Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги, тим, що вона є власником будинку [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу будинку від 22.06.2006 року. У зазначеному будинку зареєстровані вона, як уповноважений власник, її син [PERSON] , її онук [PERSON] , а також відповідачі [PERSON] та [PERSON] з якими родинні та інші зв`язки відсутні. Хоча відповідачі і зареєстровані у вказаному будинку, але з 30.11.2016 року в ньому не проживають, оплату за комунальні послуги не здійснюють, в утриманні будинку участі не приймають. На підставі викладеного позивач звертається до суду з цим позовом, в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви, просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. 16 березня 2021 року ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. У судовому засіданні 08 липня 2021 року ухвалою, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, підготовче судове засідання було закрито, призначено розгляд справи по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала вимоги викладені у позовній заяві та просила їх задовольнити у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Також просила розглянути справу без допиту свідків у зв`язку з перебуванням їх на лікарняному та розглянути справу на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, на підставі ст. ст. 128, 130 ЦПК України повідомлялися належним чином про день, час та місце розгляду справи, про що свідчать конверти, що повернулися до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а. с. 115, 116, 125, 126а), також виклик відповідачів здійснювався шляхом оприлюднення повідомлення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Ленінського районного суду м. Дніпропетровська (а. с. 117, 118, 121, 136, 137). Крім того, відповідач [PERSON] зверталась до суду 27.05.2021 року з заявою про відкладення розгляду справи у зв`язку із неотриманням позовної заяви, яку їй було видано 27.05.2021 року разом із додатками до неї, однак до суду більше вона не з`являлася та заперечень проти позову суду не представила. Представник третьої особи Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, у якій просив провести розгляд справи без його участі, рішення прийняти згідно наявних у справі матеріалів та відповідно до вимог чинного законодавства. 28 вересня 2021 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було вирішено питання про заочний розгляд справи. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутність учасників справи за правилами загального позовного провадження з можливістю ухвалення заочного рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не подав. При цьому, позивач не заперечувала проти такого вирішення справи. Вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, враховуючи пояснення позивача, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що вимоги позивача щодо визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню з таких підстав. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що спірним житловим приміщенням є будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Власником вказаного будинку є позивач [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу будинку від 22.06.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Базилєвим С.П., зареєстрованого в реєстрі за № 1030 (а. с. 55). Факт реєстрації відповідачів [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , з 05.05.2006 року, підтверджується довідкою відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 29 січня 2021 (а. с. 28, 29). Відповідачі не проживають у спірному будинку з березня 2016 року, тобто понад встановлені строки, визначені діючим законодавством України, що підтверджується актами про їх не проживання за місцем реєстрації від 30.04.2016 року, 30.11.2016 року, 20.09.2017 року, 30.05.2017 року, 20.05.2021 року, складеними мешканцями будинку [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] (а. с. 97-104, 128). Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частинами 1,\~2\~статті 319\~ЦК України\~визначено,\~що власник\~володіє,\~користується,\~розпоряджається своїм\~майном на\~власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Така правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09.12.2020 року по справі № 209/2642/18. Також судом встановлено те, що відповідач [PERSON] обізнана про наявність спору про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що підтверджується розпискою про отримання нею позовної заяви до неї та її сина (а.с. 119), однак будь яких дій нею не вчинялося щодо заперечення заявлених вимог, що свідчить про втрату нею інтересу до вищезазначеного житлового будинку. Суд вважає можливим захистити право позивача шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а обраний позивачем спосіб захисту його інтересів ґрунтується на законі. Аналізуючи зібрані по справі\~докази в\~їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими. Оскільки позивачем не заявлено вимоги про стягнення судового збору з відповідачів на її користь, питання про стягнення судового збору судом не вирішується.

Outcome: approved