Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору - Служби у справах дітей Вінницької міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька, який в процесі судового розгляду уточнила, мотивуючи свої вимоги тим, що 21.08.2010 року між сторонами було зареєстровано шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Вінницької міської ради Вінницької області, актовий запис №1815, який згодом на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24.01.2014 року у справі №127/29495/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу було розірвано. Від даного шлюбу у сторін є син [PERSON], [INFO]. З червня 2013 року сторони разом не проживають та не спілкуються, оскільки відповідач уникає зустрічей із позивачем та їхнім малолітнім сином. З того часу відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не приймає, аліменти на утримання останньої не сплачує. Окрім того, відповідач перебуває у міждержавному розшуку як злочинець за скоєння злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, встановити його місцезнаходження не можливо. А відтак, відповідач безпідставно чинить перешкоди позивачу у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, її фізичного, духовного та морального розвитку, шляхом відмови надання дозволу позивачу на виїзд малолітньої дитини за кордон у передбаченому чинним законодавством порядку для відпочинку та відвідування бабусі, яка проживає у Російській Федерації та запрошує позивача та її неповнолітню дитину на гостину. А тому, вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, в якому остання просила надати дозвіл на виїзд неповнолітнього сина за межі України до Російської Федерації на 3 роки з дня набрання законної сили рішення суду, а також надати їй дозвіл на виготовлення проїзних документів дитини без згоди батька. В судовому засіданні позивач [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити з підстав зазначених у позові, не заперечувала проти винесення заочного рішення. Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору - служби у справах дітей Вінницької міської ради за довіреністю [PERSON] вимоги позивача визнала частково, заперечивши щодо терміну надання такого дозволу строком на 3 роки. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явився із невідомих суду причин, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином через оголошення в газеті «Вінниччина» від 07.11.2014 року №87 (22929). Оскільки у справі достатньо доказів для встановлення прав та взаємовідносин сторін та враховуючи те, що позивач не заперечує, відповідно до ст.224 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Вислухавши пояснення сторін, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. 21.08.2010 року між сторонами було зареєстровано шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Вінницької міської ради Вінницької області, актовий запис №1815, який згодом на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24.01.2014 року у справі №127/29495/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу було розірвано (а.с.7-8). Від даного шлюбу у сторін є син [PERSON], [INFO], згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого В ДРАЦС Вінницького МУЮ Вінницької області 19.01.2011 року (а.с.6). Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток Стаття 152 СК України передбачає гарантоване право дитини на належне батьківське виховання. Відповідно до ч.1 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч.2 ст.155 СК України). Згідно довідки МКП «ЖЕК №5» від 04.09.2014 року №3633 неповнолітня дитина [PERSON] проживає разом із позивачем - його матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.9). Відповідно до акту №214 від 09.09.2014 року, складеного комісією в складі майстра МКП «ЖЕК №5» Щавінської Т.В., юриста МКП «ЖЕК №5» Мазур В.О., в присутності свідків встановлено, що [PERSON] зареєстрований, однак з червня 2013 року не проживає за адресою: [ADDRESS], участі у вихованні та утриманні дитини не приймає (а.с.10). Окрім того, згідно довідки Вінницького МВ УМВС України у Вінницькій області вих.№2/7905 від 10.10.2014 року відповідач [PERSON] перебуває у міждержавному розшуку як злочинець за скоєння злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, встановити його місцезнаходження не можливо (а.с.11). Натомість, як вбачається з пояснень позивача в судовому засіданні у Російській Федерації в м. Москва проживає та працює мати позивача, яка доводиться бабусею неповнолітній дитині сторін, яка запрошує позивача та її дитину на гостину з метою підтримання родинних відносин, відпочинку та розширення кругозору. Відповідно до ч.1 ст.8 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради №789 від 27.02.1991 року держави-учасниці зобов'язуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім'я та сімейні зв'язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.257 СК України баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватись зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. Батьки, чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків. Відповідно до ч.2 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків та у їхньому супроводі, або у супроводі осіб, які ними уповноважені. Стаття 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» визначає, що громадянин України має право виїхати з України і не може бути обмежений у праві на в'їзд в Україну. Відповідно до ч.2 ст.16 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, інші члени сім'ї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобов'язані гарантувати повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання. Таким чином, як вбачається зі змісту вищевказаних норм, важливим фактором в процесі виховання дитини, становлення її фізичного, духовного та морального розвитку, становлення духовного світу дитини, становлення останньої як особистості є спілкування з дитиною не лише батьків, а й інших близьких родичів, зокрема - баби, діда, прабаби, прадіда. І лише той факт, що бабуся проживає за межами України, а саме - в Російській Федерації, та той факт, що батько дитини здійснює свої батьківські права всупереч інтересам дитини, не піклуючись про її розвиток, створює перешкоди для цього, не надаючи дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за межі державного кордону України, не може позбавляти дитину наданих їй таких прав та гарантій. Отже, відповідно до вищевикладеного та

Outcome: partial