Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом та просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частину торгівельного павільйону біля будинку [ADDRESS] , визнавши за відповідачем право власності на іншу частину павільйону, посилаючись на припинення шлюбних відносин та побудову за спільні кошти вказаного торгівельного павільйону в період шлюбу. В обґрунтування позову вказала, що з 25 червня 1993 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, однак з лютого 2020 року спільне господарство вони не ведуть, відповідач проживає окремо від неї. За час шлюбу до моменту припинення ведення спільного господарства з метою отримання сімейного бюджету, за спільні кошти нею з відповідачем було збудовано торгівельний павільйон, площею забудови 70,02 кв.м., розташований біля будинку [ADDRESS] . З метою реалізації можливості отримання земельної ділянки для будівництва торгівельного павільйону, відповідач був зареєстрований як фізична особа-підприємець, відповідно всі правовстановлюючі документи на земельну ділянку, проектування та будівництво торгівельного павільйону були оформлені на ім`я відповідача. Станом на теперішній час вказаний торгівельний павільйон використовується особисто відповідачем шляхом здавання окремих приміщень павільйону в оренду іншим суб`єктам підприємницької діяльності. Отримані від здавання в оренду торгівельного павільйону кошти відповідач використовує виключно на особисті цілі. Тому вважає, що збудований під час шлюбу торгівельний павільйон, як об`єкт спільної власності подружжя, підлягає поділу між ними з відповідачем у рівних частках та просить задовольнити заявлені вимоги. Ухвалою суду від 22 травня 2020 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 06 серпня 2020 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті, встановлено загальний порядок з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та загальний порядок дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються. Ухвалою суду від 25 січня 2017 року відкрито провадження по справі. Ухвалою суду від 05 жовтня 2020 року відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову. В судовому засідання позивач [PERSON] на задоволенні вимог наполягала з підстав, викладених в тексті позову. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки не повідомив, відзиву на позов не надав. Вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно пунктів 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі Постанова) суд, вирішуючи спори між подружжям про майно, повинен встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне в нього на час розгляду справи, та те, що перебуває у третіх осіб. Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Майном як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України). Як встановлено судом, згідно виписки з протоколу архітектурно-містобудівної ради виконкому Криворізької міської ради від 01.09.2011, рада не заперечувала проти розміщення торгівельного павільйону на [ADDRESS] для подальшого оформлення згідно вимог «Тимчасового порядку щодо встановлення особистого сервітуту під тимчасовими об`єктами для здійснення підприємницької діяльності» (а.с. 10 копія виписки). Рішенням сесії Криворізької міської ради від 27.07.2017 № 1919 надано згоду [PERSON] на подальше користування частиною земельної ділянки біля будинку [ADDRESS] , на яку поширюється право сервітуту, під тимчасовими спорудами для здійснення підприємницької діяльності, шляхом укладання договору особистого строкового сервітуту (а.с. 15-16 копія рішення з додатком). 01.11.2017 між Криворізькою міською радою та ФОП [PERSON] укладено договір особистого сервітуту № 12017036 для розміщення на визначеній частині земельної ділянки торгівельних павільйонів (а.с. 17-25 копія договору, витягу). Статтею 93 Земельного кодексу України визначено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельним кодексом України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, а право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Відповідно до вимог 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі. Згідно ч. 2, ч. 4 ст. 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення. Розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування. Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до Закону України «Про благоустрій населених пунктів». Відповідно до частини четвертої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на час проведення державної реєстрації), не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв`язку, залізничні колії. Частиною першою статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на час проведення державної реєстрації) встановлено підстави державної реєстрації прав, згідно якої державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом; 2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; 3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; 4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; 5) рішень судів, що набрали законної сили; 6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою. Отже реєстрації підлягають права власності тільки на об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку, за наявності матеріалів технічної інвентаризації, підготовлених БТІ, яке проводить реєстрацію права власності на ці об`єкти. Так,\~зі слів\~позивача,\~вказаний торгівельний\~павільйон є\~нерухомим майном,\~так як\~з метою поліпшення умов функціонування даного об`єкту здійснено поліпшення об`єкта та влаштовано фундамент із подушки (бетону), у зв`язку з чим об`єкт набув статусу нерухомого майна. Разом в матеріалах справи відсутній висновок судової будівельно-технічної експертизи щодо конструктивних особливостей та об`ємно-планувальних рішень спірного торговельного павільйону, що давало б підставу вважати останній рухомим (чи нерухомим) майном, що за своїми технічними характеристиками та конструктивним вирішенням може бути переміщено без заподіяння шкоди. Візуальним шляхом встановити чи є фундамент у дослідженій споруді павільйону неможливо, зі слів позивачки, фундамент в даній конструкції присутній. У звіті про оцінку майна оцінювачем проводилась оцінка торгового павільйону саме як об`єкта нерухомості нежитлової будівлі виробничого призначення (а.с. 41, 42), однак не проводилась будівельно-технічна експертиза, оцінка проводилась виключно на підставі відомостей, зазначених в документації, що була надана замовником . Даних про проведення комісійного обстеження нежитлового приміщення спеціалістами управління державного архітектурно-будівельного контролю, в тому числі й щодо визначення статусу споруди, чи акт технічної комісії про прийняття МАФ в експлуатацію, матеріали справи не містять. Клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи для визначення чи є спірний павільйон рухомим чи нерухомим майном (капітальною чи не капітальною спорудою), позивачем не заявлено. Крім того, договором підряду № 29/10 від 29.10.2012, доданого в якості доказу, [PERSON] замовлено виготовлення, доставку та установку модульної будівлі, однак акт приймання-передачі в матеріалах справи відсутній, що викликає сумніви в тому, чи саме замовлена відповідачем в у вказаному договорі будівля є предметом спору по дані справі. Отже , в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази набуття права власності [PERSON] спірного торгового павільйону (відсутні правоустановлюючі документи), останнім не визнано в судовому засіданні факт належності зазначеного майна саме із заявленими характеристиками (справа розглянута у його відсутність). Крім того, під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України). При цьому, відповідно до частини третьої статті 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13, від 11 березня 2015 року у справі № 6-21цс15 та від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1109цс15, від 13 червня 2016 року у справі № 6-1752цс15. Згідно з правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 306/3460/14-ц, від 25 квітня 2018 року у справі № 344/1770/14-ц, майно фізичної особи-підприємця відноситься до речей для професійної діяльності. Майно фізичної особи-підприємця може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя. Отже, майно фізичної особи підприємця є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, але при доведеності цього інший з подружжя має право врахування цього майна при поділі майна подружжя, а не на поділ майна, яке використовується у підприємницькій діяльності. Аналогічний правовий висновок у подібних справах міститься у постановах Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 306/3460/14-ц (провадження № 61-18495св18) та від 10 липня 2019 року у справі № 613/1521/14-ц (провадження № 61-22363св18), від 11 грудня 2020 року у справі № 553/1271/18 . Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями частини першої статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 5,6 статті 81 ЦПК України). Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки в задоволенні вимог відмовлено, судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed