Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Мотивуючи свої вимоги тим, що в березні 2001 року позивачка надала в борг [PERSON] гроші в сумі 2600 доларів США. В указаний термін гроші повернуті не були, у зв'язку з цим позивач змушена була звернутись до Ленінського районного суду м. Вінниці з позовною заявою про стягнення боргу з відповідачки. Рішенням Ленінського районного суду від 11.09.2001 року позов був задоволений і з відповідача було стягнуто 14085 грн. боргу та 140 грн. судових витрат. Предметом договору позики, який був укладений між позивачкою та [PERSON] були грошові кошти в сумі 2600 доларів США, саме таку суму позичальник [PERSON] взяла на себе зобов'язання повернути у встановлений договором строк. [PERSON] добровільно не виконала рішення і тому на підставі виданого виконавчого листа ДВС Ленінського району м. Вінниці було відкрито виконавче провадження. Працівники виконавчої служби недбало відносились до виконання судового рішення, що призвело до того, що протягом 16 років воно було не виконане. Позивачкою неодноразово оскаржувалась бездіяльність органів державної виконавчої служби, окрім цього був встановлений факт втрати виконавчого провадження. Пізніше позивачці стало відомо, що рішення Леніського районного суду м. Вінниці від 11.09.2001 року було примусово виконане лише 20.09.2017 року. Згідно з офіційної інформації НБУ курс гривні до долара США на 20.09.2017 року становив 2612,64 грн. за 100 доларів США. Тобто 20.09.2017 року позивачці було повернуто лише 539,11 доларів США(14085/26, 1264), сума непогашеного боргу залишилась 2600-539, 11=2060, 89 доларів США. Таким чином є підстави для стягнення з [PERSON] 53 843, 64 грн. (2060, 89*26,1264=53843, 64 грн.), оскільки відповідно до вимог ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Просила суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 53843,64 грн. як відшкодування збитків завданих простроченням виконання грошового зобов'язання та 3% річних у сумі 4845, 92 грн. В судове засідання позивачка [PERSON] не з'явилась, однак надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання повторно не з'явилась, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялась вчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомила. За таких обставин на підставі ст. 280, 281 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення за відсутності відповідача на підставі наявних в справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до переконання в тому, що позов не обґрунтований та не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні встановлено, що рішенням Леніського районного суду м. Вінниці від 11.09.2001 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 14 085 гривень боргу та 140 гривень понесених судових витрат по сплаті державного мита, рішення набуло законної сили 12.10.2001 року (а.с.5). Вище вказане рішення Леніського районного суду м. Вінниці від 11.09.2001 року було примусово виконане 20.09.2017 року, а саме погашення основної суми боргу в розмірі 14 085 грн.(а.с.42). Згідно з офіційної інформації Національного банку України, курс гривні до долара США на 20.09.2017 року становив 2612, 64 за 100 доларів США. На думку позивачки 20.09.2017 року її було повернуто лише 539, 11 доларів США, так як 14085 грн. відповідно до курсу долара станом на 20.09.2017 року США 26,1264 становить саме 539, 11 долара США. Оскільки предметом договору позики були грошові кошти в сумі 2600 доларів США, відповідно різниця складає 2060, 89 долара США, що в свою чергу становить 53843, 64 грн. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Зі вступної частини рішення Леніського районного суду м. Вінниці від 11.09.2001 року вбачається, що [PERSON] просила суд стягнути борг в сумі 14 085 грн., вказана сума даним рішенням і була стягнута з [PERSON] Стаття 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків. Частиною 2 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завданні простроченням збитки і за неможливість, що випадково настала після прострочення. Відповідно до ч. ч. 1,3 ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. Коментована 623 стаття ЦК України конкретизує положення ст. 22 ЦК, яка говорить про стягнення збитків як спосіб захисту цивільних прав. Відшкодування збитків вважається загальною формою цивільно-правової відповідальності, оскільки може бути застосована в будь-якому випадку порушення зобов'язання, незалежно від того, чи передбачили сторони це в договорі або чи є вказівки спеціального закону. Саме цим дана форма відповідальності відрізняється від стягнення неустойки або втрати завдатку, для застосування яких обов'язковим є передбачення цього в договорі (обов'язково в письмовій формі) або в законі. Разом з тим, боржник, що допустив порушення при виконанні зобов'язання, буде відшкодовувати збитки в будь-якому випадку на підставі положень частини 1 коментованої статті. Законом або договором можуть встановлюватися виключення із цього правила (наприклад, ч. 3 ст. 624 ЦК, яка передбачає можливість встановлення виключної неустойки), але такі виключення в практиці не є розповсюдженими. Поняття збитків надається ст. 22 ЦК, відповідно до якої виділяють дві групи збитків: реальна шкода та упущена вигода. В разі порушення зобов'язання боржником, він зобов'язаний відшкодувати збитки в повному обсязі. Для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності, як відшкодування збитків, необхідною є наявність всіх чотирьох умов відповідальності, а саме: - протиправна поведінка боржника, яка проявляється у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов'язання; - наявність збитків; - причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданими збитками, що означає, що збитки мають бути наслідком саме даного порушення боржником зобов'язання, а не якихось інших обставин, зокрема дій самого кредитора або третіх осіб; - вина боржника Враховуючи вище викладене на позивача покладається обов'язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяними збитками. В свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіяні збитків. На підставі п.14 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» зазначено, що в разі, якщо на час виконання рішення суду про відшкодування шкоди, виправлення пошкодження за одержані за рішенням суду кошти зросли ціни на майно або роботи, на придбання чи проведення яких було присуджено відшкодування, потерпілий із цих підстав може заявити додаткові вимоги до особи, відповідальної за шкоду, якщо не було його вини в тому, що виконання проводилося вже після зростання цін і тарифів. Аналогічна позиція була висловлена Вищим Спеціалізованим Судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в «Узагальненні судової практики розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки у 2010 2011 роках» із посиланням на п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року №6, де було зазначено, що в разі, коли на час виконання рішення про відшкодування шкоди, виправлення пошкодження за одержані за рішенням суду кошти зросли ціни на майно або роботи, на придбання чи проведення яких було присуджено відшкодування, потерпілий із цих підстав може заявити додаткові вимоги до особи, відповідальної за шкоду, якщо не було його вини в тому, що виконання проводилося вже після зростання цін і тарифів. Враховуючи вище викладене позивачем не доведено, що саме через тривале виконання рішення суду їй було завдано збитки в сумі 53843, 64 грн., що вказана сума є наслідком порушення [PERSON] зобов'язання, а не знеціненням гривні по відношенню до долара США. Суд дійшов висновку, що відносини, які виникли між сторонами стосуються виконання рішення органами виконавчої служби, а тому відсутні підстави для відповідальності [PERSON] Вимога позивачки про стягнення 3% річних у сумі 4845, 92 грн. не підлягає до задоволення з наступних підстав. Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Так, частиною першою вказаної статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Частиною другою встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. На підставі аналізу Верховного Суду України від 1 липня 2014 року «З практики застосування ст.625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві» вбачається, що ст.625 ЦК України регулює зобов'язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч.5 ст.11 ЦК, в якій йдеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст.625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов'язань. Крім того, з рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст.11 ЦК, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність. Наголошено, що суди повинні враховувати, що ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, а не невиконання судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed