Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги [PERSON] Богданіна обґрунтовує тим, що 9 жовтня 2010 року між нею та [PERSON] був укладений усний договір позики на суму 429 250, 00 грн. зі строком повернення коштів до 10.10.2012 р. Грошові кошти [PERSON] отримала в повному обсязі, що підтверджується розпискою від 09.10.2010 р. Незважаючи на сплив строку повернення коштів, відповідач грошові кошти не повернула. Позивач зазначає, що вона неодноразово зверталася до відповідача з вимогою повернути суму боргу, однак на сьогоднішній день відповідач ухиляється від повернення грошових коштів, чим порушує взяті на себе зобов'язання. Позивач просить суд стягнути на її користь з відповідача суму боргу 429250,00 грн., відповідно до доданих до позову розрахунків, з урахуванням збитків від інфляції за весь час прострочення у сумі 219349,28 грн., три проценти річних 32176,11 грн., а також проценти від суми позики - 172711,39 грн.. Представник позивача в судове засідання з`явився. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач неодноразово викликався до суду належним чином, у порядку ст. ст. 77, 169 п. 2, 3 ЦПК України, але в суд не зявляється, причини неявки суду не повідомляє. Позовні вимоги не оспорює. Судові повістки повернулися до суду за закінченням терміну зберігання. Суд вважає можливим розглядати справу у порядку ст. 77, 169 п. 2, 3 ЦПК України. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі з таких підстав. Судом встановлено, що 9 жовтня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено усний договір позики, відповідно до якого [PERSON] взяла у [PERSON] у борг 429250 гривень, які зобовязувалася повернути до 10.10.2012 року. На підтвердження укладення договору, передачі [PERSON] та отримання [PERSON] грошових коштів, остання написала розписку (а.с. 7). Незважаючи на те, що строк повернення взятих [PERSON] у борг грошових коштів закінчився 10.10.2012 року, до теперішнього часу відповідачка борг не повернула. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною 2 ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Верховний Суд України у постанові від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13 за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах зробив правовий висновок, відповідно до якого за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно до положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Частиною 1 ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частина 1 ст. 1049 ЦК України закріплює, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до розписки від 09.10.2010 р., копія якої міститься в матеріалах справи, написаної [PERSON], строк повернення боргу був визначений до 10.10.2012 року, отже, позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення з [PERSON] суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних від простроченої суми є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Збитки від інфляції, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача становлять 219349,28 грн., що підтверджено відповідними розрахунками за офіційним курсом НБУ. Розмір 3% річних від простроченої суми, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача з урахуванням кількості днів прострочення - 912, з 11.10.2012 року по 10.04.2015 року, становить 32176,11 грн. Крім того, відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Враховуючи викладене, суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача процентів на рівні облікової ставки Національного банку України від суми позики за час користування грошовими коштами у сумі 172711,39 грн. При таких умовах, відповідач повинен компенсувати всі суми боргу, які залишились за невиконання зобовязань за договором позики, що знайшло своє підтвердження в судовому засіданні, в тому числі і документально. Згідно ст. 88 ЦПК України відповідач повинен сплатити судові витрати, а саме судовій сбір, який позивач сплатив при предявленні позову до суду, що підтверджується квитанцією сплати держмита у розмірі 3654,00 грн. (а.с. 1) На підставі викладеного та

Outcome: approved