Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом та просить суд виселити відповідача [PERSON] з належної їй на праві особистої власності квартири [ADDRESS] без надання йому іншого житлового приміщення, посилаючись на неможливість спільного проживання з відповідачем. Так, в належному їй помешканні зареєстровані та проживають крім неї також її донька [PERSON] з онукою [PERSON] та відповідач [PERSON], з яким вона з 2010 року перебувала у фактичних шлюбних стосунках. Починаючи з 2014 року відповідач зловживає спиртними напоями, внаслідок чого систематично влаштовую гучні сварки, супроводжуючи їх нецензурною лайкою, погрозами в її сторону та членів її родини, серед яких неповнолітня онука. Від таких дій відповідача вона та її родина перебуває в стані психологічної напруги, тривоги та страху. Намагаючись захистити спокій її сім'ї, вона неодноразово зверталася до правоохоронних органів з відповідними заявами, тому оскільки співжиття відповідача з нею та членами її родини категорично неможливо та грубо порушує її конституційні права, просить задовольнити заявлені вимоги. Ухвалою суду від 01 серпня 2018 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 25 жовтня 2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання сторони та третя особа не з'явились. Позивач [PERSON] надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, на позові наполягала, не заперечувала проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином в порядку, передбаченому ст. 128 ЦПК України, відзиву на позов не подав. Третя особа [PERSON], яка діє в свої інтересах та в інтересах неповнолітньої [PERSON], надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, заявлені вимоги позову підтримала. Згідно вимог ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не зявився в судове засідання, не повідомив причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. Як встановлено судом, позивач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 15 грудня 1993 року є власником двокімнатної квартири житловою площею 26,0 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5,6 копії договору, витягу). У вказаному житловому помешканні, згідно довідки № 9 Криворізької обєднаної міської довідково-інформаційної служби від 20.07.2018 р., станом на дату видачі довідки зареєстровані позивач [PERSON], її донька [PERSON], онука [PERSON] та відповідач [PERSON] (а.с. 7). Відповідно до частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Згідно зі статтею 156 Житлового кодексу України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно зі ст. 157 Житлового кодексу України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до статті 116 Житлового кодексу України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч. 1 статі 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Тому оскільки належним чином повідомлений про дату слухання справи відповідач відзиву на позов та доказів на його підтвердження, суду не надав, враховуючи, що цивільне судочинство згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, так як відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд розглядає справу на підставі наявних у справі доказів. Позивачка звертаючись до суду з цим позовом навела суду факти притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за насильство в сім'ї - постанови Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28.02.2018 р., 31.05.2018 р., 21.06.2018 р., відповідно до яких за поясненнями правопорушника [PERSON] він провину визнав, однак сварки між ними відбувалися з ініціативи співмешканки, сама ж вона і викликала потім працівників поліції. Факт прравопрушень також підтверджувався письмовими доказами справ та [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушень, передбачених ст. 173-2 ч.1 та ч. 2 КУпАП. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховного Суду України за результатами розгляду справи №6-115цс13 слідує, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла (стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Судом має надаватись адекватне обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та надаватись оцінка виселення в контексті пропорційності застосування такого закону. Крім того, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 17 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ, тощо. Так, суду не надано відомостей, чи є спірна квартира постійним і єдиним місцем проживання відповідача, чи має він інше житло. Разом з тим, як вбачається з тексту постанов Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу від 31 травня 2018 року та 21 червня 2018 року (а.с.9, 10) про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 173 ч.2 КУпАП, він починаючи з травня 2018 року вирішував питання щодо переїзду та проживання в іншому місці, а отже мав час для вирішення вказаного питання, оскільки сварки між сторонами відбувалися досить тривалий проміжок часу. Повторна неявка в судове засідання відповідача, якого судом було повідомлено про дату та час розгляду справи своєчасно та належним чином, що підтверджується судовими повістками, повернутими за терміном зберігання до суду, свідчить про його небажання розгляду справи в судовому порядку. Іншим шляхом виклик відповідача до суду неможливий. Тому повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, а також

Outcome: approved