Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-22 00:00:00

позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до ліквідаційної комісії Запорізького міського управління Головного управління МВС України в Запорізькій області, третя особа Запорізька регіональна філія державного підприємства «Національні інформаційні системи» про звільнення майна з-під арешту. В обґрунтування позову позивач вказала, що їй на праві приватної власності належить нерухоме майно, розташоване за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування квартири, укладеного 06.05.2011 року між нею та [PERSON] , посвідчений нотаріусом та зареєстрований в реєстрі за № 1702. 24.05.2011 року позивач отримала Витяг про державну реєстрацію прав, відповідно до якого вона є єдиним власником вказаної квартири. Реалізуючи свої права власника позивач дізналася про наявність заборони на відчуження вказаного нерухомого майна. Зокрема, згідно з відомостями з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, квартира розташована за адресою: [ADDRESS] , є об`єктом обтяження (арешту нерухомого амайна) на підставі: постанови б/н слідчого СВ Ленінського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області від 10.05.2012, реєстраційний ном5ер обтяження 12489512, зареєстровано реєстратором: Запорізька філія ДП «Інформаційний центр» МЮУ. Між тим, позивач жодного разу слідчим СВ Ленінського РВ ЗМУ ГУВС України в Запорізькій області з приводу вказаного нерухомого майна не викликалася та не допитувалася, на якій підставі накладено арешт на майно, їй не відомо. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 730 від 16.06.2015 року «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ територіальні органи Міністерства внутрішніх справ, зокрема Запорізьке міське управління ГУМВС України в Запорізькій області ліквідується, натомість утворюється Головне управління Національного поліції в Запорізькій області. При цьому, вказаною постановою визначено правонаступників. Із відкритих джерел Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань позивачу відомо, що Запорізьке міське управління Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області, ЄДРПОУ 08672408 не ліквідовано, а з 05.11.2015 року перебуває в стані припинення. 25.05.2020 року представником позивача адвокатом Концуром О.О. засобами поштового зв`язку направлено адвокатський запит до ліквідаційної комісії Запорізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області про надання інформації щодо кримінальної справи, у якій винесено постанову про арешт нерухомого майна позивача, правову підставу винесення цієї постанови, процесуальний статус [PERSON] у кримінальній справі, процесуальне рішення за результатами досудового розслідування, а також чи вносилися до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань відомості за матеріалами вказаної кримінальної справи. 02.06.2020 року поштовий конверт із запитом повернуто відправнику через вибуття організації. Оскільки територіальним підрозділом ГУНП в Запорізькій області є Дніпровський відділ поліції ГУНП в Запорізькій області, юрисдикція якого, окрім іншого, розповсюджується на територію Дніпровського району міста Запоріжжя (колишній Ленінський район м.Запоріжжя), 26.05.2020 року представником позивача адвокатом Концуром О.О. засобами поштового зв`язку направлено адвокатський запит начальнику слідчого відділу Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області про надання інформації. Отриманою відповіддю за підписом начальника слідчого відділу підтверджено факт накладення арешту на квартиру позивача постановою слідчого від 10.05.2012 року та зазначено, що вказане процесуальне рішення приймалося під час досудового слідства, яке проводилося слідчим відділом Ленінського РВ Запорізького міського управління ГУ МВС України в Запорізькій області у кримінальній справі № 6141201, порушений 07.05.2012 року за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст. 190 КК України. Кримінальна справа № 6141201 розслідувалася за фактом шахрайства, жодній особі, у тому числі [PERSON] обвинувачення не пред`являлося. За вказаним фактом кримінальні провадження до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань не реєструвалися та досудове розслідування за ними не проводилися. Арешт на спірне майно було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом. Із врахуванням викладеного, а також втрати чинності КПК України 1960 року, тривалого часу, що минув після порушення кримінальної справи, відсутності даних про результати її розслідування, істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися у правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання у право власності позивача шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року не буде ефективним способом захисту порушеного права. Позивач вважає, що вона необґрунтовано обмежена у праві власності постановою слідчого, а тому вимоги про звільнення майна з-під арешту, ґрунтуються на праві власності на нього, а тому виступають способом захисту зазначеного права і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до ч.1 ст. 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. Вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Позивач просить звільнити з-під арешту належне їй на праві приватної власності нерухоме майно, розташоване за адресою: [ADDRESS] , шляхом припинення обтяження речових прав на нерухоме майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо типу обтяження: арешт нерухомого майна, об`єкт обтяження: квартира, адреса: [ADDRESS] . Підстава виникнення обтяження: постанова, б/н, 10.05.2012, Ленінський РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області. Реєстраційний номер обтяження 12489512. Власник: [PERSON] . Обтяжувач: Ленінський РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області. Сторони в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника позивача найшла заява про розгляд справи без його участі. Від представника ДП «НАІС» надійшло клопотання про розгляд справи без їх участі та надані пояснення, згідно яких просили розглянути справу відповідно до вимог діючого законодавства. У відповідності до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, представлені докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.19\~ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідност.13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81\~ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить нерухоме майно, розташоване за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування квартири, укладеного 06.05.2011 року між нею та [PERSON] , посвідчений нотаріусом та зареєстрований в реєстрі за № 1702, що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав № 30061730 від 24.05.2011р. Позивачу стало відомо про наявність заборони на відчуження вказаного нерухомого майна. Зокрема, згідно з відомостями з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, квартира розташована за адресою: [ADDRESS] , є об`єктом обтяження (арешту нерухомого майна) на підставі: постанови б/н слідчого СВ Ленінського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області від 10.05.2012, реєстраційний номер обтяження 12489512, зареєстровано реєстратором: Запорізька філія ДП «Інформаційний центр» МЮУ. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 730 від 16.06.2015 року «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ територіальні органи Міністерства внутрішніх справ, зокрема Запорізьке міське управління ГУМВС України в Запорізькій області ліквідується, натомість утворюється Головне управління Національного поліції в Запорізькій області. При цьому, вказаною постановою визначено правонаступників. Згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань вбачається, що Запорізьке міське управління Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області, ЄДРПОУ 08672408 не ліквідовано, а з 05.11.2015 року перебуває в стані припинення. 25.05.2020 року представником позивача адвокатом Концуром О.О. засобами поштового зв`язку направлено адвокатський запит до ліквідаційної комісії Запорізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області про надання інформації щодо кримінальної справи, у якій винесено постанову про арешт нерухомого майна позивача, правову підставу винесення цієї постанови, процесуальний статус [PERSON] у кримінальній справі, процесуальне рішення за результатами досудового розслідування, а також чи вносилися до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань відомості за матеріалами вказаної кримінальної справи. 02.06.2020 року поштовий конверт із запитом повернуто відправнику через вибуття організації. Оскільки територіальним підрозділом ГУНП в Запорізькій області є Дніпровський відділ поліції ГУНП в Запорізькій області, юрисдикція якого, окрім іншого, розповсюджується на територію Дніпровського району міста Запоріжжя (колишній Ленінський район м.Запоріжжя), 26.05.2020 року представником позивача адвокатом Концуром О.О. засобами поштового зв`язку направлено адвокатський запит начальнику слідчого відділу Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області про надання інформації. Відповідно до відповіді за підписом начальника слідчого відділу підтверджено факт накладення арешту на квартиру позивача постановою слідчого від 10.05.2012 року та зазначено, що вказане процесуальне рішення приймалося під час досудового слідства, яке проводилося слідчим відділом Ленінського РВ Запорізького міського управління ГУ МВС України в Запорізькій області у кримінальній справі № 6141201, порушений 07.05.2012 року за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст. 190 КК України. Кримінальна справа № 6141201 розслідувалася за фактом шахрайства, жодній особі, у тому числі [PERSON] обвинувачення не пред`являлося. За вказаним фактом кримінальні провадження до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань не реєструвалися та досудове розслідування за ними не проводилися. Арешт на спірне майно було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом. 30.06.2020 року адвоката Концур О.О., який представляє інтереси [PERSON] звернувся до суду з клопотанням в порядку ст.ст. 126, 234 КПК України в редакції 1960 року про скасування арешту на майно розташоване за адресою: [ADDRESS] , яке належить на Ухвалою Ленінського районного суду м.Запоріжжя № 334/3352/20 від 03.07.2020 року у задоволенні клопотання адвоката Концур О.О., який представляє інтереси [PERSON] про скасування арешту на майно відмовлено. Щодо правовідносин, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна, суд зазначає, що у частинах першій і третій статті 2 ЦПК України (у редакції, що діяла на час звернення позивача до суду) передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України від 23 червня 2005 року № 2709-IV «Про міжнародне приватне право». Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Аналогічна норма міститься у статті 3 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені статтею 15 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання позову), згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється за правилами іншого судочинства. Аналогічне положення міститься й у статті 19 чинного ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Зокрема, відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення арешту на спірне майно, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з частиною першою статті 214 КПК України 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення. Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження. Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Арешт на спірне майно було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом. Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126). З урахування викладеного, а також втрати чинності КПК 1960 року, тривалого часу, що минув після порушення кримінальної справи, відсутності даних про результати її розслідування, істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися у правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання у право власності позивача шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року не буде ефективним способом захисту порушеного права. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного суду від 08.11.2019 року у справі № 643/3614/17. Згідно зі статтею 174 нині чинного КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба. Проте слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження до набрання чинності цим Кодексом, КПК України не передбачає. Як вбачається із відповіді слідчого відділу Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області відомості за матеріалами кримінальної справи № 6141201 до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань не вносилися та досудове розслідування не проводиться. Водночас прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок, суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Суд кримінальної юрисдикції компетентний розглядати цивільний позов лише разом з кримінальною справою, яка надійшла до суду з обвинувальним висновком, і лише у разі, якщо його заявляє особа, котра зазнала матеріальної шкоди від злочину і пред`являє вимогу про її відшкодування до обвинуваченого або до осіб, які несуть матеріальну відповідальність за його дії (частина перша статті 28 КПК України 1960 року). Позивач пред`являє вказаний позов не у зв`язку з завданням їй матеріальної шкоди обвинуваченим, а з підстави необґрунтованого обмеження її права власності постановою слідчого, а тому вимоги про звільнення майна з-під арешт, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року у справі № 6-26цс13 та Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19), від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/1247/18 (провадження № 12-99гс19) і підстав для відступлення від неї немає. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Тобто у статті 6 Конвенції закріплено принцип доступу до правосуддя. Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист у виді незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права. У рішенні від 22.12.2019 року у справі «Безимянная про Росії» (Bezymyannaya v. Russia), заява № 21851/03, Європейський суд з прав людини констатував порушення «самої суті права заявника на доступ до суду», а отже порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, яка є частиною національного законодавства України, вказавши, що «заявниця опинилася у замкнутому колі, у ситуації, коли внутрішньодержавні су3ди вказували один на одного і відмовлялись розглядати її справу, зважаючи на нібито обмеження своїх судових повноважень. Внутрішньодержавні суди фактично залишили заявницю у судовому вакуумі без будь-якої вини з її сторони». Щоб право доступу до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить вручання у її права (рішення від 04.12.1995 року у справі «Белле проти Франції» (Belle v. France)). Відповідно до п.1 ч.2 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV, державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі: судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили. З урахуванням викладеного, суд вважає, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки порушено право позивача вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй майном. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню понесені позивачем, судові витрати на оплату судового збору у зв`язку зі зверненням із позовом до суду в розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved