Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Володимир-Волинського міського суду Волинської області з позовними вимогами до свого колишнього чоловіка [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що вона разом із дітьми постійно проживає у житловому будинку за № 19 по вулиці Олени Хохол у м. Устилуг Володимир-Волинського району Волинської області. В даній квартирі зареєстроване їх постійне місце проживання. Вказаний житловий будинок вона успадкувала після смерті свого батька [PERSON]. Відповідач також зареєстрований у цьому будинку, однак у ньому більше року не проживає. З часу розірвання шлюбу 21 червня 2017 року відповідач переїхав проживати до своїх родичів у село Пятидні Володимир-Волинського району, де проживає по даний час. Всі обовязки щодо утримання даного житлового будинку, оплати комунальних послуг та інших обовязкових платежів виконувала і виконує вона самостійно. Відповідач фактично не проживаючи у її будинку відмовляється брати участь в його утриманні та сплаті комунальних платежів, що ставить позивача в скрутне матеріальне становище. Вона, як власник вищевказаного житлового будинку, не може вільно ним розпоряджатися, а реєстрація у ньому відповідача призводить до зайвих витрат в утриманні будинку. В добровільному порядку відповідач не бажає знятись з реєстрації місця проживання, хоча неодноразово обіцяв це зробити, а тому позивач просить визнати його таким, що втратив право користування житлом, що за адресою Волинська область, м. Устилуг, вул. Олени Хохол, буд.19. Ухвалою суду від 05 жовтня 2018 року було відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 08 листопада .2018 року було задоволено клопотання представника позивача щодо долучення до матеріалів справи копій документів з приводу користування позивачем спірним житловим приміщенням, а також надано можливість до початку розгляду справи по суті подати інші документи на підтвердження своїх позовних вимог. Підготовче провадження закрито та призначено судовий розгляд справи по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, на їх підтвердження подала до суду копію свідоцтва про право на спадщину за законом, витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Зазначила, що на момент розгляду справи в суді оформила право власності на спірне житло, а тому просила позов задовольнити, визнати відповідача таким, що втратив право користування житлом, а саме житловим будинком з надвірними будівлями та спорудами, що за адресою Волинська область, м. Устилуг, вул. Олени Хохол, буд.19. Відповідач [PERSON] позов заперечив, суду пояснив, що дійсно після розірвання шлюбу з позивачем більше року не проживає за місцем реєстрації за адресою: Волинська область, Володимир-Волинський район, м. Устилуг, вул. О.Хохол, буд. 19. Додатково зазначив, що в майбутньому наміру проживати у даному житлі також не має, однак зніматися з місця своєї реєстрації не хоче, оскільки не має свого іншого місця проживання. Просив в позові відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши позовну заяву та дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заявлений позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи у їх сукупності і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що заявлений позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, що регулюються нормами ЖК УРСР в частині користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду та ЦК України щодо захисту права власності. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 листопада 2018 року, витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №146739714 від 25 листопада 2018 року, позивач [PERSON], є власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: Волинська область, місто Устилуг, вулиця Олени Хохол, буд. № 19. Відповідач по справі [PERSON] є колишнім чоловіком [PERSON], шлюб між якими розірваний рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 21 червня 2017 року. З долученої до матеріалів справи копії будинкової книги та довідки про\~склад сімї\~виданої виконавчим\~комітетом Устилузької\~міської ради\~за №2085\~від 01\~жовтня 2018\~року вбачається, що у вказаному будинку, крім позивача та двох неповнолітніх дітей, зареєстрований відповідач [PERSON]. Відповідач з червня 2017 року в будинку не проживає, ним не цікавиться, участі в утриманні житла не приймає, його особисті речі та речі повсякденного використання в будинку відсутні. Факт його непроживання підтверджується матеріалами справи та його власними поясненням даними в судовому засіданні. У судовому засіданні відповідач також пояснив, що не має наміру спільно із позивачем брати участь у витратах на утримання будинку та сплаті комунальних послуг, оскільки в ньому не проживає, а відповідно газом, електрикою, водою, тощо, не користується. Згідно ст.41 Конституції України, ст.