Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON], третя особа: Орган опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському район про надання дозволу на виїзд дитини з України без згоди та супроводу батька. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила наступне. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO]. Сторони у шлюбі не перебували, аліменти на утримання дитини відповідач не сплачує. На теперішній час позивач бажає виїхати з дитиною за межі України до родичів та на оздоровлення. Відповідач у добровільному порядку згоди на виїзд дитини не надає, тому позивач змушена звернутися до суду. Позивач гарантує повернення дитини до України. [PERSON] просить надати дозвіл без згоди батька на тимчасовий виїзд дитини за межі України до Російської Федерації, Туреччини, Єгипту, з метою відпочинку та туризму у будь-який час: протягом строку з 13 серпня 2018 року до шістнадцятирічного віку у супроводі матері. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, повідомлена належним чином про дату, час та місце розгляду справи, до суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності, вказала, що у разі неявки відповідача не заперечує проти винесення заочного рішення, на фіксуванні судового процесу не наполягає. Відповідач [PERSON] у судові засідання не прибув. Викликався через публікацію оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Причини його неявки суду невідомі. Представник третьої особи, повідомлений своєчасно та належним чином, у судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за відсутності останнього. Оскільки суд не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, враховуючи відсутність відзиву, що позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд ухвалив на підставі ст. 280 ЦПК України розглянути справу заочно та згідно зі ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювати фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувальнуваного технічного засобу. Встановивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, суд дійшов до наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 81, 76 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. У свідоцтві про народження [PERSON], [INFO], серії [NUMBER], виданого Комунарським ВРАЦС Запорізького МУЮ 18 жовтня 2005 року, батьком вказано [PERSON], матір'ю - [PERSON]. Дитина проживає з матір'ю та перебуває на її утриманні, що підтверджується довідкою Департаменту реєстраційних послуг ЗМР № 04-26/3-9317 від 31 травня 2018 року. Згідно вимог ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. За ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Суд вважає, що виїзд дитини за межі України сприятиме розширенню її світогляду, добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, тому вимоги у частині надання дозволу на виїзд дитини за кордон підлягають задоволенню. Щодо строку, на який позивач просить надати дозвіл, то необхідно зазначити наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 3 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» правила перетинання державного кордону України громадянами встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Згідно зі п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМУ № 57 від 27 січня 1995 року, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску, або без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків (на підставі рішення суду) може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № №235/139/16-ц. Суд вважає, що надання позивачу дозволу на виїзд дитини з України без згоди та супроводу батька до Російської Федерації, Туреччини, Єгипту на період з 13 серпня 2018 року по 13 вересня 2018 року буде відповідати нормам чинного законодавства та забезпечить рівні права та обов'язки батьків у вихованні дитини. У відповідності зі п. 3 ч. 2 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно також стягнути витрати на сплату судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 1 624, 75 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial