Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась з даним позовом до суду і просить постановити рішення про визнання за нею права власності на майно, набуте сторонами в період шлюбу, а саме: на ? частину квартири [ADDRESS]. [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до сторін по справі, як треті особи з самостійними вимогами, та просять визнати договір купівлі-продажу спірної квартири від 06.04.04 р. недійсним в частині визначення покупцем [PERSON], визнавши їх покупцями такої квартири. У задоволенні позову [PERSON] просять відмовити. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просять їх задовольнити, зазначивши про те, що спірна квартира була придбана під час шлюбу за особисті кошти подружжя та кошти їх батьків. У задоволенні позову третіх осіб із самостійними вимогами просять відмовити, оскільки він є надуманим. Окрім того, вказують на пропуск строку позовної давності за вимогою про визнання договору недійсним. Відповідач [PERSON] пред'явлений до нього позов [PERSON] не визнав, зазначивши, що спірна квартира була придбана за кошти його батьків (треті особи, що заявляють самостійні вимоги) для себе. Вказує на те, що позивач не довела наявність джерела придбання спірної квартири ними як подружжям, а тому спірна квартира фактично є власністю його батьків. Пред'явлений до нього позов третіх осіб із самостійними вимогами визнав у повному обсязі, зазначивши про те, що дійсно діяв всупереч волі своєї матері. Вона уповноважила його, на підставі нотаріально посвідченої довіреності, придбати їй квартиру, а він придбав таку квартиру та оформив право власності на себе на вимогу позивача та її батьків. Треті особи та представник третьої особи, пред'явлений ними позов підтримали в повному обсязі, зазначивши про те, що спірна квартира була придбана за їх кошти. Гроші на квартиру були передані їх сину - відповідачу [PERSON] для придбання квартири саме для них, однак він придбав таку квартиру та оформив право власності на себе. Дослідивши письмові матеріали справи, заслухавши в судовому засіданні показання свідків, а також дослідивши письмові показання свідка [PERSON], що була допитана іноземним судом за міжнародним судовим дорученням, судом було встановлено наступне. 29 червня 2002 року [PERSON] та [PERSON] уклади шлюб і після одруження їм було присвоєно спільне прізвище [PERSON]. У цьому шлюбі [INFO] народився син [PERSON]. Не маючи власного житла вони, після укладення шлюбу, проживали в будинку батьків [PERSON] - подружжя [PERSON] в с. Циблі Переяслав-Хмельницького району. Маючи певні грошові заощадження та збереження, отримавши частину грошей від своїх батьків, [PERSON] та [PERSON] придбали спірну квартиру у [PERSON] 06.04.2004 р. за 9 500 доларів США. Покупцем за цим договором виступив [PERSON] і реєстрація права власності на квартиру також була здійснена на нього. Після придбання у квартирі розпочався ремонт, який відбувався впродовж до 2007 року. В силу певних причин, а також несумісності характерів та кардинально різних поглядів на сімейне життя, відсутності ведення спільного господарства та сімейного бюджету, формальності шлюбних відносин [PERSON] та [PERSON] припинили свої шлюбні відносини. Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 25 лютого 2014 року, що набрало законної сили 11.03.2014 р., шлюб між ними було розірвано. Відповідно до рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду від 03.09.2014 р. було встановлено, що 16.04.2014 р. [PERSON] не змогла потрапити до спірної квартири, оскільки [PERSON] змінив замок вхідних дверей. [PERSON] визнав ту обставину, що спірна квартира була придбана у шлюбі за договором купівлі-продажу та оформлена на його ім'я. Цим же рішенням суду встановлено, що [PERSON] визнає такий факт і він доказуванню не підлягає. Цим же рішенням встановлено, що [PERSON] та [PERSON] за правилами ст. 368 ЦК України є співвласниками спірної квартири на праві спільної сумісної власності. Дане рішення суду набрало законної сили 15.09.2014 р. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Окрім того, за змістом ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Частиною другою цієї статті визначено, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Як встановлено судом, [INFO] [PERSON] народила сина [PERSON] і до досягнення ним трирічного віку перебувала у відпустці по догляду за ним, отримуючи державну соціальну допомогу. Отримання нею такої державної соціальної допомоги підтверджується наданими в судовому засіданні довідками з Переяслав-Хмельницького районного управління соціального захисту населення від 29 грудня 2014 року за №№ 256, 257 та 258. Об'єктом права спільної сумісної власності, у розумінні ч. 1 ст. 61 СК України, є спірна квартира. Відповідно до ч. 2 ст. 68 СК України розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до приписів ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються цим Кодеком та іншими нормативно-правовими актами. Тобто, до правовідносин між сторонами слід застосовувати відповідні норми ЦК України, що регулюють особисті майнові відносини осіб та право власності. Сторони мають право відповідно до вимог ст. 69 СК України на поділ майна і розмір їх часток у цьому майні, за нормою ч. 1 ст. 70 СК України, є рівним, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Позивач не заявляла вимоги про поділ (розділ) майна в натурі, а лише просила визнати за нею право на ? частину спірного майна. Право спільної власності регулюється нормами глави 26 ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За нормою частини першої статті 370 ЦК України сторони мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. Такої вимоги в суді не заявлено. Натомість позивач просить визначити її частку у спільному сумісному майні подружжя. Посилання відповідача на з'ясування джерела придбання спірної квартири, як на підставу відмови позивачу в позові, було б доречним аби саме він ставив вимогу про поділ майна. Такої вимоги позивач не заявляв. За змістом ч. 2 ст. 61 СК України визначені об'єкти права спільної сумісної власності, в тому числі, інші доходи, одержані одним із подружжя. Одержані подружжям [PERSON] гроші від їх батьків не мають письмового підтвердження, в розумінні ст. 208 ЦК України. Однак, таку обставину ніхто із учасників таких правовідносин не оспорює в установленому порядку. З'ясування джерела придбання спірної квартири в даній справі було б доречним аби відповідач ставив таку вимогу в розумінні ст. 57 СК України, яка визначає майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка; або ж відповідно до ст. 62 СК України у разі істотного збільшення у своїй вартості майна дружини, чоловіка. За приписами ст. ст. 355, 356, 357 та 372 ЦК України суд дійшов до висновку, що за позивачем слід визнати право спільної часткової власності (? частина) на спірну квартиру. Факт належності спірної квартири саме [PERSON] та [PERSON] доводиться також і показами свідка [PERSON], який вказав на те, що за спільні кошти було придбано квартиру його доньці та зятю. Гроші на квартиру також давали і треті особи у справі - батьки [PERSON], і його сім'я, і були певні заощадження у [PERSON] та [PERSON] Квартиру знайшли разом із сватом - [PERSON], за порадою [PERSON], і домовилися за ціну із продавцем [PERSON] - 9 500 доларів США. Домовилися, що квартиру оформлять на [PERSON] Свідок [PERSON] підтвердила ту обставину, що спірну квартиру придбали у [PERSON] за її порадою. Свідок [PERSON], що була допитана Петроградським районним судом м. Санкт-Петербурга (РФ) відповідно до судового доручення про виконання процесуальних дій, показала суду, що вона дійсно продала належну їй квартиру саме молодій парі за 9 500 доларів США. Розрахунок відбувався в іноземній валюті. Таким чином, пояснення відповідача [PERSON] в тій частині, що його тесть [PERSON] не приймав участі в пошуку квартири для її придбання; придбання квартири для себе його батьком [PERSON] та проведення розрахунку за квартиру в гривнях, є неспроможними. Вони свідчать про несумлінність і вишукування можливості спотворити докази. Із показання свідка [PERSON] (рідний брат [PERSON]) вбачається, що його батько [PERSON] передав [PERSON] 50 000 грн. на придбання квартири для матері та довіреність на придбання квартири на її ім'я. Суд констатує, що це не свідчить про те, що саме спірна квартира мала бути придбана для [PERSON] Невиконання [PERSON] прохання його матері [PERSON] та не здійснення ним певних юридичних дій, що визначені у довіреності - це незавершені чи порушені правовідносини між [PERSON] та [PERSON] і на суть цього позову не впливають. Свідку [PERSON] лише було відомо про наміри придбання квартири. Він також чув розмову, коли [PERSON] говорив своєму сину [PERSON] про те, що досить жити в приймах і передав йому кошти на квартиру в розмірі близько 50 000 грн. і довіреність. Вищевикладене свідчить про те, що позовні вимоги третіх осіб про визнання договору купівлі-продажу від 06.04.2002 р. недійсним, в частині визначення покупцем [PERSON] недійсним, є недоведеними. Треті особи не були стороною і заінтересованими особами в цьому договорі. Вимоги до [PERSON] - не ставили. Окрім того, із змісту довіреності від 18.02.2004 р. вбачається, що [PERSON] уповноважила [PERSON] придбати на її ім'я за ціну та на умовах за його розсудом квартиру. Яку саме квартиру - не зазначено. За правилами глави 17 ЦК України регулюються правовідносини щодо представництва. [PERSON], уповноваживши [PERSON] на вчинення від її імені певних дій, видала йому довіреність, що нотаріально посвідчена. Стаття 250 ЦК України передбачає право представника відмовитися від вчинення дій, які були визначені довіреністю та його обов'язок негайно повідомити особу, яку він представляє, про відмову від вчинення дій, які були визначені довіреністю. Таких обставин сторони в суді не доводили, доказів щодо них в суді не здобуто. Окрім того, ставлячи вимогу про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири недійним, треті особи із самостійними вимогами не довели існування жодної підстави на яку посилалися, що визначена ст.ст. 203, 215 ЦК України, а посилання на ст. 239 та 241 ЦК України є взагалі безпідставним. Таким, що заслуговує на увагу є заява позивача про застосування строку позовної давності до вимог третіх осіб. Дійсно, в судовому засіданні спростовано пояснення третіх осіб про те, що вони дізналися про порушення своїх прав лише нещодавно, коли у 2014 році зареєстрували своє місце проживання у спірній квартирі і позивач звернулася до суду з позовом про визнання за нею права власності на ? частину цієї квартири. Передавши гроші на квартиру, надаючи допомогу на проведення в ній ремонту, треті особи беззаперечно знали про те, що саме 06.04.2004 р. спірна квартира була придбана їх сином та оформлена ним на своє ім'я. За таких підстав, коли треті особи не заявляли про поновлення строку позовної давності, суд відмовляє у задоволені позовних вимог не по суті позову, а у зв'язку з пропуском ними строку позовної давності. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved