Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання договору купівлі-продажу дійним, визнання права власності на нерухоме майно. В позовній заяві зазначила, що 17 березня 2002 року між нею та Українсько-Литовським спільним підприємством у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю «ВІО-ЛЕ» (на даний момент ТОВ «ВІО-ЛЕ») було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку. Відповідно до п.1 зазначеного договору відповідач передав позивачу житловий будинок площею 82,5 кв.м. по [ADDRESS] . Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру № 131 від 19 березня 2002 року нею було сплачено 51380 грн. за придбаний будинок, як це встановлено п.3 договору. На час укладення вказаного договору купівлі-продажу не було законодавчо-обов`язкової вимоги щодо нотаріального посвідчення договорів відчуження нерухомого майна. Отже, договір купівлі-продажу житлового будинку від 17 березня 2002 року не підлягав обов`язковому нотаріальному посвідченню. На даний момент у зв`язку зі змінами в законодавстві вона не може оформити право власності на зазначений об`єкт нерухомості, оскільки зазначений договір не посвідчений нотаріально. Тому, зазначаючи, що фактично умови договору купівлі-продажу сторонами виконані, позивач просила суд визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку від 17 березня 2002 року, укладений між [PERSON] та Українсько-литовським спільним підприємством у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю «ВІО-ЛЕ». Також просила визнати за нею право власності на житловий будинок по [ADDRESS] . Ухвалою судді Київського районного суду м.Полтави від 06 жовтня 2021 року відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Відповідач ТОВ «ВІО-ЛЕ» надав відзив на позов, у якому позовні вимоги визнав. Зазначив. що ТОВ «ВІО-ЛЕ» підтверджує, що 17 березня 2002 року між Українсько-Литовським спільним підприємством у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю «ВІО-ЛЕ» (яке на даний момент перейменоване в ТОВ «ВІО- ЛЕ») та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку площею 82,5 кв.м. по [ADDRESS] за ціною 51380,00 грн. Покупець 19 березня 2002 року розрахувався за придбаний будинок в повному об`ємі. Тому відповідач позовні вимоги визнає повністю і не заперечує проти їх задоволення. Інші заяви по суті справи або клопотання сторони суду не подавали. В судовому засіданні позивач [PERSON] свій позов підтримала та просила задовольнити. При цьому посилалась на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача Голоднюк О.М. в судовому засіданні позов визнав, проти його задоволення не заперечував. Суд, заслухавши сторін, дослідивши докази у справі, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 17 березня 2002 року Українсько-Литовське спільне підприємство у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю «ВІО-ЛЕ», що є правонаступником Полтавської фабрики «Хімпластмас», в особі Голови товариства Левцуна Олега Івановича, що діє на підставі Статуту (надалі - продавець), з одного боку, та [PERSON] (надалі - покупець), з іншого боку, уклали цей договір про таке: Продавець зобов`язується передати, а покупець зобов`язується прийняти належний продавцю на підставі договору купівлі-продажу державного майна від 30 червня 1994 року № 68 та Акту передачі державного майна підприємства від 29 липня 1994 року, житловий будинок площею 82,5 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Продаж цей за домовленістю сторін вчинено за суму 51380 (п`ятдесят одна тисяча триста вісімдесят) гривень. За домовленістю сторін розрахунок між ними із сплати ціни за житловий будинок буде здійснено протягом трьох днів з дати оформлення цього договору (а.с. 5). Право власності на житловий будинок з господарськими будівлями переходить до Покупця після сплати суми зазначеної в п.3 цього Договору. Як підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №131 від 19 березня 2002 року, Українсько-Литовським СП ТОВ «ВІО-ЛЕ» прийнято від [PERSON] за договором купівлі-продажу будинку від 17 березня 2002 року 51380,00 грн. (а.с.6). На час укладення вказаного договору спірні правовідносини регулювалися Цивільним кодексом Української РСР 1963 року. Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. З огляду на зазначені вище вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року. Відповідно до статті 153 ЦК Української РСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Згідно зі статтею 227 ЦК Української РСР договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно до статті 47 ЦК Української РСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Проте, будь-які докази того, що одна із сторін ухиляється від нотаріального посвідчення договору, в матеріалах справи відсутні. Не зазначає позивач такої підстави позову і у своїй позовній заяві. Посилання позивача на ту обставину, що на час укладення договору купівлі-продажу будинку не вимагалось обов`язкового нотаріального посвідчення цього договору, суперечать нормам ст. 227 ЦК України 1963 року, яка прямо передбачала обов`язкову нотаріальну форму такого договору та наслідки її недодержання у виді недійсності договору. При цьому судом встановлено, що на час укладення сторонами вказаного договору існували обставини, що перешкоджали його укладенню та нотаріальному посвідчено. Як вбачається з вказаного договору купівлі-продажу житлового будинку, предметом даного договору є жилий будинок площею 82,5 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до договору №68 купівлі-продажу державного майна, укладеного 30 червня 1994 року Фондом комунального майна Полтавської області (продавець) та організацією орендарів Полтавської фабрики «Хімпластмас» (покупець), посвідченого 30 червня 1994 року державним нотаріусом Другої полтавської державної нотаріальної контори Сидоренко В.І. за реєстровим номером 2-1770, продавець продав, а покупець купив державне майно цілісного майнового комплексу орендного підприємства Полтавської фабрики «Хімпластмас» (а.с. 7 - 12). При цьому в переліку відчужуваного майна відсутній житловий будинок площею 82,5 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно п. 3.2. вказаного договору передача об`єкта приватизації продавцем і приймання об`єкта приватизації покупцем засвідчується актом передачі, що підписується сторонами. Після передачі об`єкта приватизації покупець цілісного майнового комплексу стає правонаступником його майнових прав і зобов`язань, та після повної сплати йому видається свідоцтво про право власності. 29 липня 1994 року Фондом комунального майна Полтавської області (продавець) та організацією орендарів - членів трудового колективу Полтавської фабрики «Хімпластмас» (покупець) підписано акт передачі державного майна підприємства, згідно якого продавець передає, а покупець приймає продане 30 червня 1994 року орендоване державне майно Полтавської фабрики «Хімпластмас» вартістю 506 млн. 033 тис 30 крб. (а.с.13). Згідно вказаного акту передачі державного майна також продавець передав, а покупець прийняв об`єкти соціально-побутового призначення, які передані організації орендарів безкоштовно, в тому числі гуртожиток у [ADDRESS] . Проте, з матеріалів справи не вбачається чи було видано покупцю згідно п. 3.2. договору №68 купівлі-продажу державного майна від 30 червня 1994 року свідоцтво про право власності та, відповідно, чи була покупцем здійснена повна сплата за договором. Таким чином в матеріалах справи відсутні докази, що на час укладення договору купівлі-продажу від 17 березня 2002 року Українсько-Литовським СП у ТОВ «ВІО-ЛЕ» та [PERSON] у ТОВ «ВІО-ЛЕ» право власності на житловий будинок площею 82,5 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] виникло в повному обсязі. Крім того, з даних технічного паспорту на нерухоме майно за вказаною адресою вбачається, що громадський чи виробничий будинок [ADDRESS] є частиною домоволодіння. За вказаною адресою крім будинку В-1 також знаходяться житловий будинок А-1, житловий будинок Г-1, а також надвірні побудови: гаражі Ж, К, С, Н, погреби н, о, з, сараї З, Л, О, вбиральня Е, трубопровід №1, вимощення №2, ворота №3. Яку частку домоволодіння складає вказаний будинок В-1, не підтверджується доказами у справі. Також, як вбачається з даних технічного паспорту, будинок В-1 є об`єктом самочинного будівництва. Відповідно до ч. 1 ст. 105 ЦК УРСР громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо). З наведеного вбачається, що будинок В-1 за адресою: [ADDRESS] не міг бути предметом договору купівлі-продажу через пряму заборону закону, що регулював спірні правовідносини на час їх виникнення. Також, як вбачається з Акту передачі державного майна підприємства від 29 липня 1994 року, Фонд комунального майна Полтавської області (продавець) передав, а організація орендарів - членів трудового колективу Полтавської фабрики «Хімпластмас» (покупець) прийняв безкоштовно об`єкти соціально-побутового призначення, в тому числі гуртожиток у [ADDRESS] . Тобто житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , мав правовий статус гуртожитку. Будь-які дані щодо зміни статусу гуртожитку на час укладення сторонами договору та на час розгляду справи відсутні. Згідно ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції, що діяла станом на 17 березня 2002 року, кімнати у гуртожитку приватизації не підлягали. Таким чином встановлено, що на час укладення 17 березня 2002 року сторонами договору купівлі-продажу житлового будинку існували перешкоди для укладення та нотаріального посвідчення даного договору, відповідно, вказаний договір укладений всупереч вимогам закону. Згідно ст. 227 ЦК Української РСР недодержання вимоги щодо нотаріальної форми договору купівлі-продажу житлового будинку тягне за собою недійсність договору. Згідно ст. 47 ЦК Української РСР суд має право визнати угоду дійсною лише якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди. Оскільки судом встановлено, що договір купівлі-продажу сторонами не посвідчено нотаріально не у зв`язку з ухиленням однієї із сторін від нотаріального посвідчення, а у зв`язку з укладенням договору всупереч вимогам закону, підстави для визнання цього договору дійсним відсутні. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Тому в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійним, визнання права власності на нерухоме майно необхідно відмовити в повному обсязі. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed