Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що з 19.07.1996 року вони з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Сімейне життя подружжя не склалося з причин морального та матеріального невдоволення спільним життям, відсутності взаємопорозуміння через різницю в системі цінностей та прагнень, різні погляди на виховання дитини, сімейні обов'язки тощо. З червня 2008 року відповідач усунувся від матеріальної підтримки сім'ї та виховання дитини. Подружні відносини припинилися з липня 2010 року, з того часу спільне господарство не ведеться, сторони не підтримують сімейно-шлюбні стосунки. Кошти на утримання дитини відповідач, починаючи з 2010 року надавав періодично, а з 2014 року взагалі не виділяє, не цікавиться життям та здоров'ям дитини та не приймає участі у вихованні. Позивач вважає, що сім'я розпалась остаточно і її збереження суперечить інтересам подружжя, а тому просить шлюб розірвати та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини в розмір 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з серпня 2014 року. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі за викладених у позовній заяві обставин та просили їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, про дату, час та місце розгляду справи неодноразово повідомлявся належним чином, про що свідчать матеріали справи. Заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. За таких обставин, заслухавши думку позивача та її представника, на підставі ст. 224 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи Заслухавши пояснення позивача та її представника, надані в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 19.07.1996 року, про що у Відділі реєстрації актів громадянського стану виконкому Дзержинської районної Ради народних депутатів міста Кривого Рогу Дніпропетровської області складено актовий запис №241 (а.с. 4). Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с.5). Як встановлено в судовому засіданні, шлюбні відносини сторони не підтримують і спільне господарство не ведуть, оскільки відповідач проживає в іншому місті. Суд вважає, що вищевикладене дає підстави для висновку про неможливість подальшого спільного проживання подружжя і збереження шлюбу, оскільки збереження їхньої сім?ї суперечить інтересам позивача. Згідно з ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України (СК України), суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Щодо вимог про стягнення аліментів на утримання дитини суд вважає за необхідне зазначити наступне. Судом встановлено, що неповнолітній син сторін [PERSON], проживає разом з матір`ю - позивачем по справі. Відповідно до вимог ч.1 ст. 3 Конвеції ООН про права дитини (Конвенції), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 18 Конвенції проголошено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Абзацом 1 п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15.05.2006 року постановлено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України, аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 СК України) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачуються щомісячно. Відповідно до ч.1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 ст. 182 СК України передбачено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналізуючи положення вищезазначеної процесуальної норми, під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов?язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Відповідно до ч.1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Згідно матеріалів справи, позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів 13 квітня 2016 року, а тому вимога щодо стягнення аліментів на утримання дитини, починаючи з серпня 2014 року не підлягає задоволенню, оскільки суперечить приписам ч.1 ст. 191 СК України. Враховуючи все вищевикладене, повно, всебічно і об'єктивно з'ясувавши обставини справи, суд приходить до переконання про можливість часткового задоволення позовних вимог. Суд вирішує питання про розподіл судових витрат, відповідно до ст. 88 ЦПК України. Відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі ст.ст. 88, 110-112, 180-184, 191 СК України,

Outcome: partial