Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів. Позовні вимоги мотивує тим, що 18.10.1997 року позивач та відповідач по справі уклали між собою шлюб, який був зареєстрований в Ужгородському відділі реєстрації актів громадського стану Ужгородської міської ради, актовий запис № 596 від 18.10.1997р., про що видано свідоцтво про одруження серія [NUMBER]. Від цього шлюбу сторони мають 2-х дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Оскільки подружнє життя у сторін не склалось, шлюбні стосунки припинились з жовтня 2012р. Ужгородським міськрайонним судом було винесено рішення про розірвання шлюбу. Після розірвання шлюбу на утримані позивача залишились діти. Зважаючи на той факт, що відповідач після розірвання шлюбу обіцяв позивачу фінансово допомагати, та виділяти кошти необхідні для нормального матеріального забезпечення спільних дітей, а також допомагати по сплаті за додаткові заняття дітей уроками англійської мови. Крім цього оскільки навчальний заклад є спеціалізованим то відповідно програма викладання іноземних мов відрізняється від шкіл звичайного типу, а отже літературу по якій вчаться діти є книгами які не виділяються Міністерством освіти, а закупаються централізовано вчителем англійської мови школи. Крім навчання, додаткових матеріальних потреб пов'язаних з розвитком здібностей дітей, їм потрібен і одяг, продукти харчування, нормальні умови проживання, відпочинок і т.д. Так позивачем в серпні 2013 року для меншої доньки [PERSON] 2003р.н. було оплачено відпочинок на морі, старшій [PERSON] 1998р. було оплачено участь у семінарі по айкідо. Отже, позивач сумлінно виконую свої обов'язки по утриманню та вихованню дітей. Але, як зазначає позивач її доходів є недостатньо. Батько дітей, після розірвання шлюбу виїхав до Росії на заробітки звідки спочатку висилав кошти на дітей, але потім припинив це робити без будь-якого логічного пояснення. Окрім цього, позивач вказує, що наскільки їй відомо відповідач офіційно ніде не працює, аліменти нікому не платить, інших неповнолітніх дітей не має, батьків на своєму утриманні не має, а його дохід має не регулярний, мінливий характер. На підставі вищенаведеного позивач просить стягнути з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] [INFO] та доньки [PERSON] [INFO]. по 1500,00 грн. на кожну, щомісяця до досягнення ними повноліття, з моменту прийняття позовної заяви до розгляду. В судове засідання з'явилася позивач, уточнила позовні вимоги та просила позовні вимоги в частині стягнення з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] [INFO] залишити без розгляду. Ухвалою суду позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON], [INFO] залишено без розгляду за заявою позивача. В судове засідання з'явився відповідач, представник відповідача, позовні вимоги не визнали. Заперечували проти задоволення таких в повному обсязі, мотивуючи тим, що спільні з позивачем діти до моменту звернення позивача до суду та по день розгляду справи по суті проживають фактично з відповідачем та знаходяться на повному його утриманні. В судовому засіданні було заслухано думку спільної доньки позивача та відповідача [PERSON], яка пояснила, що батьки з 2013 р. (розірвання шлюбу) проживають окремо, вони з сестрою залишилися за рішенням суду проживати разом з матір'ю, натомість на даний час, з моменту того як батько повернувся з заробіток вона та її малолітня сестра проживають разом з батьком, який про них піклується. Також [PERSON] зазначає, що в літку з червня 2014 р. вони з сестрою та батьком поїхали до Казахстану, де провели більшу частину літніх канікул, з того часу проживають з батьком. Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників судового засідання, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Згідно з ч. 2 ст. З Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року) держави- учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 12.10.1998 р., виданого відділом реєстрації актів громадського стану Ужгородського міської ради, встановлено, що [INFO]. народилася [PERSON]. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 05.09.2003 р., виданого відділом реєстрації актів громадського стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області встановлено, що 31.08.2003 р. народилася [PERSON]. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 01.04.2013 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, спільних дітей залишено на вихованні разом з матір'ю. Згідно акту про відсутність (не проживання) особи за місцем реєстрації від 10.06.20144 р. та 08.10.2014 р., виданого КП «ЖРЕР №1» встановлено, що [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не проживає з жовтня 2012 р. Згідно довідки №2339 від 25.09.2014 р. встановлено, що [PERSON] дійсно проживає в м. Ужгороді і зареєстрований по [ADDRESS], до складу сім'ї входить: [PERSON] (дружина), та [PERSON], [PERSON] (доньки). Згідно маршрутної квитанції від 21.06.2014 р. та білетів (Москва-Самара-Москва-Киев) встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (бабка) їздили та перебували з 25.06.2014 р. по 04.09.2014 р. в Казахстані. А отже, витрати пов'язані з утримання спільних з позивачем дітей у цей проміжок часу здійснював відповідач самостійно. В матеріалах справи містяться ряд документів (довідки, пояснення, акти), що свідчать про належне ставлення відповідача до виховання спільних з позивачем дітей, турбування та належне матеріальне забезпечення дітей, зокрема в матеріалах справи наявна довідка Сбербанк Росії №440/5/54-5 від 06.06.2014 р., що свідчить про те, що відповідач відкрив банківську картонку для перерахунку коштів доньці [PERSON] та довідка ФОП [PERSON] про те, що відповідач дійсно з вересня 2013 р. по травень 2014 р. оплатив 4030 грн. за навчання англійської мови його доньок - [PERSON], [PERSON]. Натомість позивач звернулася до суду з вимогами до [PERSON] про стягнення аліментів 23.07.2014 р., тобто в період того, коли діти фактично вже проживали з відповідачем, та знаходилися на його утриманні, та проживають на день розгляду справи по суті з відповідачем. Згідно ч.