Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, уточненим в ході судового розгляду справи, до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні квартирою шляхом позбавлення права користування квартирою та виселення, в якому зазначила, що вона є власницею квартири №246, розташованої за адресою: м.Запоріжжя, вул.Автозаводська, буд.20. Крім неї, за зазначеною адресою зареєстровані її мати [PERSON] і відповідач [PERSON] При цьому, відповідач не є членом її сімї. На теперішній час вона взагалі позбавлена доступу до свого майна, не може користуватися і розпоряджатися ним на власний розсуд, оскільки [PERSON] чиняться всілякі перешкоди. Враховуючи викладене, позивач просить суд усунути їй перешкоди в користуванні та розпорядженні квартирою шляхом виселення відповідача, а також зняти останнього з місця реєстрації. Позивач у судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена судом своєчасно і належним чином. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з підстав, викладених в уточненому позові, і просила суд задовольнити їх в повному обсязі, а також пояснила, що відповідач користувався спірною квартирою за згодою [PERSON] Після посвідчення договору дарування частини квартири, позивач неодноразово попереджала відповідача про необхідність знятися з реєстрації і звільнити квартиру, проте на такі вимоги [PERSON] не реагував. Добровільно висилитися і знятись з реєстраційного обліку відповідач відмовляється. Відповідач у судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи був повідомлений судом своєчасно і належним чином. У судовому засіданні представник відповідача позов не визнав, просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, оскільки жодних перешкод відповідач у користуванні квартирою не чинить, фактично мешкає за спірною адресою з березня 2000 року і є членом сімї позивача і [PERSON] Також зазначив, що в матеріалах цивільної справи міститься фототаблиця із описом фотознімків сторін, які свідчать про те, що відповідач і третя особа [PERSON], яка є матірю позивача, фактично мешкали однією сімєю. Третя особа [PERSON] у судовому засіданніпозов визнала в повному обсязі та суду пояснила, що дійсно тривалий час підтримувала стосунки з відповідачем. Однак через негативне ставлення [PERSON] до неї та її доньки [PERSON], вони з травня 2016 року не мають можливості мешкати у спірній квартирі та змушені наймати в оренду інше жиле приміщення для проживання, оскільки іншого помешкання не мають. Також зазначила, що відповідач був зареєстрований нею за спірною адресою на його прохання в 2002 році у звязку із необхідністю останньому влаштуватися на роботу. Представник третьої особи Комунарський відділ реєстрації фізичних осіб, у судове засідання не з'явився, про час і місце слухання справи був повідомлений своєчасно і належним чином, причини неявки суду не надав. Відповідно до вимог ст.169 Цивільного процесуального кодексу України неявка позивача, відповідача і представника третьої особи в судове засідання не перешкоджає розгляду справи. За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності зазначених осіб. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, третьої особи, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків. За вимогами ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. На підставі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Із свідоцтва №19292 про право власності на житло від 17.12.2001 року вбачається, що у результаті приватизації [PERSON] і [PERSON] набули право спільної сумісної власності на квартиру №246, розташовану за адресою: м.Запоріжжя, вул. Автозаводська, буд.20 (а.с.9). На підставі договору про виділ часток у спільній власності від 03.09.2015 року квартира №246, розташована за адресою: м.Запоріжжя, вул. Автозаводська, буд. 20, належить в рівних частках по 1/2 [PERSON] і [PERSON] (а.с.10). [PERSON] на підставі договору дарування частини квартири, укладеного між нею і [PERSON], посвідченого 03.09.2015 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №1066, є власником квартири №246, розташованої за адресою: м.Запоріжжя, вул.Автозаводська, буд.20 (а.с.11). Право власності на вказану кватиру зареєстровано за [PERSON] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 03.09.2015 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], номер запису 11021754 (а.с.12). З матеріалів справи вбачається, що у спірній квартирі зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.5-6, 8, 44-45, 48). Відповідно дост.47 Конституції Україникожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ч.1 ст.316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до Закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб. За ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 150 ЖК України і ч.1 ст.383 ЦК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей та мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав і обовязків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сімї колишнього власника у випадку зміни власника. Виникнення права членів сімї власника квартири на користування квартирою та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на неї, а отже, припинення права власності на квартиру припиняє право членів його сімї на користування цією квартирою. Зазначене презюмується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України під час розгляду справи №6-158цс14 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення із будинку та зняття з реєстрації. Відповідно до ч. 2 ст. 360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у Постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не є членом сімї позивача, доказів про наявність родинних відносин, ведення спільного господарства, постійного фактичного проживання з відповідачем сторонами по справі не надано і матеріали цивільної справи не містять. Також судом встановлено, що позивач повідомляла відповідача про необхідність звільнити спірну квартиру і знятися з реєстрації в строк 10 днів з моменту отримання рекомендованого листа (а.с.13-14). Таким чином, позовні вимоги в частині усунення перешкод [PERSON] у користуванні і розпорядженні квартирою №246 у житловому будинку №20 по вул.Автозаводській в м.Запоріжжі шляхом виселення [PERSON] є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Розглядаючи позовні вимоги в частині зняття відповідача з місця реєстрації, суд виходить з такого. Згідно зі ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» поняття реєстрації визначено як внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла. На підставі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Згідно з п. 3.1 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого Наказом МВС України 22.11.2012 за №1077, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.12.2012 року за № 2109/22421, передбачено зняття з реєстрації місця проживання особи на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про виселення. Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняття відповідача з реєстраційного обліку можливо лише за умови втрати користування цим житлом у звязку з його виселенням. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Вимагаючи в позові зняття з реєстрації відповідача позивач не зазначила ким і яким чином порушені її права і які є підстави для примусового покладення такого обовязку. Крім того, в результаті прийняття судом рішення про виселення, такі наслідки передбачені ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» без додаткового ухвалення рішення суду про зняття з реєстрації. До відмови у знятті з реєстрації відповідача на підставі рішення суду про виселення останнього права позивача у цьому питанні не порушені і тому суд відповідно до приписів ст.16 ЦК України про захист права лише у передбачений законом чи договором спосіб не має підстав для ухвалення рішення з цього приводу. За таких обставин, суд визнає заявлені позивачем вимоги в частині зняття відповідача з місця реєстрації передчасними і такими, що не підлягають задоволенню. Таким чином, у звязку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Відповідно до ч.1 ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, так як позов задовольняється частково, судові витрати повинні бути стягнуті з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial