Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідача [PERSON] на її користь 516 150,00 грн. за порушення умов Договору оренди № 29/05/16 від 29.05.2016 року, мотивуючи свої вимоги тим, що 29.05.2016 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено Договір оренди 29/05/16, відповідно до умов якого розмір місячної орендної плати складає 15 000,00 грн., що на момент підписання цього договору становить 600,00 доларів США. В період часу з січня 2018 року по час звернення з даним позовом до суду відповідач не оплачувала орендну плату, тому її заборгованість за 31 місяць становить 516 150,00 грн. (31*600,00 доларів США), що є предметом позовних вимог. 17 вересня 2020 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів, та постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. (а.с. 19-21) 06 жовтня 2020 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить також стягнути з відповідача [PERSON] на її користь заборгованість за комунальні послуги у орендованій квартирі в розмірі 38 926,56 грн., кошти за аварійне відкриття дверей у розмірі 2 500,00 грн., а також 3% річних у сумі 39 853,55 грн., інфляційні втрати у сумі 78 145,11 грн. та пеню у розмірі 203 687,51 грн. (а.с. 24-29) Відповідач [PERSON] не скористалась процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений ухвалою суду від 17 вересня 2020 року строк, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, приймаючи до уваги письмові заяви сторін щодо предмета спору, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002 року № 15-рп/2002 визначено, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежено законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Відповідно до чинного законодавства України досудове вирішення спорів не є обов`язковою стадією у розв`язанні правових конфліктів. Згідно положення частини 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України) Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами. Перш за все, необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів. Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента. Судом встановлено, що 29.05.2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір оренди квартири (житлового приміщення) № 29/05/16, за умовами якого орендодавець зобов`язалася передати орендареві у строкове, платне користування, а орендар зобов`язалась прийняти у строкове, платне користування квартиру [ADDRESS] , загальною площею 81,83 кв.м., та зобов`язалась сплачувати орендодавцеві орендну плату. Відповідно до п. 2.1 Договору, квартира, що орендується, надається орендарю для організації процесу догляду за дітьми. Відповідно до п. 4.1, 10.3 Договору, строк оренди приміщення, що орендується, складає 60 місяців з моменту прийняття приміщення, що орендується, за Актом прийому-передачі. Строк цього Договору починає свій перебіг з 01.06.2016 року та закінчується 01.06.2021 року. Відповідно до п. 5.1, 5.2 Договору, розмір місячної орендної плати складає 15 000,00 грн., що на момент підписання цього Договору складає 600 доларів США. У разі зміни курсу більш ніж на 10 відсотків орендодавець має право в односторонньому порядку змінити розмір орендної плати, в сторону збільшення до 600 доларів США. Орендна плата сплачується орендарем не пізніше 15 числа кожного наступного місяця, про що сторонами складається письмова розписка. Відповідно до п. 5.8 Договору, у разі припинення (розірвання) Договору оренди орендар сплачує орендну плату до дня повернення квартири за Актом прийому-передачі включно. Закінчення строку дії Договору оренди не звільняє орендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, в повному обсязі. Відповідно до п. 5.6, 5.7, 5.8 Договору, вартість комунальних послуг не входить до орендної плати, але орендар повинен їх сплачувати за свій рахунок, щомісяця, при цьому орендар зобов`язаний робити все для того, щоб заборгованість по комунальним платежам не утворювалась. Усі витрати за користування комунальними послугами, послугами інтернет оплачуються орендарем самостійно за свій рахунок. У разі припинення (розірвання) Договору оренди орендар сплачує орендну плату до дня повернення квартири за Актом прийому-передачі включно. Відповідно до п. 8.1.3 Договору, за несвоєчасне внесення орендної плати орендар несе відповідальність у вигляді пені в розмірі 1% від загальної суми орендної плати за кожний день прострочення за умови прострочення більш ніж на 14 днів. За Актом прийому-передачі нерухомого майна в оренду відповідно до Договору оренди нерухомості № 29/05/16 від 29 травня 2016 року, складеного 29.05.2016 року, [PERSON] , передала, а [PERSON] прийняла у тимчасове, платне користування приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Передане приміщення відповідає вимогам, які представлялись орендарем. Зазначено показники лічильників, зняті на момент прийому-передачі нерухомого майна. (а.с. 11) 29.05.2016 року [PERSON] підписано згоду на капітальний ремонт відповідно до пункту 8.1.5 Договору оренди на проведення [PERSON] наведених робіт: плінтус, амстронг, обої, краска, сипучка, клей, цемент, електрика, монтаж дверей, робота по сантехніці, електрика, плитка, ламінат, ковролін, демонтаж, стіни, стеля. (а.с. 12) Згідно даних Графіка обліку сплати за оренду квартири, останній платіж внесено у квітні 2017 року. (а.с. 13) За даними Довідки, складеної ТОВ «Євро-Реконструкція» від 03.08.2020 року, станом на 01.07.2020 року за адресою: [ADDRESS] наявна заборгованість за постачання гарячої води у розмірі 5 934,49 грн., за централізоване опалення у розмірі 19 164,14 грн. Крім того, заборгованість за житлово-комунальні послуги підтверджено долученими до матеріалів справи квитанціями про їх оплату. (а.с. 32, 33-40) 31.07.2020 року [PERSON] надіслано на зареєстровану адресу [PERSON] письмову вимогу про необхідність погашення заборгованості за Договором оренди № 29/05/16 від 29.05.2016 року, за 31 місяць у розмірі 516 150,00 грн. (а.с. 14, 15) Крім того, позивачем надано квитанцію від 28.07.2020 року № 1156565 про оплату аварійного відкриття дверей у сумі 2 500,00 грн. Однак квитанція не містить даних щодо адреси, за якою здійснено аварійне відкриття дверей та прізвище платника послуги. (а.с. 41) Відповідно до ч. 1 ст. 810 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Договір найму житла укладається у письмовій формі. (ч. 1 ст. 811 Цивільного кодексу України) Відповідно до ч. 1, 3 ст. 820 Цивільного кодексу України, розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму житла. Якщо строк внесення плати за користування житлом не встановлений договором, наймач вносить її щомісяця. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п`ять років. (ч. 1 ст. 631, ч. 1 ст. 821 Цивільного кодексу України) За змістом статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України) Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. (ч. 2 ст. 615 Цивільного кодексу України) Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як убачається з матеріалів справи, предмет спору ставить вимога позивача про стягнення з орендаря відповідача [PERSON] на її користь 516 150,00 грн. за порушення умов Договору оренди № 29/05/16 від 29.05.2016 року в частині несплати відповідачем орендної плати за 31 місяць проживання в орендованій квартирі, починаючи з 01 січня 2018 року, а також 3% річних у розмірі 39 853,55 грн., інфляційні збитки у розмірі 78 145,11 грн., пеню у розмірі 203 687,51 грн., заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 38 926,56 грн. та витрати за аварійне відкриття дверей у розмірі 2 500,00 грн. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Аналізуючи наявні у справі докази в їх сукупності,

Outcome: partial