Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Дергачівського районного суду Харківської області з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] третя особа: Служба у справах дітей Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач [PERSON] посилається на те, що їй належить житловий будинок № 17, загальною площею 93,2 кв.м., розташований по [ADDRESS], на праві приватної власності, відповідно до свідоцтва на право власності на спадщину за заповітом, зареєстровано в реєстрі за №1750 від 30.11.2018. Відповідачі по справі зареєстровані за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою №02-22/3319 від 19.12.2018, виданою Русько-Лозівською сільською радою. Однак, жоден з відповідачів не проживає в житловому будинку [ADDRESS] з 2015 року без поважних причин. Актом депутата Русько-Лозівської сільської ради від 19 грудня 2018 року підтверджується факт, що за вищезазначеною адресою проживає лише її мати - [PERSON]. Відповідачі по справі добровільно визначили собі інше місце проживання і спірним жилим приміщенням не користуються понад шість місяців без поважних причин. Участі в обслуговуванні будинку та сплаті всіх комунальних платежів відповідачі не приймають, їх особистих речей в будинку не має, кореспонденція на їх ім'я по вказаній адресі не надходять, права власності на будинок не мають, однак залишаються бути зареєстрованими в [ADDRESS]. Відповідачі створюють їй та її матері перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження майном. Оскільки, за вищевказаною адресою відповідачі не проживають, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються за них, чим об'єктивно порушуються її права та права її матері, яка зареєстрована за вказаною адресою та сплачує комунальні послуги, тому вона змушена звернутися за захистом своїх прав до суду. 26 лютого 2019 року було відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 26 березня 2019 року на 09 годин 30 хвилин. 26 березня 2019 року підготовче судове засідання закрито та справу призначено у судове засідання на 23 квітня 2019 року на 12 годин 00 хвилин. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, надала суду заяву в якій свої позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить позов задовольнити по справі ухвалити заочне рішення та справу розглядати по суті без її участі. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, причини неявки суду не повідомили, хоча були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи , з заявами про відкладення розгляду справи в суд не зверталися, тому суд вважає за можливе розглядати справу по суті за їх відсутністю. Третя особа представник служби у справах дітей Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області в судове засідання - не з'явився, надав суду заяву, в якій просить ухвалити рішення на розсуд суду та розглядати справу по суті за його відсутності. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Так як, відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, не з'явилися в судове засідання та не подали відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, то відповідно до ч.1 ст.281 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази в сукупності, суд приходить до наступного. На підставі ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених сторонами обставин. Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази мають бути належними (ст. 77 ЦПК України) та допустимими (ст. 78 ЦПК України). Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак, згідно ст.82 ЦПК України, підставою для звільнення від доказування є обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набуло законної сили, які не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається з матеріалів справи, позивачу [PERSON] належить житловий будинок № 17, загальною площею 93,2 кв.м., розташований по [ADDRESS], на праві приватної власності, відповідно до свідоцтва на право власності на спадщину за заповітом, зареєстровано в реєстрі за №1750 від 30.11.2018. Відповідачі по справі зареєстровані за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою №02-22/3319 від 19.12.2018 року, виданою Русько-Лозівською сільською радою. Однак, жоден з відповідачів не проживає в житловому будинку [ADDRESS] з 2015 року без поважних причин. Актом депутата Русько-Лозівської сільської ради від 19 грудня 2018 року підтверджується факт, що за вищезазначеною адресою проживає лише мати позивача - [PERSON], відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] за даною адресою не проживають. Оскільки, протягом більш ніж шести місяців відповідачі в будинку не мешкають, згідно з ч.2 ст.405 ЦК України, ст.72 ЖК України вони втратили право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Відповідачі в належному позивачу будинку не проживають, участі в його обслуговуванні та сплаті всіх комунальних платежів не приймають, їхніх особистих речей в будинку не має, кореспонденція та листи на їх ім'я по вказаній адресі не надходять, права власності на будинок вони не мають, однак залишаються бути зареєстрованими в належному позивачу будинку. Відповідно до положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] що підтверджується свідоцтвом про право власності на спадщину за заповітом, зареєстровано в реєстрі за №1750 від 30 листопада 2018 року. Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідност.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Судом встановлено, що відповідачі не проживають в будинку позивача більше шести місяців, витрат по утриманню житла та сплати комунальних послуг не несуть, ніякої домовленості щодо подальшого користування житлом сторони не укладали, тому право власності позивача підлягає захисту судом у спосіб, що передбачений ст. 391 ЦК України, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Як вбачається з довідки Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 22 квітня 2019 року за № 02-22/771, на даний час в належному позивачу будинку за адресою: [ADDRESS]зареєстровані лише [PERSON],1939 року народження, [PERSON], 1964 року народження та [PERSON], 1967 року народження, інші відповідачі [PERSON] та [PERSON] в будинку не зареєстровані. Статтею 107 ЖК України передбачено, що у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. При таких обставинах, з урахуванням наданих позивачем доказів, суд вважає позов [PERSON] таким, що підлягає задоволенню частково, враховуючи те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] на даний час у вищевказаному будинку за адресою: [ADDRESS] не зареєстровані. На підставі ст.ст. 16, 319, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України,

Outcome: partial