Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON], за участю третіх осіб без самостійних вимог щодо предмету спору - Служби у справах дітей Вінницької міської ради, [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання осіб такими що втратили право на користування житловим приміщенням (а.с.2-4), мотивуючи свої позовні вимоги тим, що позивач являється власником квартири [ADDRESS], згідно свідоцтва на право власності на житло від 28.10.1999 року, виданого виконкомом Вінницької міської ради на підставі рішення від 28.10.1999 року №1436, зареєстрованого ДКП «ВООБТІ» та записаного в реєстрову книгу №449 за реєстровим №239/40770. В даній квартирі окрім позивача також зареєстровано місце проживання онука позивача [PERSON], його колишньої дружини - відповідача [PERSON] та їхнього неповнолітнього сина [PERSON] Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26.01.2016 року у цивільній справі №127/28084/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. У зв'язку з погіршенням сімейних стосунків відповідача із онуком позивача, що в послідуючому призвело до розірвання шлюбу між останніми, відповідач [PERSON] та її неповнолітній син [PERSON] понад рік не проживають у вказаній квартирі, їхні речі у останній відсутні, приймати участь у оплаті комунальних витрат за квартиру в добровільному порядку відповідач відмовляється, як і відмовляється добровільно знятись з реєстрації місця проживання, що в свою чергу позбавляє позивача отримувати відповідно до чинного законодавства пільги та субсидію і зобов'язує сплачувати величезні кошти за житлово-комунальні послуги, які обраховуються, виходячи із кількості зареєстрованих осіб у квартирі. Таким чином, реєстрація відповідача та її неповнолітнього сина у квартирі, яка належить позивачу на праві особистої приватної власності, порушує права позивача як власника житла. А тому, вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, в якому просила усунути їй перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження квартирою [ADDRESS], шляхом визнання [PERSON] та неповнолітнього [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: [ADDRESS], на підставі ч.2 ст.405 ЦК України. 09.12.2016 року [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON], звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON], за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору - Служби у справах дітей Вінницької міської ради про вселення (а.с.29-31), який ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 09.12.2016 року був прийнятий до спільного розгляду із первісним позовом (а.с.44). Зустрічна позовна заява мотивована тим, що з 20.09.2008 року позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Від даного шлюбу позивач має сина [PERSON], [INFO]. Через три місяці після реєстрації шлюбу позивач разом з чоловіком почали проживати у [ADDRESS], власником якої є його бабуся - відповідач [PERSON] До вселення позивача та її чоловіка у вказану квартиру у останній ніхто не проживав протягом десяти років, оскільки відповідач [PERSON] завжди проживала за адресою: [ADDRESS]. Усі витрати по утриманню квартири несли позивач разом із своїм чоловіком. Більше того, перед заселенням ними у даній квартирі за спільні сімейні кошти було зроблено вартісний ремонт: замінено вікна, внутрішні двері, встановлено нову сантехніку, тощо. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26.01.2016 року у цивільній справі №127/28084/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Після припинення шлюбних відносин [PERSON] продовжував влаштовувати сварки і скандали з метою виселення позивача разом із сином з вказаної квартири. Так, в березні 2016 року [PERSON] замінив замок вхідних дверей, в результаті чого позивач не могла потрапити до житла. Зважаючи на те, що позивач з малолітнім сином довгий час проживали у спірній квартирі, зареєстровані у ній і на даний час з поважних причин позбавлені можливості проживати у ній, позивач вважає, що вона та її неповнолітня дитина не втратили права користування квартирою. Іншого житла у позивача та неповнолітньої дитини не має. Таким чином, позивач вважає, що в даному випадку способом захисту порушеного її та її сина права є вселення у квартиру [ADDRESS], що стало підставою для звернення позивача до суду з даним зустрічним позовом. В судовому засіданні позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] первісні позовні вимоги підтримала та просила суд останні задовольнити з підстав зазначених у позові. Зустрічні позовні вимоги не визнала та просила в задоволенні останніх відмовити у зв'язку з безпідставністю. Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом - адвокат Шикунова А.О. первісні позовні вимоги не визнала та просила суд в задоволенні останніх відмовити, зустрічні позовні вимоги підтримала та просила суд останні задовольнити. Третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору за первісним позовом [PERSON] первісні позовні вимоги підтримав та просив суд останні задовольнити. Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору за первісним та зустрічним позовами Служби у справах дітей Вінницької міської ради за довіреністю [PERSON] до судового засідання не з'явилась, однак матеріали справи містять від останньої письмову заяву про розгляд справи у її відсутність, при винесенні рішення просить суд захистити житлові права неповнолітньої дитини (а.с.103). Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у розгляді справи, має право заявляти клопотання про розгляд справи за її відсутності. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, висновком Вінницького відділу поліції Головного управління національної поліції у Вінницькій області №11553 від 19.05.2016 року, суд вважає, що первісний позов підлягає задоволенню в повному обсязі, в той час як в задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних міркувань. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач являється власником квартири [ADDRESS], згідно свідоцтва на право власності на житло від 28.10.1999 року, виданого виконкомом Вінницької міської ради на підставі рішення від 28.10.1999 року №1436, зареєстрованого ДКП «ВООБТІ» та записаного в реєстрову книгу №449 за реєстровим №239/40770 (а.с.7). Згідно довідки з місця проживання про склад сім'ї та реєстрацію ПП «Бокуд» №1016 від 24.11.2016 року вбачається, що за адресою: [ADDRESS], зареєстровані наступні особи: [PERSON], [INFO], власник; [PERSON], [INFO], внук; [PERSON], [INFO], невістка; [PERSON], [INFO], правнук (а.с.23). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26.01.2016 року у цивільній справі №127/28084/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.8). Як вбачається з пояснень позивача за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні у зв'язку з погіршенням сімейних стосунків відповідача із онуком позивача, що в послідуючому призвело до розірвання шлюбу між останніми, відповідач [PERSON] та її неповнолітній син [PERSON] понад рік не проживають у вказаній квартирі, їхніх особистих речей у останній не має, договору з власником про порядок проживання та утримання квартири останні не укладали, вибули з будинку за власним волевиявленням, перешкоди для їх вселення у квартиру позивача на протязі останнього року були відсутні, при цьому приймати участь у оплаті комунальних витрат за квартиру в добровільному порядку відповідач відмовляється, як і відмовляється добровільно знятись з реєстрації місця проживання, що в свою чергу позбавляє позивача отримувати відповідно до чинного законодавства пільги та субсидію і зобов'язує сплачувати величезні кошти за житлово-комунальні послуги, які обраховуються, виходячи із кількості зареєстрованих осіб у квартирі.А тому, реєстрація відповідача та її неповнолітнього сина у квартирі, яка належить позивачу на праві особистої приватної власності, порушує права позивача як власника житла. Так, 17.07.1997 року Україна ратифікувала римську Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, відповідно до п.1 ст.8 якої встановлено, що кожна людина має право на повагу до її житла. Цим правом закріплена недоторканність житла, яка проголошена також статтею 30 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може перешкоджати особі у законному володінні, користуванні чи розпорядженні своїм майном, а будь-які порушення цих повноважень захищаються у встановленому законом порядку. Зокрема глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Відповідно до ст.ст.317-319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Враховуючи вищевикладені обставини, станом на сьогоднішній день, позивач за первісним позовом не може володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як встановлено в судовому засіданні та сторонами не заперечувалось відповідач за первісним позовом [PERSON] та її неповнолітній син [PERSON] вселились у квартиру [ADDRESS] як члени сім'ї власника квартири - позивача за первісним позовом, а саме як невістка та як правнук відповідно. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до змісту акту №497 від 15.08.2016 року, складеного в складі інспектора Петрик Т.П. та сусідів [PERSON] (квартира [ADDRESS]), [PERSON] (квартира [ADDRESS]), засвідченого директором ПП «Бокуд» [PERSON], вбачається, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] за даною адресою не проживають протягом року і по теперішній час (а.с.9). Також, не проживання відповідача [PERSON] разом з неповнолітнім сином [PERSON] понад один рік, а саме з 25.03.2016 року, у квартирі позивача підтверджується актом №1125 від 12.12.2016 року, складеним в складі інспектора Петрик Т.П. та сусідів [PERSON] (квартира [ADDRESS]), [PERSON] (квартира [ADDRESS]), засвідченого директором ПП «Бокуд» [PERSON] (а.с.74), а також актом №410 від 19.05.2017 року, складеним сусідами [PERSON] (квартира [ADDRESS]), [PERSON] (квартира [ADDRESS]), засвідченого директором ПП «Бокуд» [PERSON] (а.с.126). Вищевикладені обставини, а саме не проживання відповідача [PERSON] та її неповнолітнього сина [PERSON] у квартирі позивача з 25.03.2016 року також підтвердили свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні. Так, вказані особи в судовому засіданні показали, що достеменно бачили як [PERSON] разом із дитиною [PERSON], забравши свої особисті речі, виїхали з квартири позивача, будь-яких перешкод у користуванні квартирою останнім як позивачем, так і третьою особою не чинилося. З урахуванням наведеного, у суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Дані про їхню заінтересованість у результаті розгляду справи відсутні, їх покази дані в судовому засіданні об'єктивно підтверджуються іншими доказами по справі. Більше того, відповідач за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні також підтвердила, що в спірній квартирі позивача вона разом з дитиною не проживають з квітня 2016 року. Суд звертає увагу, що при розгляді такої категорії справ як визнання особи такою, що втратила право користування на підставі відсутності особи без поважних причин понад один рік, суд обов'язково повинен з'ясувати, з яких причин особа відсутня, чи не чиняться особі перешкоди у користуванні (наприклад, вчинення власником перешкод у користуванні квартирою такій особі), чи є причини відсутності поважними, чи дійсно особа втратила право користування. А тому, з огляду на вищевикладене, є всі достатні підстави вважати, що відповідач за первісним позовом та її неповнолітній син є такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS], оскільки останні без поважних причин понад один рік не проживають у зазначеній квартирі, їхніх особистих речей у останній не має, договору з власником про порядок проживання та утримання квартири останні не укладали, вибули з будинку за власним волевиявленням, перешкоди для їх вселення у квартиру позивача на протязі останнього року були відсутні. Що ж стосується думок та тверджень представника відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом, що [PERSON] та її неповнолітньому сину [PERSON] чинились перешкоди у користуванні квартирою, то суд останні не приймає до уваги, оскільки останні спростовуються змістом листа Лівобережного відділення поліції Вінницького відділення поліції Головного Управління національної поліції у Вінницькій області №О-492/201/03-17 від 23.05.2017 року, згідно якого вбачається, що відповідно до інтегрованої інформаційно-пошукової системи НП України [PERSON] з приводу перешкоджання проживання в [ADDRESS] до поліції не зверталась (а.с.128). В той час, як наявність в минулому непорозумінь між відповідачем [PERSON] та третьою особою без самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] як подружжя, що підтверджується листом Вінницького відділу поліції Головного Управління національної поліції у Вінницькій області від 11.03.2016 року №1532вих/200/05-2016 (а.с.35), притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, згідно постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 07.04.2016 року у справі №127/7234/16-п (а.с.36) не свідчить про вчинення позивачем за первісним позовом як власником чи третьою особою без самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] перешкод у користуванні квартирою відповідачу та її неповнолітній дитині. Що ж стосується скарги [PERSON] від 19.05.2016 року щодо прийняття мір до її колишнього чоловіка [PERSON], то судом було витребувано матеріали висновку Вінницького відділу поліції Головного управління національної поліції у Вінницькій області №11553 від 19.05.2016 року, зі змісту яких було встановлено, що на момент звернення [PERSON] проживала разом із співмешканцем по [ADDRESS]. Дана скарга зумовлена непорозумінням між колишнім подружжям з приводу спільно нажитого майна, а тому останнім рекомендовано звернутись до суду для розподілу майна у встановленому законом порядку (а.с.37-38). Тоді, як сам факт заміни замка від вхідних дверей до квартири позивача не свідчить про чинення перешкод відповідачу у користуванні квартирою [ADDRESS], оскільки останній був зумовлений поломкою старого замка у вхідних дверях, що достеменно підтвердив [PERSON] в судовому засіданні. В той час, як з проханням про надання копії ключа від вказаної квартири відповідач ні до позивача, ні до третьої особи не зверталась. В той час, як змістом рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06.12.2016 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], за участю органу опіки та піклування виконавчого комітету Вінницької міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні встановлено, що відповідач [PERSON] та її син [PERSON] з квітня 2016 року проживають [ADDRESS] з батьками відповідача(а.с.62-67). Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вищевказана обставина також знайшла своє підтвердження у листі Вінницького відділу поліції Головного Управління національної поліції у Вінницькій області вих.№7315вих./200/05-16 від 28.07.2016 року (а.с.127). Суд звертає окрему увагу, що Конвенція ООН про права дитини від 20.11.1989 року (надалі - Конвенція) не містить окремої статі щодо захисту житлових прав дітей. Однак принципові позиції відстежуються в таких її положеннях. Відповідно до ч.1 ст.16 Конвенції жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Згідно з ст.6 Конвенції держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Натомість, забезпечення дотримання основоположних для дитини прав, можливе лише за наявності відповідних умов її розвитку, а саме житла та необхідного майна. Разом з тим, відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. З огляду на вищевикладене, є всі підстави вважати, що наразі неповнолітня дитина проживає разом зі своєю матір'ю та батьками матері, а її бабусею та дідусем по [ADDRESS], а тому саме за вказаною адресою є місце проживання неповнолітньої дитини, права якої ніяким чином на разі не порушено. А тому, суд не бере до уваги висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Вінницької міської ради про недоцільність визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] (а.с.152). Більше того, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність будь-яких законних підстав для вселення позивача за зустрічним позовом та її неповнолітньої дитини до квартири відповідача за зустрічним позовом не має, а подання зустрічного позову 09.12.2016 року, тобто після звернення 28.10.2016 року позивача із первісним позовом, на думку суду, зумовлено саме неприязними стосунками між колишнім подружжям [PERSON] та [PERSON] Тому, з урахуванням вищенаведеного, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що первісні позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню, в той час як в задоволенні зустрічного позову слід відмовити у зв'язку з безпідставністю. Судові витрати залишити за сторонами. На підставі викладеного та

Outcome: approved