Зст.160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Але проживання незначний проміжок часу не є визначенням місця проживання, так як дитина через кілька днів знову може повернутися до попереднього місця проживання, тобто до матері і тому суд вважає, що в даному випадку сторони спільно з дитиною повинні визначитися у відповідності до ст.ст.161 та 181 СК України про постійне місце проживання дитини та способами її утримання. Відповідно Сімейного Кодексу примусовий порядок стягнення аліментів є способом захисту, а не способом зведення рахунків. Крім того, як встановлено в судових засіданнях, сторони проживають роздільно, діти [PERSON] та [PERSON]. проживають разом з батьком [PERSON],за адресою [ADDRESS], згідно довідки про місце проживання від 25.09.2014 року за №2339 . Згідно ч.1 ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. За правилом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно до ч. 2 ст. 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Таким чином, обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття закріплений на законодавчому рівні, а форма участі в такому утриманні може встановлюватися за згодою батьків. У випадку невиконання батьками обов'язку утримувати неповнолітню дитину добровільно, аліменти можуть стягуватися за рішенням суду. Право на звернення до суду про стягнення аліментів на неповнолітню дитину, якщо батьки мешкають окремо, належить тому з батьків з яким мешкає дитина. При цьому, підставою для звернення до суду із позовом про стягнення аліментів може слугувати тільки відмова одного з батьків в добровільному порядку надавати матеріальну допомогу на утримання дітей. Така відмова проявляється в його бездіяльності та відсторонені від несення витрат на утримання дітей. Аналізуючи наведені норми СК України, суд приходить до висновку, що умовою виникнення підстав для стягнення аліментів з одного з батьків є невиконання ним обов'язків з утримання дитини. Втім, в судових засіданнях позивач не довів, що батько, не виконує своїх обов'язків з утримання дітей. Як встановлено під час розгляду справи, на даний час діти фактично проживають разом з відповідачем, та відповідач не відмовляється від утримання дітей. Для вирішення питання про стягнення аліментів істотними є ряд обставин, зокрема, наявність доходів, достатніх для сплати аліментів у відповідача, стан її здоров'я. Формальність та безпідставність зазначеної вимоги підтверджує також і неналежне обґрунтування позивачем розміру аліментів. В судовому засіданні позивач зазначив, що визначаючи розмір аліментів, що підлягає до стягнення, він виходив з внутрішнього переконання, без посилання на певні розрахунки. Позивачем не повідомлено суд про те, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір бажаних до стягнення аліментів. Межі судового розгляду та коло питань, що мало бути вирішеним під час судового розгляду, визначені у положеннях статті 182 СК України, ці обставини відносяться до тих, які згідно з частиною 1 статті 60 ЦПК України мали бути доведені позивачем. Позивачем ці обставини, що є підставами задоволення позову, доведені не були, з клопотанням до суду про сприяння у наданні цих доказів не зверталася, перед судом про це не клопотала, у судовому засіданні це не довела. В судовому засіданні твердження позивача про те, що відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дітей були спростовані наявними матеріалами справи. В судовому засіданні встановлено, що відповідач піклується про дітей та надає матеріальну допомогу на утримання своїх дітей, що також підтверджується копіями чеків щодо купівлі одягу, мобільних пристроїв. Крім того, відповідач сплачує секції дітей з вивчення іноземної мови. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов'язання в натурі. Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України суд під час ухвалення рішення про стягнення аліментів повинен вирішити, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 61 ЦПК України, обставини визнанні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню. Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження факту знаходження дітей повністю на її утриманні, навпаки, судом встановлено, що з моменту подачі позовної заяви до суду і по теперішній час, діти знаходяться фактично на утриманні з батьком. Відповідно до роз'яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину та ненадання дитині утримання, той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. З Цивільного Кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed