Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона є власником двокімнатної квартири [ADDRESS]. У спірній квартирі зареєстрована вона (позивач), її донька [PERSON], а також відповідач [PERSON] Як зазначає позивач, 02.04.2015 року вони з відповідачем за взаємною згодою виділили із спільної сумісної власності їх подружжя в особисту приватну власність кожного свої частки по ? частині квартири і в той же день відповідач за взаємною згодою подарував їй належну йому частину квартири. Позивач вказує на те, що з 2015 року відповідач у квартирі не проживає, за власною ініціативою забрав свої особисті речі та переїхав проживати за іншою адресою, в квартирі більше не з»являється. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] В судове засіданні позивач та її представник [PERSON], будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, не з»явились. Від представника позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у відсутність сторони позивача, в якій він позовні вимоги підтримує та просить задовольнити (а.с.39). Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце судового розгляду судом повідомлений належним чином. За даних обставин суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі матеріалів, згідно вимог ч.4 ст.169, ч.1 ст.224 ЦПК України. Представник третьої особи - Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації [PERSON] в судове засідання не з»явилась, надавши заяву в якій просить розглядати справу в її відсутність та прийняти рішення у відповідності до вимог чинного законодавства України (а.с.31, 37). Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін на підставі наявних доказів. Вивчивши письмові докази, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] є власником двокімнатної квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажі квартири від 01.07.2005 року, договору про визначення часток у праві спільної сумісної власності на квартиру між подружжям від 02.04.2015 року та договору дарування ? частки квартири від 02.04.2015 року (а.с.10-20). Як вбачається з довідки Ф-3, виданої Комунальним концерном «Центр комунального сервісу» Деснянського району м.Києва 27.01.2017 року № 02/03/10-418, у квартирі [ADDRESS] зареєстровано 3 особи, а саме: позивач по справі [PERSON], колишній чоловік - відповідач [PERSON] та донька сторін [PERSON] (а.с.21, 22). Згідно акту ЖЕД-319 від 25.01.2017 року, відповідач [PERSON] дійсно не проживає в квартирі [ADDRESS] в період з червня 2015 року по теперішній час (а.с.40). Звернувшись до суду з даним позовом позивач просила про його задоволення, вказуючи на те, що відповідач втратив право користування спірною квартирою внаслідок його непроживання понад один рік без поважних причин, а його реєстрація у спірній квартири створює їй перешкоди у володінні та користування належним їй майном. Суд вважає, що доводи позивача є обґрунтованими, з огляду на наступне. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст.319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частина 3 ст.9 ЖК України визначає, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог про усунення перешкод позивачу у здійсненні нею права користування та розпорядження майном шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки в судовому засіданні знайшов своє повне підтвердження факт непроживання відповідача у спірній квартирі понад один рік без поважних причин. На підставі викладеного,

Outcome: approved