ст.316, 317, 318, 319, 321 ЦК України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України, члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналогічна норма права користування членом сімї власника на рівні з ним його житлом міститься в ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР, яка більш чітко конкретизує такий обсяг прав користування житлом, а саме за відсутності угоди про порядок користування між власником та членом його сімї, укладеного при вселенні останнього. Разом з тим, положенням ч.2 ст.405\~ЦК України передбачено юридичну підставу втрати членом сімї власника (у тому числі колишнім членом сімї власника) права на користування житлом власника, а саме відсутність члена сімї власника житла без поважних причин понад один рік за таким місцем проживання (у житлі), якщо інше не встановлено домовленістю із власником або за законом. У відповідності до ч.3 ст.156 ЖК УРСР, члени сімї власника будинку (квартири) зобовязані дбайливо ставитись до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сімї власника зобовязані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенні ремонту. Відтак відмова відповідача від участі у витратах по утриманню будинку створює позивачу перешкоди у користуванні ним. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Враховуючи, що відповідач не проживає за місцем реєстрації його постійного проживання більше року без поважних причин (протилежного судом не встановлено), будь-якої участі в його утриманні не приймає, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову. При цьому суд констатує, що задоволення позову не порушує права відповідача на житло. Відповідно до ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ст.8\~Конвенції \~про захист\~прав людини\~і основоположних\~свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. В свою чергу в силу ст.\~9\~Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобовязань не може суперечити положенням Конвенції (ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори», ст.27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Як зазначає Європейський суд з прав людини, «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві...» (рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 року «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункти 41, 42). Отже, в даній ситуації визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним. Окремо суд звертає увагу, що питання про позбавлення житла в багатьох випадках можуть охоплюватись і змістом статті 1 Протоколу №1 Конвенції, які стосуються захисту права власності, однак враховуючи обставини справи, зміст позовних вимог та надані докази про те, що відповідач не є власником житла, суд не вважає за можливе розглядати питання обґрунтованості втручання у право відповідача в контексті статті 1 Протоколу №1 Конвенції. Щодо дотримання принципу «втручання згідно з законом», то суд враховує, що право членів сімї власника житла на користування цим житлом та порядок збереження жилого приміщення за ними в разі тимчасової відсутності регламентовано нормами ЦК України та ЖК УРСР. Так, в даній ситуації втручання у право відповідача здійснюється на підставі ст.405 ЦК України, оскільки, виходячи із матеріалів справи, відповідач є колишнім членом сімї власника житла (позивача), тому, для суду є беззаперечним те, що втручання у їх права має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. Щодо відповідності втручання цілям, передбаченим в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоровя чи моралі, захист праві свобод інших осіб), суд зауважує, що в даних правовідносинах втручання у право відповідача здійснюється з метою захисту прав і свобод позивача (його права власності, права на житло, вільне користуванням житловим приміщенням, про що ним зазначено в позовній заяві), що підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8 Конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети». Щодо того, чи є таке втручання «необхідним в демократичному суспільстві» (пропорційним), суд, розглядає підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. При співставленні «балансу інтересів» суд враховує, що спірний будинок має статус приватного житлового фонду, користування жилими приміщеннями в якому регулюється главою 6\~ЖК УРСР та відповідними нормами ЦК України, відповідач є колишнім чоловіком позивача і проживав в будинку раніше як член його сімї, однак вже більше року в ньому з власних міркувань не проживає, будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладалось. В судовому засіданні встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідач не проживає в спірному будинку тривалий час, суд, надані позивачем докази, визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов'язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача, таким, що втратив право користування житловим приміщенням. З іншої сторони відповідачем не надано доказів, що він проживає в спірному будинку, користуються ним та доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання в спірному будинку. При цьому, його тривала відсутність свідчить про те, що він має інше місце проживання, він не є власником спірного житла, а тому визнання відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, не буде свідчити про втрату ним житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власників такого приміщення (позивача), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою «захисту права позивача вільно користуватись своєю власністю», а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві». Згідно з п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп.

Outcome: approved