Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] «Львівські автобусні заводи», просить ухвалити рішення яким стягнути з відповідача на її користь компенсацію за затримку виплати заробітної плати в розмірі 18\~829,30 грн. та моральну шкоду в розмірі 100\~000 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що у звязку з затримкою у виплаті заробітної плати роботодавець зобовязаний виплатити компенсацію втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати. За її обрахунками розмір такої компенсації станом на травень 2017р. становить 18\~829,30 грн., яку просить стягнути в примусовому порядку. Крім того, внаслідок не проведення розрахунку при звільненні зазнала моральних страждань, була поставлена в скрутне матеріальне становище, що зробило неможливим нормальне існування її та членів її сімї. Пошуки роботи спричинили тяжкий психологічний стан. Ступінь моральних страждань оцінює до розміру 100\~000 грн., які просить стягнути в примусовому порядку. В судове засідання позивач не зявилась, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлена належним чином. Скерувала до суду заяву про підтримку позовних вимог та розгляд справи у її відсутності. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача в судове засідання не зявився повторно, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання, причин неявки не повідомив. Зі згоди позивача та на підставі наявних у справі даних і доказів суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням\~ст.280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково виходячи з таких підстав. Відповідно до записів в трудовій книжці позивача, копія якої долучена до матеріалів справи (а.с.12), 14.05.2013р. останню звільнено з підприємства відповідача на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Згідно ст. 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 20.07.2016р. (а.с.4-5), з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість із заробітної плати в розмірі 11\~241,84 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 3659,04 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 14.05.2013р. по 20.07.2016р. в розмірі 68\~824,80 грн., а всього 83\~725,68 грн. Згідно постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 09.06.2017р. (а.с.9), таке рішення суду фактично виконано, розпорядженням державного виконавця від 07.06.2017р. заборгованість згідно виконавчого документу в повному обсязі перераховано стягувачеві. Крім того, рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 25.04.2017р. (а.с.6-7) з відповідача на користь позивача стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 21.07.2016р. по 30.03.2017р. в розмірі 15\~333,12 грн. Згідно постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 09.06.2017р. (а.с.11), таке рішення суду фактично виконано, розпорядженням державного виконавця від 07.06.2017р. заборгованість згідно виконавчого документу в повному обсязі перераховано стягувачеві. Згідно зі статтею 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Згідно з положеннями частини шостої\~статті 95 Кодексу законів про працю України, статей 33, 34 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року заходами державного регулювання оплати праці є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у звязку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати»; Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427. Разом із тим статтею 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами в цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата та інші. Відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року № 692), компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін. Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1. За наявності зазначених умов, про що зазначив Верховний Суд України під час розгляду цивільної справи № 6-43цс14, у тому самому порядку компенсації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у звязку з несвоєчасним виконанням рішення. Згідно розрахунку позивача (а.с.2), який проведено шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць на коефіцієнт приросту споживчих цін, загальний розмір компенсації становить 18\~829,30 грн. Враховуючи, що інформації про розмір нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за період з вересня 2012р. по травень 2013р. відповідач не надав, суд приймає такий розрахунок, внаслідок чого стягує з відповідача зазначену суму в примусовому порядку. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, як про це зазначив Пленум ВСУ в. п. 5 Постанови № 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За логікою ВСУ, яка узгоджуються з приписами ст. ст. 12, 81 ЦПК України, саме позивач повинна довести факт завдання моральної шкоди та її розмір. Доказів про втрати немайнового характеру, виходячи з порушень, які допущені відповідачем суду не надано. Враховуючи, що позивач звільнена з підприємства відповідача за власним бажанням, немає підстав для висновку, що тяжкий психологічний стан, спричинений пошуками роботи був наслідком протиправних дій відповідача. Тому, в задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди належить відмовити. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача в дохід держави належить стягнути судовий збір за ставками, чинними на момент звернення до суду згідно Закону України «Про судовий збір», що становить 640 грн. На підставі наведеного та

Outcome: partial