Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на частку квартири, мотивуючи свої вимоги тим, що позивачу на праві приватної власності належить 4/5 частки квартири [ADDRESS] , а саме: 1/5 частки - на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18.01.2002 року, виданого Вінницькою міською радою на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 18.01.2002 року №3; 1/10 частки - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.10.2011 року, виданого державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за №6-1625; 1/2 частки - на підставі договору дарування від 28.10.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Копаничук Я.Ю. та зареєстрованого в реєстрі за №294. Натомість відповідач [PERSON] є власником 1/5 частки квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 24.01.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Курановою О.О. та зареєстрованого в реєстрі за №208. Сторони не є членами однієї сім`ї, не проживають спільно, не ведуть спільного господарства, більше того, перебувають у неприязних стосунках. Зокрема, відповідач є колишньою дружиною батька позивача. Будучи у шлюбі з батьком позивача [PERSON] , відповідач [PERSON] скоїла його умисне вбивство, за що була притягнута до кримінальної відповідальності за ч.2 ст.115 КК України та засуджена до позбавлення волі строком на 10 років. На разі відповідач відбула покарання. А тому, оскільки частка відповідача у квартирі є незначною і не може бути виділена в натурі, квартира є неподільною, спільне володіння та користування майном є неможливе, позивач звернулась до суду з даним позовом, в якому просила припинити право власності [PERSON] на 1/5 частки квартири [ADDRESS] , виплативши їй грошову компенсацію вартості даної частки в сумі 150 000 грн., яка внесена [PERSON] на депозитний рахунок територіального управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області за квитанціями №0.0.575769922.1 від 01.07.2016 року; №0.0.1126496700.1 від 06.09.2018 року, №0.0.1319556487.1 від 09.04.2019 року; визнати за [PERSON] право власності на 1/5 частки квартири [ADDRESS] . У судовому засіданні представник позивача - адвокат Молявчик О.В. позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Бабошин А.С. до судового засідання не з`явились із невідомих суду причин, хоча про день, час та місце судового розгляду повідомлялись судом належним чином, однак від останнього на адресу суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, при вирішенні спору поклався на розсуд суду (а.с.209, том 2), а раніше до суду надходила заява від відповідача про розгляд справи у її відсутність (а.с.201, том 1). Заслухавши пояснення позивача, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить 4/5 частки квартири [ADDRESS] , а саме: 1/5 частки - на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18.01.2002 року, виданого Вінницькою міською радою на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 18.01.2002 року №3 (а.с.7-8); 1/10 частки - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.10.2011 року, виданого державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за №6-1625 (а.с.9-10); 1/2 частки - на підставі договору дарування від 28.10.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Копаничук Я.Ю. та зареєстрованого в реєстрі за №294 (а.с.11-13). Натомість відповідач є власником 1/5 частки квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 24.01.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Курановою О.О. та зареєстрованого в реєстрі за №208 (а.с.14-15). Згідно із висновком про вартість майна №704719_29092015_1025 станом на 29.09.2015 року оціночна (ринкова) вартість спірної квартири становить 514 607 грн., а вартість 1/5 частки - 102 921 грн. 40 коп. (а.с.18, том 1). Відповідно до довідки ТОВ «Європрофсервіс» №12 від 11.12.2017 року, наданої на звернення відповідача [PERSON] , станом на 11.12.2017 року вартість спірної квартири може складати 750 000 грн., а вартість 1/5 частки - 150 000 грн. (а.с.169, том 1). Згідно із договором купівлі-продажу квартири від 17.05.2017 року, [PERSON] продала, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] (а.с.216-218, том 1) на підставі наявного у неї права власності на цілу квартиру з огляду на дублікат свідоцтва про право власності на житло (1/5), свідоцтва про право на спадщину за законом (1/10), договору дарування (1/2), заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09.07.2016 року по даній цивільній справі (1/5), яке 15.07.2016 року набуло законної сили, однак було скасовано за заявою відповідача [PERSON] ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 08.11.2017 року, тобто після укладення даного правочину. Ціна договору купівлі-продажу спільної квартири склала 682 500 грн. Відповідно до звіту №047 про незалежну оцінку майна, складену ФОП [PERSON] вартість спільної квартири складає 656 640 грн., а вартість 1/5 її частки - 131 328 грн. (а.с.30-59, том 2). 14.06.2018 року відповідач [PERSON] звернулась до Вінницького міського суду Вінницької області із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним вказаного вище договору купівлі-продажу квартири, усунення перешкод у користуванні квартирою. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20.01.2020 року у позові [PERSON] відмовлено. При цьому, у своєму рішенні суд відзначив, що позивачкою [PERSON] не доведено, що їй чиняться перешкоди в користуванні часткою квартири [ADDRESS] . Вказане рішення суду від 20.01.2020 року учасниками справи не оскаржувалось, і набрало законної сили 20.02.2020 року (а.с.130-132, том 2). З пояснень сторін у судових засіданнях стало відомо, що сторони не є членами однієї сім`ї, не проживають спільно, не ведуть спільного господарства, перебувають у неприязних стосунках. Так, відповідач є колишньою дружиною батька позивача. Відповідач, будучи у шлюбі з батьком позивача [PERSON] , скоїла відносно нього умисне вбивство, за що була притягнута до кримінальної відповідальності за ч.2 ст.115 КК України та засуджена до позбавлення волі строком на 10 років. На разі відповідач відбула покарання. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ст. 41 Конституції України). Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Положеннями ч.ч. 1,2 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ч.1 ст.365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. При цьому, Велика Палата Верховного Суду у п.п.43-45 постанови від 18.12.2018 року у справі № 908/1754/17, провадження № 12-180гс18, дійшла висновку про те, що відсутність подібної конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 Цивільного кодексу України (на відміну від статті 652 ЦК України) свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 Цивільного кодексу України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). При цьому, з указаних вище норм чинного законодавства вбачається, що приписи пункту 4 частини першої статті 365 Цивільного кодексу України («таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї») перш за все спрямовані на регулювання майнових відносин, учасниками яких є співвласники - фізичні особи. Проте, оскільки співвласником у спільному майні так само може бути й юридична особа, припинення права на частку якої за рішенням суду також може завдати істотної шкоди її інтересам, Велика Палата Верховного Суду вважає, що приписи цього пункту підлягають застосуванню до всіх майнових відносин, які виникають між співвласниками у спільному майні. Натомість запропонована у цьому пункті законодавцем конструкція «та членам його сім`ї» підлягає застосуванню виключно до фізичних осіб як учасників указаних відносин. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2019 року у справі № 303/4849/16-ц, провадження № 61-27907св18. Також, право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що завдана внаслідок такого припинення шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зазначена правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року № 6-68цс12, від 24 лютого 2016 року № 6-2784цс15. Так, дійсно, в судовому засіданні встановлено, що позивачу та відповідачу належить квартира [ADDRESS] на праві спільної часткової власності. Розмір частки позивача у вищезазначеній квартирі складає 4/5 частки, тобто 80% від усієї квартири, в той час як відповідачу належить 1/5 частки, тобто 20% від усієї квартири. При цьому, спірна квартира відповідно до технічного паспорту розташована на першому поверсі дев`ятиповерхового будинку та складається із трьох кімнат житловою площею 37,7 кв.м., з яких кімната 1 площею 11,5 кв.м., кімната 2 площею 16,9 кв.м., кімната 3 площею 9,3 кв.м., загальна площа квартири становить 64,5 кв.м. Матеріал перекриття - залізобетон. (а.с.17, том 1). Пунктом 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 р. №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири; у протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Враховуючи зміст відповідного роз`яснення відповідач по справі [PERSON] звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою, виділивши їй у користування житлову кімнату площею 9,3 кв.м. та залишивши у загальному користуванні кухню, вбиральню, ванну кімнату та коридор. Водночас відповідно до заяви представника відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом адвоката Бабошина А.С. від 24.07.2020 року про залишення зустрічного позову без розгляду, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 24.07.2020 року зустрічну позовну заяву [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою залишено без розгляду. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1,2 ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України). Згідно із ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру), що наявна технічна можливість переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Крім цього, у ході судового розгляду встановлено, що між позивачем та відповідачем склались неприязні стосунки з огляду на конфлікт відповідача з батьком позивача, що не заперечувалось сторонами. Позивач та відповідач між собою не спілкуються, домовленостей між ними щодо порядку користування квартирою, несенням витрат на її утримання не досягнуто, у судовому порядку також не встановлено, що у сукупності унеможливлює спільне володіння і користування майном. До того ж, зважаючи на те, що частка відповідача у праві спільної часткової власності є незначною, наявність у відповідача іншого місця проживання за адресою: [ADDRESS] , відсутність інших членів сім`ї у відповідача, у яких немає іншого житла, припинення права відповідача на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди її інтересам. За положенням ч.2 ст. 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Отже, внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання позивачем у справі своїх зобов`язань перед відповідачем. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Андрій Руденко проти України» від 21.12.2010 року звернуто увагу на те, що вимога попереднього платежу є не просто технічною складовою процедури відчуження майна, яка встановлена законом, а є основною вимогою, на якій має ґрунтуватися рішення суду про позбавлення особи майна без її згоди (п.43 рішення). Суд звертає увагу, що дотримуючись вимог ч.2 ст.365 ЦК України та підтверджуючи свої наміри і платоспроможність, позивач [PERSON] внесла на депозитний рахунок територіального управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області за квитанціями №0.0.575769922.1 від 01.07.2016 року (а.с.54, том 1), №0.0.1126496700.1 від 06.09.2018 року (а.с. 67, том 2), №0.0.1319556487.1 від 09.04.2019 року (а.с.211, том 2) вартість 1/5 частки квартири [ADDRESS] , що становить всього 150 000,00 грн., з огляду саме на надану відповідачем по справі оцінку, а тому припинення права власності відповідача на частку у спільній частковій власності є виправданим. Таким чином, суд, оцінюючи допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшла своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню. Судові витрати залишити за позивачем, як на цьому наполягала остання у позовній заяві. На підставі викладеного та

Outcome: approved