Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України - до Російської Федерації малолітній дитині [PERSON], [INFO], без згоди батька - [PERSON] у супроводі матері - [PERSON] на період з 1 грудня 2018 року до 01 червня 2019 року. Позов обґрунтовує тим, що сторони перебували у шлюбі з 25.12.2007 року до 19.03.2014 року. Від шлюбу сторони мають дитину - [PERSON], [INFO]. В теперішній час позивач має нову сім'ю. Батьки її чоловіка проживають у Російській Федерації і вона з сім'єю бажають виїхати до них у гості. Відповідач раніше надавав дозвіл на виїзд їхньої дитини за кордон. а в теперішній час створює перешкоди у цьому без пояснень будь-яких причин. Така позиція відповідача шкодить інтересам дитини. Оскільки відповідач відмовляється надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, позивач змушена звернутись з цим позовом до суду. Відповідач надав відзив на позов, який обґрунтовує тим, що він заперечує проти задоволення позовних вимог, оскільки припускає, що позивач має намір вивезти дитину на постійне місце проживання до Російської Федерації і він втратить зв'язок з донькою. 09.02.2015 року він дав згоду на виїзд дитини до Російської Федерації терміном з 09.02.2015 року до 10.08.2015 року. Але, позивач порушила угоду і повернулась з дитиною до України через два роки. Інші заяви по суті учасниками справи не подавалися. Представник позивача, в судовому засіданні змінила позовну вимогу та просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України - до Російської Федерації малолітній дитині [PERSON] без згоди батька - [PERSON] у супроводі матері - [PERSON] на період з 03 грудня 2018 року до 01 лютого 2019 року. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов, з урахуванням змінених вимог, визнав та не заперечував проти виїзду доньки з 03 грудня 2018 року до 01 лютого 2019 року. Представник служби у справах дітей виконавчого комітету Токмацької міської ради у судовому засіданні проти уточнених позовних вимог не заперечувала, вказавши що виїзд дитини на нетривалий час насамперед відповідає інтересам дитини. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 25.12.2007 року до 19.03.2014 року, що підтверджується копією рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 19.03.2014 року у справі №328/824/14-ц (а.с.9). Від шлюбу сторони мають спільну дитину [PERSON], [INFO], що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження (а.с.10). 03 лютого 2015 року позивач [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.8)ю Від вказаного шлюбу подружжя має дитину [PERSON], [INFO], що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження (а.с.11). Батьки чоловіка позивача проживають у м. Нижнєвартівськ Ханти-Мансійського автономного округу - Югри Російської Федерації, про що свідчить запрошення від 12.09.2018 року (а.с.14) та пояснення сторін. Відповідно до вказаного запрошення мати чоловіка позивача запрошує її сім'ю до Російської Федерації у відпустку та святкування річниці [PERSON]. Відповідно до ч.2, 4 ст.150, ч.1, 2 ст. 155 СК України батьки зобов'язані поважати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, а мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Як встановлено судом, позивач [PERSON] отримала запрошення від [PERSON], яка проживає на території Російської Федерації, відвідати її разом з її сином [PERSON] та дітьми [PERSON] та [PERSON] (а.с.14). Але у зв'язку з не наданням згоди батьком дитини - [PERSON] на виїзд дитини [PERSON] за кордон малолітня дитина не має змоги виїхати до Російської Федерації разом з матір'ю на запрошення [PERSON] Той факт, що позивач зверталась до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини до Російської Федерації сторони не оспорюють. Статтею 155 СК України, ст. 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства», визначено, що предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини, і батьківське право не може здійснюватися всупереч цим інтересам. Статтями 3, 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року, у відповідності до якої держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі ст.141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно з п.1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до ст.18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР. Відповідно до ст.8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. Статтею 313 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 №57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З огляду на викладене, враховуючи уточнення позовної заяви та визнання позову відповідач, яке не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, за відсутності доказів про наявність обставин, що обмежують право виїзду за кордон малолітньої дитини, суд приходить до висновку, що слід надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України - до Російської Федерації малолітній дитині [PERSON], [INFO], без згоди батька - [PERSON] у супроводі матері - [PERSON] на період з 03 грудня 2018 року до 01 лютого 2019 року. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином з відповідача на користь позивача необхідно стягнути сплачений останньою судовий збір у сумі 704,80 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved