Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що з 6 вересня 1985 року вона знаходилась у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Фактичні шлюбні відносини, спільне проживання та ведення спільного господарства між ними було припинено в травні 2012 року. За час шлюбу сторонами було придбане майно, щодо розподілу якого вони не можуть досягти домовленості. Позивач неодноразово збільшувала та уточнювала позовні вимоги. В остаточній редакції позовних вимог просить суд: виділити їй диван, паласи, 1/2 частину меблів для передпокою, пилосос, кольоровий телевізор «Тошіба», комплект супутникового телебачення, відповідачу виділити 1/2 частину меблів для передпокою, велосипед «Україна», мопед «Карпати», 2 мопеди « Кануні»; 1/2 частину вкладу, який перебував на депозитному рахунку у філії Дніпропетровського обласного управління АТ «Державний ощадний банк України» в сумі 26738 гривень; виділити їй гараж, який розташований в м.Марганець, провулок Банний 1; стягнути 1/2 частину вартості металевого гаражу в сумі 2255 гривень 50 коп. Стягнути кошти витраченні на відновлення технічної документації на гараж, витрати на оцінку , сплачений судовий збір. В судовому засіданні позивач та її представник позов просили задовольнити. Відповідач [PERSON] позов визнав частково, суду пояснив, що в період шлюбу придбали диван за 1100 гривень, палас 650 гривень, набір меблів для передпокою 1000 гривень, пилосос 200 гривень, телевізор Тошіба 1300 гривень, комплект супутникового телебачення 1000 гривень, мопед «Карпати» - 2500 гривень. Визнає придбання велосипеду «Україна», 2 мопедів Кануні, але не доведена їх вартість. Два мопеди Кануні він продав за 1000 гривень. Представник відповідача позов визнала частково, в обґрунтування заперечень надала письмові пояснення. Вислухавши сторони, дослідивши докази, наданні сторонами, суд приходить до наступного: Сторони перебували в шлюбі з 6 вересня 1985 року, який розірвано рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 26 травня 2014 року. Згоди між сторонами стосовно поділу спільного майна не досягнуто. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є рівними (ч. 1 ст. 70 СК україни). Відповідно до роз»яснень п. 23 Постанови Пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Позивач зазначає в позові час припинення шлюбних відносин травень 2012 року, в судовому засіданні сторони не зазначили час припинення спільного ведення господарства, тому суд приймає датою припинення спільного господарства дату відкриття провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу 13 вересня 2013 року. За час шлюбу сторони придбали майно, що визнав відповідач: На загальну суму 7250 гривень, а саме диван, вартістю 1100 гривень, палас, вартістю 650 гривень, набір меблів для передпокою, вартістю 1000 гривень, пилосос , вартістю 200 гривень, телевізор Toshiba, вартістю 1300 гривень, комплект супутникового телебачення , вартістю 1000 гривень, мопед Карпати, вартістю 1000 гривень, два мопеди «Kanuni», вартістю 1000 гривень. Відповідно до ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Позивачем не надано доказів на підтвердження придбання іншого майна, яке нею зазначено в позові, тому вони не є обєктом поділу. Частки в спільному майні є рівними, тому [PERSON] необхідно виділити: диван, вартістю 1100 гривень, пилосос, вартістю 200 гривень, телевізор Toshiba, вартістю 1300 гривень, комплект супутникового телебачення, вартістю 1000 гривень, загальною вартістю 3600 гривень. [PERSON] виділити: палас, вартістю 650 гривень, набір меблів для передпокою, вартістю 1000 гривень, мопед Карпати, вартістю 1000 гривень, два мопеди «Kanuni», вартістю 1000 гривень, загальною вартістю 3650 гривень. З [PERSON] на користь [PERSON] необхідно стягнути грошову компенсацію 25 грн. Суд вважає доведеним, що в період шлюбу сторонами набуто металевий гараж, що неоскаржується відповідачем. Після припинення шлюбних відносин відповідач розпорядився металевим гаражем, що підтверджується постановою про закриття кримінального провадження від 19.05.2015 року, без згоди [PERSON] На підтвердження вартості металевого гаражу позивачкою надана довідка про вартість нерухомого майна від 19.03.2015 року, відповідно до якої вартість металевого гаражу, розміром 2,6 м. х 2 м., висотою 2,5 м., який був розташований біля будинку №4 по вул.Палацовій в м.Марганець складає 6787 гривень. Інших доказів на підтвердження вартості гаражу сторонами не надано. Тому з відповідача підлягає стягненню вартість 1/2 частини металевого гаражу, що складає 3393 грн. 50 коп. В уточненій заяві від 1 вересня 2015 року позивач просить стягнути 2255 грн.50 коп., в рахунок частки вартості металевого гаражу. Оскільки суд розглядає справу в межах позовних вимог, то саме зазначена сума підлягає стягненню з відповідача. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При розгляді даної справи суд, відповідно до ст.10 ч.4 ЦПК України, сприяв всебічному і повному зясуванню обставин справи. В судових засіданнях суд розяснив, що відповідно до ст.131 ЦПК України всі докази по справі подаються учасниками процесу до початку розгляду справи по суті, тобто належним чином розяснив особам, які беруть участь у справі та попередив про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій та сприяв здійсненню їхніх прав. Представник позивача та представник відповідача будь-яких клопотань не мали, заяв про забезпечення доказів чи виклик свідків, в порядку ст.134-135 ЦПК України не подавали. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Ч. 4 ст. 59 ЦПК України передбачено, що доказування не може грунтуватися на припущеннях. Відповідно до роз»яснень п. 22 Постанови Пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вартість майна, що підлягає поділу , визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи . Судом при розгляді справи сторонам було роз»яснено положення ст..ст.10, 60 ЦПК України щодо можливості надання таких доказів та призначення товарознавчої експертизи, для встановлення вартості майна, яке придбавалося в період шлюбу. Проте сторони таким правом не скористалися, надали суду заяви про відмову від проведення експертизи. Відмовившись від проведення товарознавчої експертизи, представники позивача та відповідача не надали суду належних доказів щодо підтвердження факту та періоду придбання майна, його вартості, а тому суд позбавлений був можливості вирішити позовні вимоги по суті. В період шлюбу сторонами було побудовано гараж по провулку Банному, 1 в м.Марганець, право власності на який зареєстровано за [PERSON] Гараж є спільною сумісною власністю подружжя, тому кожному належить право власності на 1/2 частину гаражу. Позивач просить визнати право власності на гараж за нею в цілому. Відповідно до ч. 5 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Відповідно до п. 25 Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 « Про питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч. 4,5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільна річ не може бути реально поділена між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Тому поділ гаражу необхідно провести шляхом визнання права власності на 1/2 частину гаражу, за кожним. Стосовно розміщених на строковому рахунку № 26355030326803 в ТВБВ № 10003/0376 філії Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк», на імя [PERSON], грошових коштів подружжя та знятих відповідачем 12.07.2014 року, суд вважає за необхідне стягнути 1/2 частину суми, яка була внесена на час припинення ведення спільного господарства 13 вересня 2013 року, а саме 6050 гривень. До пояснень представника відповідача в частині того, що кошти на депозитному рахунку є особистими коштами відповідача, бо вони набувалися із пенсії відповідача, суд відноситься критично, оскільки до припинення ведення спільного господарства зазначенні кошти є спільною власністю подружжя, згідно ст..60 СК України. Також суд вважає необґрунтованими твердження позивача, в частині того, що часом припинення шлюбних відносин є дата набрання рішенням суду про розірвання шлюбу законної сили, оскільки після фактичного припинення сімейних відносин, сторони мали окремі бюджети, вели окреме господарство. Враховуючи викладене суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково. Відповідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому стягненню підлягає сплачений судовий збір пропорційно задоволеним вимогам та кошти . Понесені витрати на відновлення технічної документації та проведення оцінки гаражу, для визначенні вартості якого в подальшому судом призначалася товарознавча експертиза, не є судовими витратами.

Outcome: partial