. Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 03 червня 2015 року залишеним без змін ухвалою апеляційного суду міста Києва від 08 вересня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року у справі № 758/13958/14-ц частково задоволено позов [PERSON] та стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на її користь кошти за договором банківського вкладу від 10 квітня 2013 року № SAMDN25000734477954 у розмірі 14 261, 32 дол. США. 18 березня 2016 року постановою державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження № 50470222. Банк відмовився у добровільному порядку виконати рішення суду, що набрало законної сили та неодноразово звертався до суду та в судовому порядку із забороною органам ДВС здійснювати будь-які дії спрямовані на стягнення коштів за судовими рішеннями боржником в яких був банк. Таким чином робота Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, у напрямку стягнення коштів присуджених [PERSON] , була фактично паралізована (справи: № 201/5111/15ц, розглядалася Жовтневим районним судом міста Дніпропетровська; № 202/1828/16-ц, розглядалася Індустріальним районним судом міста Дніпропетровська; справа № 202/324/16-ц, розглядалася Індустріальним районним судом міста Дніпропетровська). Рішення Подільського районного суду міста Києва від 03 червня 2015 року було виконане відповідачем лише 08 лютого 2018 року. За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (ч. 1 ст. 1058 ЦК України), а зобов`язання мають виконуватися належним чином. З указаного вбачається, що вкладник за договором банківського вкладу (депозиту) є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем і несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені в розмірі трьох процентів вартості послуги за кожен день прострочення. Положеннями ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Чинним законодавством не передбачено припинення зобов`язання на підставі рішення суду. Тому, у разі відсутності інших підстав для припинення зобов`язань, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, що передбачає ст. 599 ЦК України. Згідно з ч. 3 ст. 1060 ЦК України за договором банківського вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом зі спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. За положеннями ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. У відповідності до ч. 1 ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. З цього слідує, що послугою банку, після закінчення дії депозитного договору або отримання банком вимоги вкладника видати вклад є видача грошової суми, яка складається з суми вкладу та суми відсотків нарахованих за користування вкладом. Оскільки в основному нормативно-правовому акті, який регулює засади функціонування банківської системи в Україні (Закон України «Про банки і банківську діяльність») не наводиться жодного визначення поняттю «банківська послуга», для його визначення необхідно застосувати доктринальний підхід. У зв`язку із цим, проаналізувавши низку публікацій у науковій літературі, присвячену вивченню теоретико-методологічних та економічних аспектів визначення сутності та складових поняття «банківська послуга», засвідчило відсутність єдиної наукової думки, щодо розуміння сутності та складових цього поняття. Але більшість наукових висновків зводяться до того, що банківська послуга - це взаємопов`язана сукупність банківських операцій, які реалізуються банком клієнту на договірній основі і спрямовані на задоволенні потреб клієнта у банківському обслуговуванні (у кредиті, розрахунково-касовому обслуговуванні, гарантіях, купівлі, продажу і зберіганні цінних паперів, іноземної валюти тощо). Гарантіями, у ситуації із переданням банку коштів у вигляді депозиту є: зберігання суми депозиту; примноження переданих у якості депозиту коштів, у вигляді отримання від банку відсотків за користування ним вкладом та швидке (протягом 2-х банківських днів) отримання у вільне розпорядження суми коштів (депозиту) та нарахованих відсотків. Тобто послугою банку, після закінчення дії депозитного договору або отримання банком вимоги вкладника видати вклад є видача грошової суми, яка складається з суми вкладу та суми відсотків нарахованих за користування вкладом. Процес виробництва банківських послуг на практиці здійснюється у формі відповідних операцій - депозитних, кредитних, інвестиційних тощо. Завершення операції й означає надання відповідної послуги клієнтам. Враховуючи основні ознаки банківського проценту, пропонується його наступне визначення: Банківській процент - це визначена банківським правочином або законом нарахована сума платежу, яка є предметом акцесорного (додаткового) зобов`язання, що визначається в сотій частині до суми основного грошового зобов`язання за яким з настанням певного строку передбачено здійснення платежу. Таким чином стає очевидним, що послуга: «нарахування відсотків на депозит» та її виплата вкладнику є лише складовою більш широкого поняття послуги, яка включає в себе, як виплату відсотків так й виплату суми депозиту, яка повинна бути здійснена/надана банком у вигляді своєчасного платежу вкладнику. Потребою клієнта банка, який передав банку кошти у вигляді депозиту є: зберігання у банку певної суми коштів (вкладу) протягом обумовленого у договорі строку, отримання відсотків та отримання кінцевого результату у вигляді отримання переданої суми коштів та суми нарахованих відсотків. Досліджуючи підходи науковців до визначення змісту терміну «банківська послуга», ще раз слід констатувати, що «банківська послуга» - це сукупність практичних дій операційної діяльності банка, спрямованих на задоволення кінцевих потреб споживачів банківської послуги. Пунктом 17 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага. Таким благом є видача/повернення банком вкладнику його коштів (депозиту) переданих банку раніше на зберігання та примноження. Верховний Суд України у своїх постановах від 11 травня 2016 року у справі № 6-37цс16; від 01 червня 2016 року у справі № 6-2558цс15; від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1699цс16; від 13 березня 2017 року у справі № 6-2128цс16; від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1881цс16, прийшов до висновку, що нарахування пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» з дня витребування вкладу до дня ухвалення судового рішення, повинно нараховуватися не на ненараховані або невиплачені відсотки, а на сам вклад. Слід звернути увагу на те, що правова позиція Верховного Суду України, викладена у зазначених вище Постановах підтримана та залишена без змін у постановах Верховного Суду, зокрема у Постанові ВС від 12 лютого 2018 року у справі № 753/2454/16-ц; у Постанові ВС від 14 лютого 2018 року у справі № 761/24140/15-ц; у Постанові ВС від 04 квітня 2018 року у справі № 367/7401/14-ц; у Постанові ВС від 28 березня 2018 року у справі № 754/931/15-ц; у Постанові ВС від 18 квітня 2018 року у справі № 201/17457/15-ц; у Постанові ВС від 15 травня 2018 року у справі № 761/31569/16-ц; у Постанові ВС від 18 липня 2018 року у справі № 201/12075/14-ц; у Постанові ВС від 19 вересня 2018 року у справі № 761/46145/16-ц; у Постанові ВС від 01 жовтня 2018 року у справі № 761/42169/16-ц; у Постанові ВС від 05 грудня 2018 року у справі № 369/8423/16-ц; у Постанові ВС від 06 грудня 2018 року у справі № 235/6674/16-ц. Поряд із цим, Верховний Суд у Постанові ВС від 18 липня 2018 року у справі № 201/12075/14-ц не лише послався на правовий висновок викладений у Постанові Верхового Суду України від 11 травня 2016 року, у справі № 6-37цс16, а й окремо зазначив, що: «Підстав відступити від цього правового висновку Верховний Суд не встановив.». Згідно із ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання. Відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі. Дана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19) та постанові Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 757/32522/17-ц (провадження № 61-461св19). Верховний Суд у постанові від 19 червня 2019 року зазначив, що цілком законним є стягнення з Банку на користь позивача пені у розмірі трьох процентів від суми утримуваних Банком коштів, оскільки відмова Банку виконати рішення суду та своєчасно видати вкладнику належні йому кошти свідчить про невиконання Банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності передбаченої Законом України «Про захист прав споживачів» у вигляді сплати пені у розмірі трьох процентів від суми утримуваних Банком коштів за кожен день прострочення до дня фактичної видачі. Також у даній постанові Верховний Суд прийшов до висновку, що висновок апеляційного суду про те, що вартість послуги за договором банківського вкладу - це лише розмір процентів, які банк має сплатити за користування коштами вкладника, не відповідає вимогам наведених вище норм законодавства, а також пункту 17 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», яким визначено, що послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага. Таким благом є видача (повернення) вкладнику його коштів. Тому посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 759/13827/15-ц, провадження №61-5543св18 не можуть бути прийняті судом. Суд виходить із переконання, що у разі задоволення позову, у запропонованому відповідачем обсязі та з використанням запропонованої методології, буде зведена на ні стимулююча функція пені, для добросовісного виконання банком зобов`язань перед його клієнтами в подальшому, тому що неправомірна поведінка боржника не повинна залишатися безкарною, бо ніхто не має права отримувати будь-які переваги з своєї незаконної поведінки. Порушення вимог закону не може бути для боржника вигіднішим ніж його виконання. Обставини щодо того, що рішення Подільського районного суду м. Києва від 03 червня 2015 року у справі № 758/13958/14-ц було фактично виконано 08 лютого 2018 року відповідачем не заперечуються, а тому суд приходить до висновку, що розрахунок пені за прострочення виконання грошового зобов`язання має обчислюватися з 29 травня 2017 року по 29 травня 2018 року. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилається позивач знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, і не спростовані стороною відповідача, а тому позов слід задовольнити. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved