Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-05 00:00:00

Позивач ,[PERSON], звернулась у квітні 2014 року з позовом до [PERSON] та просить постановити рішення, яким стягнути з відповідача на її користь суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої сумі, що відповідно до її розрахунку, наведеному у позові, у сукупності складає 75141,02 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що ухвалою місцевого суду Дзержинського району м. Харкова від 24.05.2006 року була затверджена мирова угода, яку вона уклала з відповідачем, відповідно до якої останній прийняв на себе зобов'язання щомісячно сплачувати на її користь грошові кошти на утримання їх сина, [PERSON], [INFO], у розмірі 500 грн.,починаючи з 21.03.2006 року. Але, як вказує позивач, до цього часу відповідач не виконую прийняти на себе зобов'язання , в наслідок чого у нього виникла заборгованість перед нею по сплаті аліментів на утримання їх сина за період , що обчислюється починаючи з 21.03.2006 року. Оскільки сплата аліментів відповідно до умов Мирової угоди,є, як вважає позивач, грошовим зобов'язанням, то до заборгованості , що виникла у відповідача перед нею мають бути застосовані вимоги ч.2 ст.625 ЦК України. У судовому засіданні представник позивача, [PERSON], який діє на підставі довіреності, позов підтримав у повному обсязі та просив задовольнити, надавши вищевказані пояснення. Додатково пояснив, що йому не відомо чи зверталася позивач до відповідних органів з заявами про примусове виконання ухвали суду , якою затверджена вказана мирової угоди, так як він вважає, що це не має ніякого відношення до розгляду її позову, вона скористалася своїм правом и звернулась до суду за захистом своїх порушених прав. Відповідач у судове засідання не з'явився тричі, повідомлявся належним чином, але, повідомлення про направлення повісток повернулись до суду за спливом строку зберігання ( а.с.17,29). Відповідно до відповіді відділу АДБ роботи ГУДМС України в Харківській області на запит суду, останній зареєстрований за адресою : [ADDRESS] ( а.с.18-19). Тому, відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів та ,за згодою представника позивача, ухвалює заочне рішення. Суд, вислухав представника позивача, дослідивши надані суду письмові докази, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має права в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених , невизнанених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як вбачається з Ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 травня 2006 року між позивачем, [PERSON] і [PERSON] була затверджена мирова угода, згідно якої [PERSON] буде щомісячно сплачувати на користь [PERSON] грошові кошти на утримання сина ,[PERSON],[INFO], у твердій грошовій формі у розмірі 500 грн. щомісячно, починаючи з 21.03.2006 року і до досягнення дитиною повноліття. Провадження у справі №2-3151/06 за позовом [PERSON], в особі [PERSON], до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини закрити ( а.с.2). Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Але, позивач, крім вказаною вище копії Ухвали, не надала суду жодного доказу невиконання відповідачем умов мирової угоди, а саме : її звернення до суду у порядку ст.373 ЦПК України з заявою про примусове виконання Ухвали суду про затвердження мирової угоди, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення. Також до матеріалів справи нею не додано документів, які б свідчили про зміну її прізвища з [PERSON] на [PERSON]. Крім того, як вбачається з Ухвали суду заборгованість, яка, як вважає позивач є грошовим зобов'язанням, є заборгованістю по сплаті аліментів, тобто витікає із сімейних правовідносин та регулюється СК України. Так, відповідно до ст..196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Тому суд вважає, що нарахування індексації та трьох процентів річних , які передбачені ч.2 ст.625 ЦК України також є безпідставними та задоволенню не підлягають. Згідно ч.3 ст.197 СК суд може звільнити платника аліментів від сплати заборгованості, якщо буде встановлено, що вона виникла внаслідок непред'явлення без поважної причини виконавчого листа до виконання особою, на користь якої присуджено аліменти. Таких доказів, як було вказано вище, позивач та її представник суду не надали. Туму суд вважає, що позов не підлягає задоволенню у зв'язку з недоведеністю. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed