Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом до [PERSON] , мотивуючи його тим що згідно Договору купівлі продажу від 05.03.2019 позивачці належить на праві власності житловий будинок [ADDRESS] . Після придбання будинку його продавець [PERSON] хоча і зареєстрований у ньому , однак будинком не користується, в ньому не проживає з березня 2019, самостійно зніматися з реєстрації не бажає. Оскільки відповідач зареєстрований у житловому будинку, позивачка не має можливості використовувати в повній мірі своє право на належне використання житлового будинку, не має можливості оформити субсидію та інші соціальні допомоги, тому вимушена звертися до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житлом. Ухвалою Брусилівського районного суду Житомирської області від 14.09.2020 розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відзив на позовну заяву від відповідача станом на день розгляду справи до суду не надійшов. В судовому засіданні позивачка позов підтримала, вказала, що наявність реєстрації відповідача в її житлі позбавляє її можливості отримати субсидію та іншим чином розпорядитися власністю. Домовленостей про проживання в будинку після продажу не було. Просила позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав, пояснив, що припинив проживати в спірному будинку ще до продажу, проживає по сусідству, своїх речей в будинку не залишив. З реєстрації не знявся через втрату військового квитка. Домовленостей про проживання в будинку після продажу не було. Позов визнав та просив його задовольнити. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов до наступних висновків. Згідно договору купівлі - продажу від 05.03.2019 [PERSON] придбала у [PERSON] житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7-9). Умови договору не містять положень про залишення права проживання в будинку за продавцем. Відповідно інформаційної довідки з державного реєстру, право власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] (а.с. 10). Згідно довідки Брусилівської селищної ради Брусилівського району Житомирської області № 2667 від 08.09.2020 [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11) , Актом комісії від 08.09.2020 підтверджено факт не проживання [PERSON] в будинку, належному [PERSON] з березня 2019 року. Вказані відносини між сторонами регулюються наступним нормами права. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. Відповідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Аналогічні висновки містить Постанова Верховного Суду від 25.07.2018, справа № 638/13030/13-ц. Враховуючи вказане та визнання позову відповідачем, а також те, що між сторонами немає домовленостей на продовження проживання відповідача у житловому приміщенні, придбаному позивачем; те, що сторони не є членами сім`ї і ніколи ними не були, суд приходить до висновку, що відповідач, залишаючись зареєстрованим у житлі, власником якої є позивачка, перешкоджає останній в повній мірі користуватися, володіти і розпоряджатися власним житловим приміщенням, чим порушуються права позивачки як власника. Суд також враховує, що відповідач має інше фактичне місце проживання, відчужив своє житло позивачу добровільно, тому визнання його таким, що витратив право користування відчуженим житловим приміщенням не порушує його прав на житло, гарантованих ст. 47 Конституції та не вважається втратою відповідачем житла в розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод . З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що даний позов підлягає задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved