Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом у якому просить визнати недійсним договір дарування 2\\3 частин квартири [ADDRESS] від 26 серпня 2015 року укладений між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований у реєстрі за № 987 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меженською К.С. В обґрунтування позову вказує, що Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 03.08.2015 року було вжито заходи забезпечення позову за її заявою та накладено арешт на 1\\3 частину квартири [ADDRESS] по справі за її позовом до [PERSON] про стягнення коштів. Але 26.08.2015 року, всупереч ухвали суду про накладання арешту, відповідач [PERSON] подарувала частину квартири на яку був накладений арешт своєму сину [PERSON] В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримують, просять позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на те, що відповідач [PERSON] знала про заявлений до неї позивачкою майновий позов що до стягнення грошових коштів, відповідач [PERSON] знала про накладений судом арешт на її частку у квартирі, оскільки безпосередньо була присутня в судовому засіданні при розгляді справи та винесенні ухвали про забезпечення позову, але з метою ухилитись від виконання майнового зобов'язання зробила відчуження свого майна(квартири) на користь сина, приховав від нотаріуса те, що на частину квартири що була предметом угоди накладений арешт. На обґрунтування своєї позиції про задоволення позову посилаються також на правові позиції Верховного суду України з цього питання висловлені у Постанові від 25.05.2016 року(а.с.88-95). Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заявлений до нього позов не визнав, пояснив, що отримав 2\\3 частини квартири [ADDRESS] від 26 серпня 2015 року за договором дарування укладеним між ним та [PERSON], який зареєстрований у реєстрі за № 987 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меженською К.С. Зі своєї сторони він виконав всі умови договору, отримав майно від матері [PERSON] безкоштовно та вважає, що немає ніяких підстав визнавати цей договір дарування недійсним. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав, пояснивши в судовому засіданні що вважає, що договором дарування не зачіпаються ніякі права позивача, оскільки остання не надала доказів тому, що вона мала майновий інтерес до об'єкту дарування. Також позивачкою не надано доказів винесення державним виконавцем на час укладення відповідного договору постанови державного виконавця про арешт майна. Третя особа по справі приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Меженська К.С., залучена судом до участі у справі (а.с.55), при розгляді справи пояснила в судовому засіданні, що 26 серпня 2015 року нею був посвідчений договір дарування 2\\3 частин квартири [ADDRESS] укладений між [PERSON] та [PERSON], та зареєстрований у реєстрі за № 987. При посвідченні договору вона перевіряла наявну інформацію у реєстрі щодо заборони відчуження. Про те, що відносно її частки квартири Ухвалою Голосіївського районного суду м. Київа від 03.08.2015 року було вжито заходи забезпечення позову та накладено арешт на 1\\3 частину її квартири [PERSON] їй не повідомила. При вирішенні позову полагається на розсуд суду та просить врахувати її письмові пояснення на а.с.96-97. Вислухавши позивача, представника позивача, відповідача [PERSON], представника відповідача [PERSON], нотаріуса Меженську К.С. що була залучена до участі у справі як третя особа, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що в червні 2015 року [PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів у розмірі 1247925 грн. збитків та 50000 грн. у відшкодування моральної шкоди. За її позовом в суді наявна справа № 752/1056/15-ц. Оскільки у [PERSON] були наявні підстави вважати що відповідач буде ухилятись від можливого судового рішення по цій справі вона просила суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладання арешту на 1\\3 частину квартири відповідачки [PERSON] Ухвалою Голосіївського районного суду м. Київа від 03.08.2015 року, при розгляді справи в судовому засіданні, було вжито заходи забезпечення позову за її заявою та накладено арешт на 1\\3 частину квартири [ADDRESS] по справі за її позовом до [PERSON] про стягнення коштів.(а.с.6). Відповідачу [PERSON] було відомо про накладання арешту. Знаючи про накладений судом арешт на 1\\3 частку у квартирі, оскільки безпосередньо була присутня в судовому засіданні при розгляді справи та винесенні ухвали про забезпечення позову, з метою ухилитись від виконання майнового зобов'язання відповідач [PERSON] зробила відчуження свого належних їй 2\\3 частин квартири [ADDRESS] на користь сина [PERSON], приховав від нотаріуса те, що на 1\\3 частину квартири що була предметом укладаємої угоди (договору дарування)накладений арешт. Відповідно до договору дарування 2\\3 частка квартири від 26.08.2015 року [PERSON].(дарувальник) та [PERSON](обдарований) уклали договір за яким дарувальник передав, а обдарований прийняв у дар 2\\3 частини квартири [ADDRESS] що належали дарувальнику [PERSON] на праві приватної власності. Як вбачається з п.5 цього договору дарування від 26.08.2015 року (а.с.98) дарувальник стверджував що квартира, яка була предметом договору під забороною не перебуває, судового спору що до неї немає. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Оскільки Ухвалою Голосіївського районного суду м. Київа від 03.08.2015 року було накладено арешт на 1\\3 частину квартири [ADDRESS], то [PERSON] не могла 26.08.2015 року дарувати належні їй на праві власності 2/3 частини квартири, а могла дарувати лише 1/3 частину квартири, оскільки арешт накладений судом стосувався лише 1/3 частини квартири з належного їй нерухомого майна. У статті 203 ЦК України встановлені загальні вимоги до правочинів, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Статтею 203 ЦК України врегульовано, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до пункту 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які втановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цього Кодексу. За приписом ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема відповіднло до ст.16 ЦК України, може бути визнання правочину недійсним. Згідно положень ч.3 ст.215 ЦПК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Суд вважає, що [PERSON] може ставити питання про визнання правочину - договору дарування 2\\3 частин квартири [ADDRESS] від 26 серпня 2015 року укладений між [PERSON] та [PERSON] недійсним( опорювати цей правочин), оскільки ним зачіпаються її права та інтереси. Правами та інтересами позивача [PERSON] які зачіпає цей правочин є гарантування виконання судового рішення (справа № 752/1-756/15-ц) за позовом [PERSON] про стягнення грошових коштів за рахунок майна [PERSON], тобто за рахунок 1/3 частини квартири що була об'єктом договору дарування. Відповідно до ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими для виконання на всій території України. Ухвала про вжиття заходів забезпечення позову та накладання арешту є формою судового рішення. За наявністю Ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 03.08.2015 року, якою було вжито заходи забезпечення позову та накладено арешт на 1\\3 частину квартири [ADDRESS], відповідач [PERSON] повинна була повідомити нотаріуса про накладений арешт, але не зробила цього у порушення п. 5 Договору дарування(а.с.98) та не мала права порушуючи ухвалу суду відчужувати шляхом дарування всі належні їй 2\\3 частини квартири, а лише 1\\3 частину квартири. Нотаріус, який посвідчував договір дарування підтвердив у судовому засідання, що власник майна - дарувальник [PERSON] не повідомила їй про наявність ухвали про забезпечення позову та арешт частини квартири. Відповідно до ч.1 статті 203 ЦК України, якою врегульовано, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, суд вважає, що договір дарування від 26.08. 2015 року укладений між [PERSON] та [PERSON] суперечить акту цивільного законодавства яким є винесений судом локальний нормативно-правовий акт - Ухвала Голосіївського районного суду м. Києва від 03.08.2015 року якою вжиті заходи накладено арешт на 1\\3 частину квартири [ADDRESS]. Ця ухвала суду(а.с.6) набрала чинності негайно після її ухвалення тобто 03.08.2015 року і підлягає негайному виконанню. Чинність цієї ухвали та строк набрання нею законної сили не пов'язана із часом внесення її до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. З моменту винесення судом цієї Ухвали, тобто з 03.08.2015 року об'єкт майна, у вигляді 1/3 частині квартири [ADDRESS], набув правовий режим обмеження у цивільному обороті. Такої ж правової позиції дотримується і Верховний Суд України у Постанові від 25.05.2016 року по справі № 6-605цс16(а.с.88-95), аналогічні висновки робив і Вищій спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в Ухвалах від 17.07.2013 року по справі № 6-21250св13, від 18.12.2013 року по справі № 35523св13. Оскільки арешт був накладений на 1/3 частини квартири, а об'єктом договору дарування були 2\\3 частин квартири [ADDRESS], то позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, оскільки щодо іншої частини майна що було об'єктом договору дарування заборон на розпорядження цим майном не існувало і відповідач [PERSON] безперешкодно могла розпорядитись іншою частиною свого майна яка не була під арештом. Відповідно до ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Позивач [PERSON] просить стягнути з відповідачів понесені нею витрати на правову допомогу в розмірі 5000 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково. Судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру заявлених позовних вимог, а відповідачеві-пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Витрати понесені позивачкою підтверджуються квитанцією про сплату судового збору (а.с.2) та по оплаті правової допомоги(а.с.87). На підставі викладеного,

Outcome: partial