Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про виселення [PERSON] з [ADDRESS] без надання іншого житла. Вимоги позову мотивовані тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано в 2019 році. Від шлюбу мають дітей [PERSON] , 2011 р.н. та [PERSON] , 2011 р.н. Сторони по справі та їх діти зареєстровані в спірній квартирі. Між сторонами укладено шлюбний договір, у відповідності до якого підтверджується право власності позивача на спірну квартиру. Зокрема, умовами шлюбного договору передбачено, що в разі розірвання шлюбу, той з подружжя, який проживає в житловому приміщення, що є особистою приватною власністю іншого з подружжя, зобов`язаний в п`ятимісячний строк з моменту розірвання шлюбу виселитись з цього житлового приміщення та змінити адресу реєстрації місця проживання, вчинивши необхідний комплекс дій та заходів. При цьому, відповідач, після розірвання шлюбу, не виселився з квартири, належної позивачу, порушив зобов`язання визначені договором, у зв`язку з чим позивач вимушена звертатись до суду з вказаним позовом. 13.09.2019 р. ухвалою Деснянського районного суду м. Києва відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Позивач та її представник в судовому засіданні подали до суду заяву про відмову від вимог позову в частині стягнення з відповідача судових витрат. В іншій частині вимоги позову підтримали в повному обсязі. Відповідач та його представник в судовому засіданні вимоги позову в частині виселення визнали, про що подали відповідну письмову заяву. Враховуючи визнання відповідачем позовних вимог, в порядку ч. 3 ст. 200 та ст. 206 ЦПК України, суд прийшов до висновку про ухвалення рішення за результатами підготовчого провадження. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15.02.2019 р. Від шлюбу сторони мають дітей [PERSON] , 2011 р.н. та [PERSON] , 2011 р.н. 16.11.2017 між сторонами укладено шлюбний договір, згідно з яким все майно, в тому числі рухоме і нерухоме, придбане та/або набуте Чоловіком або Дружиною після реєстрації шлюбу та до укладання цього договору, є особистим майном і належить на праві особистої приватної власності тому з Подружжя, на чиє ім`я воно було придбане або набуте та зареєстроване, якщо відповідна реєстрація передбачена чинним законодавством України. Все майно, в тому числі рухоме і нерухоме, яке буде придбане та/або набуте Чоловіком або Дружиною після укладення даного договору, є особистим майном і належить на праві особистої приватної власності тому з Подружжя, на чиє ім`я воно буде придбане або набуте та зареєстроване у порядок та спосіб, визначені діючим законодавством України. У випадку розірвання шлюбу всі об`єкти рухомого та нерухомого майна, належні Чоловіку або Дружині, вважаються особистою приватною власністю того з Подружжя, на чиє ім`я таке майно придбане або набуте та зареєстроване у порядок та спосіб, визначені діючим законодавством України. Вбачається, що позивачу на праві приватної власності належить [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності. З огляду на вказане та враховуючи умови шлюбного договору, після розірвання шлюбу між сторонами спірна квартира є особистою власністю позивача. Згідно з п. 2 шлюбного договору, в разі розірвання шлюбу, той з подружжя, який проживає в житловому приміщення, що є особистою приватною власністю іншого з подружжя, зобов`язаний в п`ятимісячний строк з моменту розірвання шлюбу виселитись з цього житлового приміщення та змінити адресу реєстрації місця проживання, вчинивши необхідний комплекс дій та заходів. Вбачається, що відповідачем вказана умова договору не виконана, в визначений строк останній з [ADDRESS] не виселився. Відповідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом положень ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що відповідає змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Так, відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює судове рішення про задоволення позову. Підстав для неприйняття визнання позову відповідачем судом не встановлено. Приймаючи до уваги викладене, суд визнає вимоги позову обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Сторона позивача відмовилась від вимог щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Outcome: approved