Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, треті особи Управління житлово-комунального господарства Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії. Позивач просить визнати дії Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації щодо відмови їй в приватизації квартири [ADDRESS] такою, що не відповідає закону і зобов'язати їх вчинити дії щодо приватизації квартири. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 08 серпня 2014 року року на підставі поданої нею заяви вона отримала відповідь відділу приватизації Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації,відповідно до якої їй було відмовлено в прийнятті рішення щодо приватизації зазначеної квартири, оскільки згаданий будинок розташований на території історико-культурного (архітектурного) заповідника. Таку відмову позивач вважає незаконною, оскільки Законом України «Про перелік пам'яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації» визначено перелік об'єктів, які не підлягають приватизації, і в даному переліку будинок [ADDRESS] не міститься. Також зазначений будинок не внесений до Державного реєстру нерухомих пам'яток України. Крім того, нею була отримала відповідь Управління охорони культурної спадщини № 066\\07-1594 про те, що обмежень приватизації даної квартири не існує. В судовому засіданні позивач та її представники підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили суд позов задовольнити. Представник відповідача Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації заперечувала проти задоволення позову, мотивуючи свої заперечення тим, що будинок [ADDRESS] знаходиться на території історико-культурного заповідника, а тому квартири в даному будинку не підлягають приватизації. Представник третьої особи Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) заперечувала проти задоволення позову посилаючись на те, що будинок розташований на території історико-культурного (архітектурного) заповідника. Дозвільна процедура на приватизацію квартири в цьому будинку позивачем не дотримана. Дозволу від Міністерства культури щодо згоди на приватизацію позивачка не надала. Представники третіх осіб Управління житлово-комунального господарства Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації та Управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації в судове засідання не з'явились. Були повідомлені про час та місце розгляду справи, їх не явка не є перешкодою для розгляду справи. Вислухавши учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що позивач проживає та зареєстрована за адресою [ADDRESS].(а.с.10 т.1). Відповідно до листа Органу приватизації житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 08 серпня 2014 року № 085/26-295, адресованого начальнику відділу (Центру) надання адміністративних послуг Голосіївської районної у м. Києві Державної адміністрації, [PERSON] відмовлено у наданні Дозволу на приватизацію квартири, оскільки будинок [ADDRESS] знаходиться в межах території історико-культурного(архітектурного) заповідника(а.с.15 т.1). Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 17 травня 2002 року № 979 «Про внесення змін та доповнень до рішення Виконкому Київської міської ради народних депутатів від 16 липня 1979 року № 920 «Про уточнення меж історико-культурних заповідників і зон охорони пам'яток історії та культури в м. Києві», визначено, що комплекс пам'яток архітектури монастиря в межах її існуючої території Китаєва відноситься до архітектурних заповідників (пп. 1.1 додатку № 1). Підпунктом 3.4.2 пункту 3.4 цього розпорядження до зони охоронюваного ландшафту, відноситься, в тому числі, [ADDRESS] Статтею 1 Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон № 2482-ХІІ) передбачено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 2 Закону № 2482-ХІІ, до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам'яток садово- паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов'язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Відповідно до ст. 1 Закону України від 08 червня 2000 року № 1805-ІІІ «Про охорону культурної спадщини» (далі - Закон № 1805-ІІІ), зони охорони пам'ятки (далі - зони охорони) - це встановлювані навколо пам'ятки охоронна зона, зона регулювання забудови, зона охоронюваного ландшафту, зона охорони археологічного культурного шару, в межах яких діє спеціальний режим їх використання. Пунктом 1.4 Державно-будівельних норм України (ДБН) Б.2.2.2.-2008 «Планування та забудова міст і функціональних територій». Склад, зміст, порядок розроблення, погодження та затвердження науково-проектноїдокументації щодо визначення меж та режимів використання зон охорони пам'яток архітектури та містобудування» (далі - ДБН Б.2.2.2-2008) передбачено що до зон охорони пам'яток архітектури та містобудування належать: охоронні зона; зона регулювання забудови; зона охоронюваного ландшафту. Відповідно до п. 1.7 ДБН Б.2.2.2.-2008, зона охоронюваного ландшафту - природна чи переважно природна з розосередженою іншою традиційною забудовою територія за межами охоронної зони, з якою пам'ятка має активний візуальний зв'язок. Вона визначається для збереження і реабілітації природних територій та утворень, які є характерним історичним середовищем пам'ятки і відіграють важливу роль в образі населеного місця або окремому пейзажі, що містить пам'ятку. Статтею 18 Закону № 1805-ІІІ, передбачено, що об'єкти культурної спадщини, що є пам'ятками (за винятком пам'яток, відчуження або передача яких обмежується законодавчими актами України) можуть бути відчужені, а також передані власником або уповноваженим ним органом у володіння, користування чи управління іншій юридичній або фізичній особі за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини. Пам'ятка може бути приватизована лише за умови укладення майбутнім власником з відповідним органом охорони культурної спадщини попереднього договору про укладення в майбутньому охоронного договору на пам'ятку (її частину) з викладенням його істотних умов, у тому числі щодо цільового використання пам'ятки, робіт, які майбутній власник зобов'язується провести на пам'ятці з метою утримання її в належному стані. Перелік пам'яток, які не підлягають приватизації, затверджується Верховною Радою України. Пам'ятка національного значення, що перебуває у державній чи комунальній власності і потребує спеціального режиму охорони, може надаватися у користування за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини. Особі, яка набула права володіння, користування чи управління пам'яткою, за винятком наймача державної або комунальної квартири (будинку), забороняється передавати цю пам'ятку у володіння, користування чи управління іншій особі без погодження відповідного органу охорони культурної спадщини. Відповідно до ст. 32 Закону № 1805-ІІІ, з метою захисту традиційного характеру середовища окремих пам'яток, їх комплексів (ансамблів), історико - культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій навколо них мають встановлюватися зони охорони пам'яток: охоронні зони, зони регулювання забудови, зони охоронюваного ландшафту, зони охорони археологічного культурного шару. Закон України від 23 вересня 2008 року № 574-УІ «Про Перелік пам'яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації» та Закон України від 08 червня 2000 року № 1805-ІІІ «Про охорону культурної спадщини» є спеціальними Законами України у сфері регулювання відносин щодо приватизації пам'яток культурної спадщини. Рішенням Конституційного Суду України № 10-рп/2000 від 28.09.2000 року визнано, що положення пункту 2 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року в редакції Закону України «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 22.02.1994 року відповідають Конституції України (є конституційними). Крім того, Конституційним Судом роз'яснено, що приватизація державного фонду - це відчуження державної власності на користь громадян України, а питання щодо державної власності, в тому числі встановлення обмежень на приватизацію окремих об'єктів державного житлового фонду, зокрема, визначення правового режиму власності шляхом прийняття відповідного закону, а також затвердження переліку об'єктів права державної власності, в тому числі об'єктів державного житлового фонду, що не підлягають приватизації, уповноважена вирішувати Верховна Рада України відповідно до пункту 36 статті 85 та пункту 7 частини 1 статті 92 Конституції України. Відповідно до ст. 24 Конституції України під словосполученням «місце проживання» мається на увазі місце проживання громадян за територіальною ознакою (село, селище, місто чи інша адміністративно-територіальна одиниця), а не конкретне жиле приміщення (будинок, квартира, службова квартира). Тому включення Законом певних жилих приміщень до перелікуоб'єктів, що не підлягають приватизації, не може розглядатися як обмеження прав людини за кою місця проживання. Включення окремих квартир (будинків) державного житлового ну до переліку об'єктів, що не підлягають приватизації, зумовлюється особливістю правового статусу територій, на яких вони розташовані, або самих цих об'єктів. З огляду на це не можна розцінювати як обмеження прав і свобод людини і громадянина визначення Верховною Радою України конкретних об'єктів державного житлового фонду, які не підлягають приватизації виходячи з цільового призначення жилих приміщень та інших обставин, пов'язаних з особливістю їх правового режиму, що унеможливлюють передачу цих жилих приміщень у приватну власність. Таким чином, положення пункту 2 статті 2 Закону необхідно розглядати не як обмеження прав людини за ознакою місця проживання, а як обмеження щодо окремих об'єктів державного житлового фонду, які можуть бути передані у власність громадян України. Оскільки, Закон України «Про охорону культурної спадщини» є діяльним Законом України у сфері регулювання відносин щодо приватизації тау згоджується з п.1.4, п.1.8 Державно-будівельних норм України (ДБН) Б.2.2.2.-2008 «Планування та забудова міст і функціональних територій», тому за наявності колізії у правовому регулюванні відносин приватизації квартир при вирішенні даної справи суд вважає, що необхідно застосовувати та враховувати норми спеціального законодавства. Відмова Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації в приватизації квартири [ADDRESS] є такою, що відповідає спеціальному Закону України від 08 червня 2000 року № 1805-ІІІ «Про охорону культурної спадщини», який є спеціальним Законом України у сфері регулювання відносин щодо приватизації пам'яток культурної спадщини, оскільки позивач не здійснила дій щодо попереднього погодження приватизації у відповідному органі охорони культурної спадщини. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed