Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області з позовом Відділу охорони здоров»я виконавчих органів Дрогобицької міської ради про стягнення заборгованості по витратах на службове відрядження. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 7 лютого по 14 червня 2012 року вона, лікар - лаборант Дрогобицької міської лікарні №5 перебувала у службовому відрядженні у м.Харкові згідно з наказу від 17 січня 2012р. №7 відділу охорони здоров'я виконавчих органів Дрогобицької міської ради. Після повернення з відрядження нею було подано до бухгалтерії звіт про використання коштів, а також фінансові документи, що підтверджують витрачені нею кошти під час відрядження: витрати на проїзд - 395,29 грн., білети 2 шт.; витрати на проживання - 1326,20 грн. квитанції. Всього сума витрат на відрядження складає 2800 грн. Незважаючи на його неодноразові звернення до відділу охорони здоров'я виконавчих органів Дрогобицької міської ради, гроші за відрядження їй не виплачено, пояснюючи при цьому відсутністю кошторисних призначень. Довідку про розмір заборгованості по виплатам на відрядження їй не видано. Вважає, що такі дії відповідача є незаконними та такими, що порушують її трудові права. Відповідно до статті 121 Кодексу законів про працю України працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв'язку з службовими відрядженнями. Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлзваних законодавством. Працівникам, які направлені у службове відрядження, оплата праці за виконану роботу здійснюється відповідно до умов, визначених трудовим або колективним договором, і розмір такої оплати праці не може бути нижчим середнього заробітку. Інструкція про службові відрядження в межах України та за кордон, затверджена наказом Мінфіну від 13.03.1998 №59 (в редакції наказу від 17.03.2011 №362) визначає службове відрядження як поїздку працівника за розпорядженням керівника органу державної влади, підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв'язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства). У відповідності до підпункту 140.1.7 пункту 140.1 статті 140 Податкового кодексу України постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 №98 затверджено суми та склад витрат на відрядження осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів. Відповідно до пункту 7 цієї постанови за наявності підтвердних документів відшкодовуються, зокрема: 1) витрати: на проїзд до місця відрядження і назад, а також за місцем відрядження; на оплату вартості проживання у готелях: на побутові послуги, що включені до рахунків на оплату вартості проживання у місцях проживання (прання, чищення, лагодження та прасування одягу, взуття чл білизни); на бронювання місць у готелях у розмірах не більш як 50 відсотків вартості місця за добу; на користування постільними речами в поїздах. Сума витрат на відрядження, не підтверджених документально, на харчування та фінансування інших власних потреб фізичної особи (добові витрати) в разі відрядження у межах України визначається згідно з наказом про відрядження, а відповідними первинними документами виходячи з розрахунку 30 грн. на добу. До цього часу відповідачем ї й не компенсовано витрати на відрядження в сумі 2800 грн., а відтак виникла потреба звернутися до суду. Позивач [PERSON] в судове засідання не з»явилася, а тому суд розглянув справу у її відсутності на підставі поданих матеріалів справи. Представник відповідача Відділу охорони здоров»я виконавчих органів Дрогобицької міської ради М.Кулиняк в судове засідання не з»явився, надіславши на адресу суду письмове заперечення на позовну заяву, в якому просять відмовити у задоволенні позову через пропущення терміну позовної давності та слухати справу у відсутності їхнього представника, а тому суд розглянув справу у відсутності відповідача на підставі наявних доказів по справі. Що відповідно до ст.197 ЦПК судовий розгляд проведено без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, суд вбачає підстави для задоволення позову. В судовому засіданні не оспорюється той факт, що позивач [PERSON], працюючи лікарем-лаборантом Дрогобицької міської лікарні №5, перебувала у службовому відрядженні у м.Харькові згідно наказі від 17.01.2012р. за №7, останньою було подано до бухгалтерії звіт про використання коштів, а також фінансові документи, що підтверджують втрачені нею кошти, а саме витрати на проїзд, білети, витрати на проживання,посвідчення про відрядження, тощо. Відповідно до статті 121 Кодексу законів про працю України працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв'язку з службовими відрядженнями. Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлзваних законодавством. Крім того, слід врахувати, що норми і гарантії оплати праці, визначені законодавством для працівників підприємств, установ, організацій усіх форм власності, є мінімальними державними гарантіями і тому при договірному регулюванні вони не можуть бути погіршені. Йдеться як про мінімальний розмір заробітної плати, так і про норми оплати праці: за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилась браком не з вини працівника; працівників молодше 18 років при скороченій тривалості їхньої щоденної роботи тощо; а також про гарантії для працівників на оплату: щорічних відпусток; за час виконання державних обов'язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; при переведенні за станом здоров'я на легшу нижчеоплачувану роботу або тимчасово на іншу роботу у зв'язку з виробничою необхідністю; для переведених на легшу роботу вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо; гарантії та компенсації в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи в польових умовах тощо. А відтак, відповідачем вчинено бездіяльність щодо невиплати позивачеві заборгованості за службові відрядження в розмірі 2800грн., а тому така заборгованість підлягає стягненню, крім того, слід зазначити, що відсутність бюджетного фінансування не може слугувати підставою для відмови у виплаті коштів, оскільки спірні правовідносини підтверджуються відповідними доказами. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позов підставний та підлягає до задоволенню. На підставі викладеного та у відповідності до ст. 121, 221, 233 КЗпП України, п.п.140.1.7 п.140.1 ст.140 Податкового кодексу України, постанови Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 №98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів», Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13.03.1998 №59,

Outcome: approved