Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання права власності на спадщину за заповітом, посилаючись на те, що станом на 15.04.1991 рік домогосподарство, в якому проживала та була зареєстрована [PERSON] відносилось до категорії колгоспних дворів. Вищевказане будинковолодіння знаходиться по [ADDRESS] та розташоване на земельній ділянці площею 0,25 га за призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку. У власності [PERSON] також перебувала земельна ділянка розміром 0.7144 га за призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в селі Комарівці Сторожинецькогог району Чернівецької області. 28.11.2006 року [PERSON] склала заповіт, яким заповіла все своє майно [PERSON]. [INFO] [PERSON] померла. 08 квітня 2014 року позивач подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] Позивач вважає, що вона фактично прийняла спадщину після смерті спадкодавця, так як проживала з [PERSON] на момент відкриття спадщини. Спадкоємців за законом першої черги після смерті [PERSON] немає. Відповідач по справі [PERSON] являється спадкоємцем за законом другої черги після смерті [PERSON], однак він на спадщину не претендує. Оформити право на спадщину в нотаріальному порядку позивач не може у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа на зазначене домоволодіння. Тому позивач просить визнати за нею право власності на спадкове майно за заповітом, після смерті [PERSON]. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, в якій просить розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, представивши суду заяву, в якій позов визнав повністю та просив розглядати справу без його участі. Відповідно до ст. 197 ч. 2 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін на підставі наданих позивачем матеріалів та розглянути її без фіксації судового процесу. В судовому засіданні дослідженими доказами судом встановлено, що станом на 15.04.1991 рік домогосподарство, що знаходиться по [ADDRESS] та розташоване на земельній ділянці площею 0,25 га за призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, в якому проживала та була зареєстрована [PERSON] відносилось до категорії колгоспних дворів. Даний факт підтверджується довідкою Комарівської сільської ради. Згідно технічного паспорту дане будинковолодіння складається з: - житлового будинку (літ. А-І) вартістю 28034 грн., - тераси (літ.а) вартістю 4193 грн., - літньої кухні (літ Б,Г), відповідно вартістю 30689 грн., 7380 грн., - сараїв (літ.В,Д,Е), відповідно вартістю: 1706грн., 10650 грн., 2920 грн.,- убиральні (літ.Є), вартістю 807 грн., - криниці (літ.№1), вартістю 1252 грн., а всього загальною вартістю 87626 гривень. Пленум Верховного Суду України в п.6 постанови «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 року № 20 роз'яснив, що спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні. Згідно ч.1 ст.120 ЦК Української РСР (1963 р.) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності, а ч.2 ст.123 цього Кодексу визначає, що розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Таким чином, [PERSON] як голова колишнього колгоспного двору набула право власності на все вищевказане будинковолодіння. Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку від 22 жовтня 2008 року серії ЯЕ №352778 [PERSON] належала земельна ділянка розміром 0.7144 га за призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в селі Комарівці Сторожинецького району Чернівецької області. 28.11.2006 року [PERSON] склала заповіт, яким заповіла все своє майно [PERSON]. Даний заповіт не змінювався та не скасовувався, що підтверджується відповідною відміткою на ньому. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про її смерть. 08 квітня 2014 року позивач подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] Даний факт підтверджується довідкою нотаріальної контори. Позивач фактично прийняла спадщину після смерті [PERSON] так як в вищевказаному будинку проживала на момент її смерті та проживає на даний час, обробляє присадибну ділянку, доглядає за будинковолодінням. Даний факт підтверджується довідкою сільської ради від 29 вересня 2014 року. Спадкоємців за законом першої черги після смерті [PERSON] немає. [PERSON] являється спадкоємцем за законом другої черги після смерті [PERSON], однак він на спадщину не претендує, що підтверджується його заявою. Ст.1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Частиною 1 ст.1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. На [PERSON] був складений 28.11.2006 року заповіт, який не змінювався та не скасовувався. Тому суд вважає, що позивач набула право на спадкове майно та земельні ділянки після смерті [PERSON] в порядку спадкування за заповітом. З наведених вище підстав суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved